ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 681/166/24

Провадження № 11-кп/4820/426/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000803 від 21 грудня 2023, за апеляційними скаргами обвинуваченої за ч. 1 ст. 115 КК України ОСОБА_6 , в її інтересах захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 25 квітня 2024,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку та жительку АДРЕСА_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , одружену, раніше не судиму,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років.

Ухвалено початок строку відбуття покарання обчислювати з часу затримання обвинуваченої з 22 грудня 2023 року та зараховано в строк відбуття покарання період тримання ОСОБА_6 під вартою, під час досудового розслідування.

До вступу вироку у законну силу запобіжний захід обвинуваченій залишено тримання під вартою.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 23.12.2023 на майно, яке повертається обвинуваченій, а також на предмет схожий на лезо ножа - скасовано.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

За вироком місцевого суду 21 грудня 2023 року близько в 16 години 20 хвилин ОСОБА_6 знаходилась за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 .

В цей час, син ОСОБА_9 привів додому чоловіка обвинуваченої, а свого батька ОСОБА_10 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння тяжкого ступеня, та положив його на підлозі в горизонтальному положенні на правому боці в спальній кімнаті.

В період часу з 16 години 20 хвилин до 19 години 26 хвилин 21 грудня 2023 року у ОСОБА_6 , яка перебувала удвох з чоловіком в будинку, обурилася його нетверезим станом, та на ґрунті тривалих неприязних відносин у зв`язку з систематичним застосуванням ОСОБА_10 до обвинуваченої фізичного та психологічного насильства, у останньої виник умисел на протиправне позбавлення життя чоловіка, після чого ОСОБА_6 , реалізовуючи свій задум, взяла в приміщенні кухні кухонний ніж, увійшла до спальної кімнати, де чоловік лежав на підлозі, в горизонтальному положенні, оберненим лівою передньо-боковою поверхнею свого тіла до неї, умисно, з прикладанням сили, нанесла два удари ножем в область життєво важливих органів ОСОБА_10 , внаслідок чого спричинила останньому тілесні ушкодження у вигляді двох проникаючих поранень лівої половини грудної клітки із ушкодженням серця (в проекції лівого передсердя), серцевої сумки та її тампонадою, із ушкодженням нижньої частки лівої легені, що супроводжувалося лівобічним гемопневмотораксом (1500 мл), які, в сукупності, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння та перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Внаслідок отримання вище перелічених тілесних ушкоджень ОСОБА_10 помер на місці події від гострої масивної крововтрати, яка розвинулася внаслідок двох проникаючих поранень грудної клітки із ушкодженням життєво важливих органів (серця, лівої легені), що ускладнилося тампонадою серця кров`ю, лівобічним гемопневмотораксом.

Зазначеними діями ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 115 КК України - вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 не погоджується із кваліфікацією її дій, як умисне вбивство. Переконує, що наміру вбивати потерпілого у неї не було, думала, лише, як від нього вирватись, так як він перебував в стані алкогольного сп`яніння та дуже міцно тримав її за комір. Вказує, що чоловік її бив, вона тікала до сусідів, поліцію ніколи не викликала заради дітей, оскільки він був раніше судимий. Просить пом`якшити призначене їй покарання, призначити його без позбавлення волі.

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 124 КК України та призначити покарання в межах санкції зазначеної статті. Сторона захисту посилається на те, що місцевий суд не вказав у вироку що ОСОБА_10 рухався додому самостійно, без сторонньої допомоги. Однак, недалеко від будинку, де проживав, послизнувся і впав. Свідок ОСОБА_11 , в судовому засіданні, пояснив, що батько міг пересуватись самостійно, але він його підтримував. Допитана в судовому засіданні судовий медичний експерт показала, що наявність 4,0 проміле алкоголю в крові, не дає підстав вважати, що людина не може пересуватись самостійно, оскільки це залежить індивідуально від кожного. При цьому експерт пояснила, якщо особа постійно вживає алкоголь, то зазначена кількість проміле алкоголю в крові набагато має менший вплив на організм. Однак суд зазначені докази тлумачив по іншому. Окрім цього, місцевий суд залишив поза увагою вирок Полонського районного суду від 05 лютого 2009 року, яким ОСОБА_10 засуджено за ст. 121 ч 1 КК України. Згідно з цим вироком 07.12.2008 року ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вдарив потерпілу ОСОБА_6 кухонним ножем в передню ділянку тулуба. Зазначений вирок цілком і повністю підтверджує покази ОСОБА_6 і дає підстави для суду, з урахуванням інших доказів перекваліфікувати її дії з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 124 КК України, оскільки саме обвинувачена захищалася від ОСОБА_10 , який погрожував їй ножем.

Апелянт посилається на те, що згідно з висновком експертизи, ОСОБА_10 , обвинуваченою, були нанесені тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, після отримання яких ОСОБА_10 міг вчиняти активні дії. Судовий експерт, в судовому засіданні, пояснила, що при вчасній медичній допомозі, життя ОСОБА_10 можливо було б зберегти. Окрім цього зазначений прокурором мотив злочину, а саме - на ґрунті раптово виниклих відносин, судом не підтверджений, а вказаний інший мотив вчинення злочину, а саме тривалі неприязні відносини у зв`язку із систематичним застосуванням фізичного та психологічного насильства до ОСОБА_6 з боку її чоловіка. Крім того, сторона захисту посилається на постанову Пленуму «Про судову практику у справах про необхідну оборону».

Потерпіла ОСОБА_8 вважає вирок суду занадто суворим та просить призначити ОСОБА_6 покарання не пов`язане з позбавленням волі. Стверджує, що її мама ОСОБА_6 постійно терпіла знущання над собою з боку батька ОСОБА_10 , але ніколи до поліції, для прийняття мір, не зверталась, завжди повторювала, що він є вашим батьком та повинен бути поруч з сім`єю. У 2008 році ОСОБА_10 вдарив ножем ОСОБА_6 , за що був засуджений із встановленням іспитового строку, за проханням самої ОСОБА_6 . Не погоджується з твердженням, викладеним місцевим судом у рішенні, про те, що удар ножем був нанесений обвинуваченою через постійні знущання потерпілого.

Потерпіла ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомлена про час та місце апеляційного розгляду. В поданій апеляційній скарзі просила розгляд проводити без її участі. Враховуючи, що участь потерпілої не є обов`язковою відповідно до ч.4 ст.405 КПК України та сторони провадження не заперечують про розгляд у її відсутність, колегія суддів вважає можливим проводити апеляційний розгляд без участі потерпілої.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обвинувачену ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 , на підтримку поданих апеляційних скарг, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення, відповідно до положень ст.370 КПК України, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні, зокрема, підлягають доказуванню : 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості

ОСОБА_6 в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині (вбивстві), тобто у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, і підтверджуються наведеними у вироку доказами.

Ухвалюючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_6 за ч.1 ст.115 КК України, місцевий суд проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Обставини, встановлені у вироку, ґрунтуються на повному, всебічному та неупередженому дослідженні доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку.

Так, суд першої інстанції дав належну правову оцінку показанням самої обвинуваченої ОСОБА_6 , яка вину у вчиненні інкримінованого для неї злочину визнала частково та пояснила, що на протязі тривалого періоду життя чоловік систематично зловживав спиртними напоями, застосовував до неї як психологічне так і фізичне насильство. 21 грудня 2023 року приблизно після 16 години син ОСОБА_11 привів додому ОСОБА_10 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння та положив, останнього, в спальній кімнаті на підлогу, а сам пішов з будинку. Коли вона на кухні сиділа за столом і вечеряла, до неї підійшов чоловік, який став її ображати, взяв зі столу в одну руку ножа та почав погрожувати розправою, іншою рукою схватив її за шию та став здавлювати, від чого їй було боляче і вона не могла вільно дихати. Злякавшись таких дій, почала тікати, проте вибігти з будинку не вдалось через неможливість відчинити вхідні двері, а тому забігла в спальну кімнату та стала біля дивану, де до неї підійшов чоловік з ножем в руці, який знову схватив рукою її за шию, та погрожував розправою. В такому положенні їй вдалося вихватити у ОСОБА_10 ніж, після чого чоловік оступився і впав спиною на диван, а вона з ножем в руці також впала на нього, внаслідок чого ніж проткнув тіло ОСОБА_10 . Як було спричинено другу рану для чоловіка вона не пам`ятає через сильний страх, оскільки боялась, що ОСОБА_10 може позбавити її життя. Після цього ніж викинула у грубу. Зазначила, що в цей день вона спиртних напоїв не вживала, та під час вищевказаних подій була тверезою. Визнала, що увечері телефонувала для сина ОСОБА_12 та повідомила його, що вона вбила батька.

За участю обвинуваченої, в ході досудового розслідування, проведено слідчий експеримент 26.01.2023 (т.3 а.с. 54-59), під час якого ОСОБА_6 , на місці події розказувала та за допомогою статиста показувала аналогічні вище наведені обставини, за яких вона нанесла для чоловіка тілесні ушкодження.

Разом з тим, такі показання обвинуваченої не знайшли свого підтвердження в ході розгляду кримінального провадження, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, виходячи з наступного.

Згідно з даними висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 (т.2 а.с.63-66), на трупі виявлено два проникаючих поранення лівої половини грудної клітки із ушкодженням серця (в проекції лівого передсердя), серцевої сумки та її тампонадою, із ушкодженням нижньої частки лівої легені, що супроводжувалося лівобічним гемопневмотораксом (1500 мл), котрі утворились від, щонайменше, двох травмуючих дій твердого плоского однобічно-гострого, клинкового знаряддя по типу ножа, в сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння та перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Експерт припускає, що в момент отримання зазначених тілесних ушкоджень, ОСОБА_10 міг перебувати у горизонтальному положенні або близькому до нього, обернений лівою передньо-боковою поверхнею свого тіла до травмуючого предмета. Тілесних ушкоджень характерних для боротьби та самооборони та тілі трупа ОСОБА_10 не виявлено. Утворення вищезгаданих тілесних ушкоджень, внаслідок самоспричинення, є малоймовірним, а після отримання таких ОСОБА_10 міг вчиняти активні, цілеспрямовані дії, самостійно пересуватись впродовж короткого проміжку часу.

При судово-токсикологічній експертизі трупа ОСОБА_10 виявлено наявність етилового (винного) алкоголю в кількості: в крові - 4,0 проміле в сечі - 6,42 проміле, що відповідає ступеню гострої алкогольної інтоксикації "алкогольне сп`яніння тяжкого ступеня" по відношенню до живої людини.

Відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи № 29 від 14.02.2024 (т.3 а.с.114-119) локалізація та механізм утворення тілесних ушкоджень виявлених на тілі трупа ОСОБА_10 не відповідає даним вказаних під час проведення допиту та слідчого експерименту за участі обвинуваченої ОСОБА_6 , оскільки ран є дві, вони розміщені паралельно одна одній на обмеженій ділянці шкіри, верхні кінці ран заокруглені, нижні кінці гострі, ліві стінки обох ран скошені в напрямку зверху вниз, обидва раневі канали йдуть майже паралельно під прямим кутом, що свідчить про швидке та послідовне їх нанесення одне за одним, ймовірно, без змін положення ножа у руці того, хто наносив.

Судом першої інстанції було допитано судово-медичного експерта ОСОБА_13 , яка підтвердила, викладені у вищевказаних експертизах висновки, а також роз`яснила їх, зазначивши, зокрема, що дві рани, які виявлені на трупі ОСОБА_10 могли виникнути найбільш ймовірно внаслідок нанесення саме ударів ножем з напрямком зліва направо, коли потерпілий перебував у горизонтальному положенні, а тому вказані рани не могли утворитись в результаті падіння обвинуваченої з ножем в руці на тіло чоловіка, як про це вказує остання.

Не зважаючи на часткове визнання вини у вчиненні інкримінованого ОСОБА_6 злочину, її винуватість підтверджується дослідженими судом доказами.

Показаннями свідка ОСОБА_14 (сина подружжя ОСОБА_15 ) який підтвердив, що дійсно, на протязі багатьох років життя, батько зловживав спиртним, створював вдома сварки, неодноразово застосовував до матері фізичне насильство. 21 грудня 2023 року приблизно о 16 годині він привів додому ОСОБА_6 , котрий перебував у стані алкогольного сп`яніння, та без сторонньої допомоги не міг самостійно пересуватись. У будинку, в цей час, знаходилась мати ОСОБА_6 . Батька він завів до спальної кімнати, де поклав його спиною на підлогу, головою до ліжка, а ногами до дверей, після чого пішов з будинку до свого дядька ОСОБА_16 , який проживає, неподалік. Приблизно через годину почув крики матері, тому побіг додому, де виявив мертвого батька, який лежав в тій же кімнаті, тільки головою до дверей, а ногами до ліжка. Мати, в цей час, перебувала на вулиці. Розірвавши на батькові кофту, побачив в області серця на грудях рани. Повернувшись до ОСОБА_16 , розповів йому про смерть батька, після чого по телефону викликав швидку допомогу та поліцію. У ОСОБА_6 не запитував, як загинув батько, лише помітив, що мати знаходилась у стані алкогольного сп`яніння, оскільки відчував від неї запах спиртного, а також про це свідчила її поведінка.

Даними протоколу слідчого експерименту за участю цього свідка (т.2 а.с. 159-164), з якого слідує, що ОСОБА_14 , на місці події, розповідав вищевказані обставини та за допомогою статиста показував положення тіла батька, коли він його привів додому, та після виявлення його мертвим.

За показаннями свідка ОСОБА_16 21 грудня 2023 року, у вечірній час, він разом із ОСОБА_17 знаходились в його місці проживання в с. Коханівка, та коли останній пішов до себе додому, то через хвилин 10 повернувся і повідомив, що в своєму будинку виявив мертвого батька, після чого вони обоє пішли до місця проживання сім`ї ОСОБА_15 , де стали біля будинку, разом з ними також була ОСОБА_6 . Чи перебувала вона у стані алкогольного сп`яніння він не помітив, та про конкретні обставини загибелі ОСОБА_10 ніхто із присутніх, в тому числі обвинувачена не розповідали.

З показань свідка ОСОБА_18 слідує, що вона проживає по сусідству з сім`єю ОСОБА_15 в с. Коханівка. 21 грудня 2023 року, у вечірню пору, до неї у будинок забігла ОСОБА_10 і стала казати, що помер її чоловік ОСОБА_19 , який сам зарізався чи його зарізали, при цьому обвинувачена перебувала в стані алкогольного сп`яніння, що було помітно з її поведінки.

Свідок ОСОБА_20 (син подружжя ОСОБА_15 ) суду показав, що 21 грудня 2023 року він знаходився в м. Києві на роботі. У вечірній час, у телефонній розмові, мати ОСОБА_6 повідомила йому, що вона вбила батька.

Крім того, об`єктивно винуватість обвинуваченої ОСОБА_6 підтверджується даними:

-протоколу огляду аудіозапису (т 2. а.с.13-16) із якого слідує, що свідок ОСОБА_11 21.12.2023 о 19.25 годині, із телефону номер НОМЕР_1 , телефонував на службу "102" де розповідав диспетчеру, що в місці свого проживання, в АДРЕСА_1 , він виявив мертвим батька ОСОБА_10 , у якого в області серця були два ножові поранення. У той час в будинку знаходилась лише матір ОСОБА_6 , при цьому як батько так і мати перебували в стані алкогольного сп`яніння. Обвинувачена для нього казала, що не знає як загинув батько;

- протоколу огляду від 03.04.2024 (т.2 а.с. 21-23), з якого вбачається, що на одязі трупа ОСОБА_10 , зокрема на трикотажній кофті блакитного кольору, на кофті у візерунок чорно-білого кольору, наявні пошкодження у вигляді порізів в лівій частині грудини, навколо яких є нашарування речовини бурого кольору;

- протоколу огляду місця події із відеозаписом та фототаблицями (т.2 а.с. 24-39) в домогосподарстві АДРЕСА_1 в грубі, яка знаходиться ліворуч від входу до кухні, виявлено та вилучено предмет схожий на лезо ножа. В кімнаті № 3, на підлозі, виявлено труп чоловічої статі, лежачий на спині та обернутий головою до дверей, а на підлозі, в цій же кімнаті, на доріжці коричневого кольору наявні нашарування крові в лівій частині у вигляді крапель.

- висновку експерта № 634 від 27.12.2023 (т.2 а.с. 68), яким підтверджується, що кров з трупа ОСОБА_10 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В за ізосерологічною системою АВО.

- висновку судово-медичної-гістологічної експертизи № 1985 від 10.01.2024 (т.2 а.с. 69-70), відповідно до якого в шматочках внутрішніх органів трупа ОСОБА_10 виявлено набряк головного мозку, в препаратах із серця - рана із дрібно вогнищевими діапедезними крововиливами у міжм`язових просторах та субепікарідальній жировій клітковині, в препаратах із серцевої сумки - поширений крововилив по типу гематоми, в препаратах із легенів - рана із руйнуванням міжальвеолярних перетинок та дрібновогнищевими діапедезними крововиливами.

- висновку судово-медичної експертизи № 881 від 27.12.2023 (т.2 а.с.76-77), згідно з яким, у підекспертної ОСОБА_6 , станом на 27.12.2023 року, зовнішніх тілесних ушкоджень не виявлено.

- висновку експерта № 594 від 26.12.2023 (т.2 а.с. 89), з якого слідує, що кров обвинуваченої ОСОБА_6 відноситься до групи 0 з ізогемаглютиніном анти-А і анти-В за ізосерологічною системою АВО.

- висновку судово-медичної-імунологічної експертизи № 29 від 19.01.2024 (т.2 а.с.123-124), з якого вбачається, що на вирізці з доріжки, доставленій на дослідження, знайдена кров людини при визначенні групової належності якої знайдені антиген А та Н, і ізогемаглютинін анти-В, а отже ця кров може належати трупу ОСОБА_10

- висновку судово медико-криміналістичної експертизи № 36 від 07.02.2024 ( т.2 а.с. 128-136), яким підтверджується, що на наданих на експертизу предметах одягу та клапті шкіри з трупа ОСОБА_10 виявлено: куртка чорно-білого кольору - два окремі, умовно позначені №№1,2 наскрізні колото-різані пошкодження тканими оздоблення і трикотажу верхньої третини лівої поли; фуфайка блакитного кольору - два окремі, умовно позначені №№1,2 наскрізні колото-різані пошкодження трикотажу верхньої третини лівої половини переду; клапоть шкіри з лівої половини грудної клітки - дві окремі, умовно позначені №№1,2 проникаючі колото-різані рани. Описані вище колото-різані пошкодження складових частин лівих половин переду обох предметів чоловічого верхнього плечового (куртка, фуфайка) одягу та проникаючі колото-різані рани шкіри з лівої половини грудної клітки від трупа ОСОБА_10 - могли бути заподіяні, за умови пошарового розташування зазначених предметів одягу на тулубі ОСОБА_10 , в невідомій послідовності одне від одного внаслідок двох окремих одноразових комбінованих (первинних колючих та наступних ріжучих) механічних дій двох різних або скоріш за все одного і того ж самого твердого плоского однобічно-гострого клинкового знаряддя, по типу ножа, що залишає в ранах шкіри сліди солей 3-х валентного заліза та має як тупий, ймовірно і "П" подібний на поперечному перетині, "обух", так і недеформований кінець (вістря) та лезо з гладкою ріжучою крайкою.

- висновку судової медично-цитологічної експертизи № 11 від 29.01.2024 (т.2 а.с. 140-142), з якого слідує, що в піднігтьовому вмісті рук обвинуваченої ОСОБА_6 знайдені сліди крові людини, які можуть походити в тому числі від потерпілого ОСОБА_10 , або ж можливо від змішення крові останнього та самої ОСОБА_6

- висновку судово-психіатричної експертизи № 2 від 03.01.2024 (т.3 а.с.73-75), відповідно до якого ОСОБА_6 хронічно протікаючим душевним захворюванням (психічним захворюванням), недоумством не хворіла, не хворіє таким на момент вчиненого інкримінованого їй злочину та на теперішній час. ОСОБА_6 в стані тимчасового розладу душевної діяльності, іншого психічного розладу на період інкримінованого їй злочину не знаходилась, усвідомлювала свої дії та могла керувати ними, а також на теперішній час вона усвідомлює значення своїх дій та може ними керувати.

- висновку судово-медичної-токсикологічної експертизи № 2340 від 03.01.2024 (т.2 а.с.81), згідно з яким, у зразку крові ОСОБА_6 доставленого на експертизу 26.12.2023, наявність етилового алкоголю не виявлено.

-протоколу отримання зразків для експертизи (т.3 а.с.69), відповідно до якого у обвинуваченої 22.12.2023 року було відібрано зразок крові для проведення експертизи. Час відібрання у протоколі не зазначено, проте як вказала ОСОБА_6 дана подія мала місце після затримання її працівниками поліції, у нічний час, з 21.12. на 22.12.2023 в м. Шепетівка, тобто незадовго після вчинення кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду є послідовними та узгоджуються між собою, а також містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню, в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності відтворюють картину подій, які мали місце 21.12.2023, по АДРЕСА_1 .

При цьому, апеляційний суд вважає, що вищевказані докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Суд першої інстанції ухвалив обвинувальний вирок виключно на доказах досліджених в процесі судового розгляду, а ті розбіжності, на які посилаються апелянти не є суттєвими та такими, що впливають на встановлення істини у провадженні, ґрунтуються на вільному тлумаченні матеріалів кримінального провадження та норм кримінального закону.

Обвинувачення ОСОБА_6 , кваліфікація її дій, з якою погодився суд першої інстанції, містить виклад фактичних обставин, в тому числі щодо часу, місця, способу та інших обставин вчинення злочину, наскільки вони відомі органам досудового розслідування, знайшли своє відображення й у вироку, тобто при його ухваленні суд повністю вирішив питання, зазначені в ст. 374 КПК України.

Незгода сторони захисту із кваліфікацією дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство та необхідністю здійснення перекваліфікації на ст. 124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступні обставини.

Згідно із сталою практикою, питання про умисел, у тому числі на позбавлення іншої особи життя, необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Частина 1 статті 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, тобто за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

З об`єктивної сторони даний злочин характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Диспозицією ст.124 КК України відповідальність передбачено за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

За змістом ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода, заподіяна особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б необхідну.

Питання спрямованості умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, потрібно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

У разі коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Із сукупності зазначених вище доказів убачається, що у ОСОБА_6 , яка перебуваючи удвох з чоловіком в будинку, обурилася його нетверезим станом, та на ґрунті тривалих неприязних відносин у зв`язку з систематичним застосуванням ОСОБА_10 до неї фізичного та психологічного насильства, виник умисел на протиправне позбавлення життя чоловіка, після чого ОСОБА_6 , реалізовуючи свій задум взяла в приміщенні кухні кухонний ніж, увійшла до спальної кімнати, де чоловік лежав на підлозі, в горизонтальному положенні оберненим лівою передньо-боковою поверхнею свого тіла до неї, умисно, з прикладанням сили, нанесла два удари ножем в область життєво важливих органів ОСОБА_10 , внаслідок чого спричинила, останньому, тілесні ушкодження у вигляді двох проникаючих поранень лівої половини грудної клітки із ушкодженням серця (в проекції лівого передсердя), серцевої сумки та її тампонадою, із ушкодженням нижньої частки лівої легені, що супроводжувалося лівобічним гемопневмотораксом (1500 мл), які в сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння та перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

За показаннями свідка ОСОБА_21 , в суді першої інстанції, він привів до місця проживання батька ОСОБА_10 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та не міг без сторонньої допомоги пересуватись, про що також свідчать дані висновку судово-токсикологічної експертизи трупа ОСОБА_10 , відповідно до якої, у останнього виявлено наявність етилового (винного) алкоголю в кількості: в крові - 4,0 проміле, в сечі - 6,42 проміле, що відповідає ступеню гострої алкогольної інтоксикації "алкогольне сп`яніння тяжкого ступеня" по відношенню до живої людини.

Вище вказане дає підстави вважати малоймовірним можливість ОСОБА_10 , після того як його привів додому син ОСОБА_11 , самостійно пересуватись в будинку, вчиняти цілеспрямовані, активні дії щодо нападу на обвинувачену, як про це вказує остання.

27.12.2023 в ході проведення судово-медичної експертизи щодо наявності у обвинуваченої тілесних ушкоджень, остання пояснювала для експерта, що 21.12.2023 вона не отримала від дій її чоловіка жодних травм під час сімейного конфлікту (т.2 а.с.77). Експертом також не виявлено у ОСОБА_6 зовнішніх тілесних ушкоджень.

Висновки судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 , з урахуванням додаткової, а також показань судово-медичного експерта ОСОБА_13 , свідчать, що в момент отримання тілесних ушкоджень, ОСОБА_10 міг перебувати у горизонтальному положенні або близькому до нього, обернений лівою передньо-боковою поверхнею свого тіла до травмуючого предмета. Тілесних ушкоджень характерних для боротьби та самооборони та тілі трупа ОСОБА_10 не виявлено. Утворення вищезгаданих тілесних ушкоджень внаслідок самоспричинення є малоймовірним, а після отримання таких ОСОБА_10 міг вчиняти активні, цілеспрямовані дії, самостійно пересуватись впродовж короткого проміжку часу. Локалізація та механізм утворення тілесних ушкоджень виявлених на тілі трупа ОСОБА_10 не відповідає даним вказаних під час проведення допиту та слідчого експерименту за участю обвинуваченої ОСОБА_6 .

Аналізуючи в сукупності вище вказані докази та враховуючи кількість завданих для ОСОБА_22 ножових поранень, їх нанесення в життєво важливі органи, поведінку ОСОБА_6 після спричинення чоловікові тілесних ушкоджень, зокрема викидання знаряддя злочину ножа у грубу, а також після вчинення злочину обвинувачена в телефонній розмові із сином ОСОБА_20 повідомила його, що вбила батька, що свідчить про вчинення ОСОБА_6 свідомих, цілеспрямованих дій, направлених на умисне заподіяння смерті ОСОБА_10 .

Крім того, побачивши кров на тілі потерпілого, обвинувачена припинила свої дії, але не намагалася викликати «Швидку» для надання кваліфікованої медичної допомоги потерпілому, яку в подальшому, через певний проміжок часу, викликав свідок ОСОБА_14 та було констатовано смерть потерпілого.

Місцевий суд обґрунтовано не взяв до уваги версію обвинуваченої про те, що вона спричинила для ОСОБА_10 тілесні ушкодження під час нападу останнього, на неї, в ході якого їй вдалося вихватити у чоловіка ніж, який він тримав у руці, та коли ОСОБА_10 оступився і падав спиною на диван вона також впала на нього з ножем на груди, внаслідок чого відбулось проникнення ножа у грудну клітку чоловіка, а як відбулось друге проникнення ножа не пам`ятає через сильний страх.

Такі її показання спростовуються висновком судово-медичної експертизи та допитаного судом першої інстанції судово-медичного експерта.

Отже, обстановка й обставини події, динаміка їх розвитку, спосіб вчинення обвинуваченою злочину, застосоване нею знаряддя, кількість, послідовність і локалізація нанесених ударів ОСОБА_10 , поведінка ОСОБА_6 , під час і після вчинення злочину, свідчать про наявність у діях обвинуваченої всіх об`єктивних і суб`єктивних складових злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, що спростовує твердження сторони захисту про перебування ОСОБА_6 у стані необхідної оборони та відсутності умислу на вбивство ОСОБА_10 .

Доводи апеляційних скарг обвинуваченої та потерпілої про те, що ОСОБА_6 страждала від насильства з боку ОСОБА_10 , колегія суддів вважає такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки переглядає оскаржуваний вирок в межах висунутого їй обвинувачення.

Крім того, із досліджених судом першої інстанції доказів не вбачається вчинення ОСОБА_10 стосовно ОСОБА_6 будь-яких незаконних дій, фізичного чи психологічного насилля. Посилання обвинуваченої на те, що потерпілий застосовував до неї ніж, і вона захищалася, не знайшли свого підтвердження під час судового та апеляційного розгляду.

Посилання захисника на те, що прокурором зазначено мотив злочину «на ґрунті раптово виниклих відносин», судом не підтверджений, а вказаний інший мотив вчинення злочину, а саме «тривалі неприязні відносини у зв`язку із систематичним застосуванням фізичного та психологічного насильства до ОСОБА_6 з боку її чоловіка» відхиляються виходячи з такого.

Мотив злочину це усвідомлена спонука особи, яка викликала у неї намір вчинити злочин. Мотив є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони складу злочину у тих випадках, коли він безпосередньо вказаний у диспозиції кримінального закону. У деяких випадках мотив злочину випливає із самого змісту диспозиції кримінального закону, і в цьому випадку він має важливе значення при встановленні складу злочину та форми вини.

Сутність мотиву полягає у тому, що він завжди пов`язаний з певними спонуканнями, які викликали у особи рішучість вчинити злочин. Мотив - це не просто спонукання до дій, а спонукання усвідомлене, обумовлене бажанням досягнути певної мети.

Колегія суддів зазначає, що не всі обставини, які сторона обвинувачення доводить під час судового розгляду, можуть бути визнані доведеними судом. Тому обставини, встановлені судом, можуть відрізнятися від обставин, відображених у обвинувальному акті. Сама по собі така ситуація не свідчить про порушення права особи на захист, оскільки може стати результатом, у тому числі, ефективного здійснення захисту і спростування частини обставин, які намагалося довести обвинувачення.

Більш того, наявність тривалих неприязних відносини між обвинуваченою ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_10 підтвердили допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_14 та в поданій апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 .

У цьому випадку мотив вчинення вбивства не був складовим елементом злочину і не змінював його кваліфікацію. Тому, визнавши недоведеним мотив раптово виниклі неприязні відносини, суд зазначив у вироку більш узагальнений мотив вчинення злочину.

Колегія суддів визнає необґрунтованими, і твердження обвинуваченої, захисника та потерпілої про суворість, призначеного ОСОБА_6 покарання.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Аналізуючи вид та міру покарання, призначену обвинуваченій ОСОБА_6 , колегія суддів виходить з положень, визначених в ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами учасників кримінального провадження, колегія суддів також виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження.

Наведені правові тези суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

При обранні обвинуваченій ОСОБА_6 виду та розміру покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, судом першої інстанції, з достатньою повнотою, враховано ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою злочину, мотиви і причини вчиненого нею цього злочину, наслідки що настали, дані про її особу, сімейний та матеріальний стан, думку потерпілої ОСОБА_8 наявність обставин, які обтяжують покарання та відсутність пом`якшуючих обставин.

Обтяжуючою покарання обставиною враховано вчинення злочину щодо подружжя.

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченої можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Колегія суддів ураховує те, що ОСОБА_6 не судима, однак ці дані, з огляду на викладені вище обставини в їх сукупності, не є мотивованою й достатньою підставою для пом`якшення, останній, заходу примусу.

Урахувавши усі зазначені вище обставини у їх сукупності, а також конкретні обставини та спосіб вчинення даного злочину, позицію потерпілої сторони, яка не є визначальною, проте ураховується у сукупності із іншими обставинами, ставлення самої обвинуваченої до вчиненого, часткове визнання вини, місцевий суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченій ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у розмірі, визначеному санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, яке не є надто суворим, як вважають у поданих апеляційних скаргах обвинувачена, захисник, потерпіла, призначене з урахуванням усіх наведених ними доводів.

Призначене ОСОБА_6 покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого нею злочину, оскільки передбачені законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідають одне одному, а також загальним засадам призначення покарання, визначених статтями 50,65 КК України, а її ізоляція, шляхом позбавлення волі, відповідає вимогам справедливості щодо застосування покарання та відображає співмірність злочину та кари, і таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстав для його зміни не убачається і апеляційним судом.

У підсумку, колегія суддів вважає, що покарання у виді позбавлення волі, призначене ОСОБА_6 відповідає вимогам ст.65 КК України, принципам індивідуалізації, доцільності, справедливості, та визначеної у ст. 50 КК України мети покарання, буде достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових злочинів.

Твердження апеляційних скарг сторони захисту та потерпілої про залишення місцевим судом поза увагою наявність у потерпілого ОСОБА_10 судимості, жодним чином, не впливає на прийняте місцевим судом рішення у даному кримінальному провадженні.

В апеляційних скаргах містяться також інші аргументи захисту, які не потребують детального аналізу суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні. При цьому колегія суддів виходить з усталеної практики ЄСПЛ. Так, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі RuizTorija v. Spain від 09.12.1994, № 303-A, § 29; рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява № 4909/04, § 58).

На думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні надані відповіді на всі вагомі аргументи поданих апеляційних скарг.

Інших підстав для зміни або скасування вироку суду, передбачених ст. 409 КПК України апеляційні скарги не містять та колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального та кримінального процесуального кодексу України, при розгляді справи судом першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405,407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 25 квітня 2024 стосовно обвинуваченої за ч. 1 ст. 115 КК України ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченої, її захисника, потерпілої без задоволення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою яка утримується під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3