Справа № 149/3124/24
Провадження №1-кп/149/177/24
Номер рядка звіту 315
В И Р О К

і м е н е м У к р а ї н и

03.10.2024 м. Хмільник

Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі головуючої судді ОСОБА_1 , розглянувши у спрощеному провадженні за відсутності учасників судового провадження кримінальне провадження № 0000109, внесене 14.09.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань по обвинуваченню

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Шнирів Бродівського району Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з вищою освітою, раніше не судимого, громадянина України ,

у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України,

В С Т А Н О В И В:

В кінці серпня 2023 року, більш точні дату і час, у ході досудового розслідування не установлено, ОСОБА_2 , у невстановлений слідством спосіб, отримав від невстановленої особи підроблений документ - посвідчення водія категорії «В, С1, С, С1Е, СЕ» серії НОМЕР_1 видане ТСЦ-1242 25.06.2018, заповнене на його ім`я. ОСОБА_2 , одержавши підроблений офіційний документ посвідчення водія, усвідомлюючи, що вказаний документ є підробленим, оскільки він не додержав встановленого законодавством України порядку отримання та використання посвідчення водія, з серпня 2023 року почав використовувати його під час керування транспортними засобами.

Так, 13.09.2024 близько 19 годині 40 хвилин, керуючи вантажним автомобілем DAF XF 105.460, державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_2 рухався по АДРЕСА_2 та був зупинений працівниками поліції Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, відповідно до відповідно до п. 1 ч.1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» - порушення правил дорожнього руху.

В подальшому, ОСОБА_2 у відповідності до п. 2.1, 2.4 розділу 2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, з метою введення в оману вищевказаних працівників поліції щодо наявності в нього права керування автомобілем, пред`явив і тим самим використав завідомо підроблене посвідчення водія, категорії «В, С1, С, С1Е, СЕ» серії НОМЕР_1 видане ТСЦ-1242 25.06.2018, заповнене на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до висновку експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру СЕ-19/102-24/18479-ДД від 17.09.2024, бланк посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_3 , заповнене на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що видане 25.06.2018 ТСЦ 1242, не відповідає встановленим зразкам аналогічних бланків посвідчень водія, що перебувають у офіційному обігу.

Таким чином, ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України, тобто використанні завідомо підробленого документа.

Згідно з заявою ОСОБА_2 щодо визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження та згоди на розгляд обвинувального акту у спрощеному порядку, ОСОБА_2 в присутності захисника - адвоката ОСОБА_3 добровільно і беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та погодився з встановленими в результаті досудового розслідування обставинами, а також надав згоду на розгляд обвинувального акту у спрощеному порядку без проведення судового розгляду у судовому засіданні, обізнаний щодо обмеження права на апеляційне оскарження згідно ч. 2 ст. 302 КПК України.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_2 кваліфіковані вірно як кримінальний проступок, передбачений ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України, тобто використання завідомо підробленого документа.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 КПК України вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Суд, оцінивши докази, зібрані під час досудового розслідування та надані стороною обвинувачення суду, дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, повністю доведена в ході судового розгляду.

Крім того, згідно з пред`явленим обвинуваченням, ОСОБА_2 обвинувачується в тому, що у середині серпня 2023 року (більш точні дату і час у ході досудового розслідування не установлено), у ОСОБА_2 , який перебував за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , виник протиправний умисел, направлений на одержання підробленого офіційного документа - посвідчення водія, з метою отримання права керування транспортними засобами категорії «В, С1, С, С1Е, СЕ», уникнувши відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340 (в редакції зі змінами відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 844 від 16.09.2020), проходження медичного огляду в порядку, встановленому МОЗ, складення теоретичного іспиту, на знання діючих Правил дорожнього руху України і практичного, на перевірку навичок керування транспортним засобом, іспитів в уповноважених підрозділах територіальних органів з надання сервісних послуг МВС - територіальних сервісних центрах МВС.

Реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на порушення встановленого порядку оформлення документів, які видаються державною установою, з метою незаконного отримання права керувати транспортними засобами, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_2 у середині серпня 2023 року більш точні дату і час, у ході досудового розслідування не установлено, перебуваючи за адресою свого місця проживання: АДРЕСА_1 , у інтернет мережі на одному із вебсайтів знайшов невстановлену особу, яка обіцяла за грошову винагороду виготовити на замовлення підроблене посвідчення водія категорії «В, С1, С, С1Е, СЕ».

Продовжуючи свої умисні та протиправні дії, з метою одержання підробленого посвідчення водія ОСОБА_2 передав невстановленій досудовим розслідуванням особі свої фотознімки та свої анкетні дані, які було використано під час виготовлення завідомо підробленого посвідчення водія категорії «В, С1, С, С1Е, СЕ» серії НОМЕР_1 видане ТСЦ-1242 25.06.2018, заповнене на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У подальшому, в кінці серпня 2023 року, більш точні дату і час, у ході досудового розслідування не установлено, ОСОБА_2 , у невстановлений слідством спосіб, отримав від вищевказаної невстановленої особи підроблений документ - посвідчення водія категорії «В, С1, С, С1Е, СЕ» серії НОМЕР_1 видане ТСЦ-1242 25.06.2018, заповнене на його ім`я, маючи намір в подальшому використовувати вказане підроблене посвідчення водія, таким чином вчинивши пособницькі дії з підробки офіційного документу.

Таким чином ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України - пособництві в підробленні посвідчення, яке видається установою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його підроблювачем чи іншою особою.

Згідно з заявою ОСОБА_2 щодо визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження та згоди на розгляд обвинувального акту у спрощеному порядку, ОСОБА_2 в присутності захисника - адвоката ОСОБА_3 добровільно і беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України, та погодився з встановленими в результаті досудового розслідування обставинами, а також надав згоду на розгляд обвинувального акту у спрощеному порядку без проведення судового розгляду у судовому засіданні, обізнаний щодо обмеження права на апеляційне оскарження згідно ч. 2 ст. 302 КПК України.

Статтею 7 КПК України закріплені найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципів верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 10 КПК України встановлює рівність всіх перед законом і судом.

Згідно з ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

При цьому, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний зі кримінальним правопорушенням, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

Із роз`яснень Пленум Верховного Суду України у п. 18 та 19 своєї Постанови № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», вбачається, що суди при розгляді кримінальних справ мають суворо додержуватись закріпленого у ч. 1 ст. 62 Конституції принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Визнати особу винною у вчиненні злочину можливо тільки за умови доведеності її вини. При цьому необхідно мати на увазі, що в силу ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, зазначає, що за змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Конституційний Суд України у рішенні № 1-р/2019 від 26.02.2019 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зазначив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

За правовою позицією, сформованою у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 13.04.2021 року у справі № 699/144/19 обираючи стандарт доказування, який має використовуватися в кримінальних провадженнях, слід віддати перевагу стандарту «поза розумним сумнівом» перед стандартом «баланс ймовірностей». Він означає, що в достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не вказує на те, що в його достовірності взагалі немає сумнівів, але означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними. Підґрунтям стандарту «поза розумним сумнівом» є фундаментальна цінність суспільства - гірше осудити невинного, ніж дозволити винному уникнути покарання; відповідно суспільство, яке цінує добре ім`я і свободу кожного, не повинно засуджувати людину, коли є розумні сумніви в її винуватості.

Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Так, у параграфі 55 рішення ЄСПЛ від 15.02.2012 року у справі «Гриненко проти України» (CASE OF GRYNENKO v. UKRAINE), скарга № 65890/13, зазначається, що «при оцінці доказів ЄСПЛ зазвичай застосовує стандарт доведення «поза всяким розумним сумнівом». Однак доведення повинно будуватися на сукупності досить надійних, чітких і послідовних припущень або аналогічних неспростовних презумпцій фактів». ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом (справа «Авшар проти Туреччини» (CASE OF AVSAR v. TURKEY), скарга № 25657/94). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному проваджені підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; та інші обставини.

Відповідно до ст. 121 Конституції України та ст. 36 КПК України, підтримання державного обвинувачення покладається на прокурора.

Відповідно до практики ЄСПЛ у кримінальних справах правило ч. 2 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини (презумпція невинуватості) вимагає, щоб обов`язок доказування покладався на сторону обвинувачення (справа «Капо проти Бельгії»).

Згідно зі ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 84 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на прокурора.

У рішенні від 06.12.1998 року «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб під час виконання своїх обов`язків, судді не розпочинали розгляду справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину, обов`язок доказування покладено на сторону обвинувачення.

Суд може постановити обвинувальний вирок лише у тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Практика ЄСПЛ свідчить про те, що деталі обвинувачення у кримінальному процесі мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ, як порушення права на захист (справа «Маттоціа проти Італії», рішення від 25.07.2000 року).

Наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумцій факту».

Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена «поза розумним сумнівом (Sevtap Veznedaroрlu v. Turkey (Севтап Везнедароглу проти Турції).

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Ухвалюючи вирок, суд, згідно з вимогами ч. 1 ст. 368 КПК України, повинен вирішити, зокрема, питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Вирішуючи ці питання в частині обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України, суд прийшов до наступних висновків.

Юридична оцінка діяння у межах висунутого обвинувачення належить до кола питань, що вирішуються судом під час ухвалення вироку (пункт другий частини першої статті 368 КПК). Судовий розгляд згідно зі статтею 337 КПК України проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю та змістом кваліфікація завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінальними процесуальними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України - пособництві в підробленні посвідчення, яке видається установою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його підроблювачем чи іншою особою

Склад кримінального правопорушення включає чотири елементи (об`єкт, об`єктивну сторону, суб`єкт, суб`єктивну сторону), кожен з яких має певний набір ознак: обов`язкових і факультативних, для кваліфікації діяння як злочину. Такі ознаки повинні бути визначені у диспозиції відповідної норми КК України, за якою кваліфікуються дії обвинувачених.

Недоведеність у діянні обвинуваченого хоча б однієї із ознак складу кримінального правопорушення, що визначена у диспозиції норми КК України, загалом виключає встановлення у діянні складу кримінального правопорушення, та є відповідною підставою для виправдання особи.

Згідно ч. 5 ст. 27 КК України пособником є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню кримінального правопорушення іншими співучасниками, а також особа, яка заздалегідь обіцяла переховати особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, знаряддя чи засоби вчинення кримінального правопорушення, сліди кримінального правопорушення чи предмети, здобуті кримінально протиправним шляхом, придбати чи збути такі предмети або іншим чином сприяти приховуванню кримінального правопорушення.

За загальним правилом, межі відповідальності співучасників визначаються межами діяння виконавця. Саме тому, встановлення обставин вчинення обвинуваченим суспільно-небезпечного діяння необхідно здійснювати одночасно із дослідженням діяння виконавця. Відповідно до ч. 2 ст. 27 КК України виконавцем (співвиконавцем) є особа, яка у співучасті з іншими суб`єктами кримінального правопорушення безпосередньо чи шляхом використання інших осіб, що відповідно до закону не підлягають кримінальній відповідальності за скоєне, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене цим Кодексом. Так, пособником є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню кримінального правопорушення іншими співучасниками (ч. 5 ст. 27 КК України).

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 28 КК України кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

З огляду на правову кваліфікацію дій обвинуваченого та склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України, у цьому провадженні підлягають встановленню, серед іншого, умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у його вчиненні, умисел на вчинення пособництва як свідоме вольове ставлення ОСОБА_2 до пособництва у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України у співучасті з іншими особами.

Засади кримінальної відповідальності співучасників залежно від їх виду детально врегульовано статтею 29 КК України. Зокрема, виконавець (співвиконавець) підлягає кримінальній відповідальності за статтею Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає вчинене ним кримінальне правопорушення. Натомість пособник підлягає кримінальній відповідальності за відповідною частиною статті 27 і тією статтею (частиною статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає кримінальне правопорушення, вчинене виконавцем.

При цьому суд звертає увагу, що визнання вини ОСОБА_2 та визнання фактичних обставин, покладених в основу пред`явленого йому обвинувачення, не є беззаперечним доказом і не звільняє суд від всебічної та неупередженої перевірки та оцінки всіх обставин справи, зокрема і щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого. Вказане узгоджується із вимогою про те, що спрощене провадження щодо кримінальних проступків здійснюється згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими КПК України, з урахуванням положень параграфа 1 Глави 30 Розділу ІІІ КПК України.

Суд зауважує також, що за загальними правилами, визначеними КК України, дії пособника при вчиненні злочину виконавцем, самі по собі не можуть відбуватися за замовчуванням та без узгодження певних дій між ними, оскільки саме виконавець злочину перш за все являється зацікавленим у досягненні протиправної мети, для чого таким і залучаються співвиконавці його вчинення.

В цілому суть інкримінованого ОСОБА_2 обвинувачення у пособництві у вчиненні кримінального правопорушення зводиться до того, що ОСОБА_2 у середині серпня 2023 року (більш точні дату і час, у ході досудового розслідування не установлено) у мережі Інтернет на одному із веб-сайтів знайшов невстановлену особу, яка обіцяла за грошову винагороду виготовити на замовлення підроблене посвідчення водія. ОСОБА_2 передав невстановленій досудовим розслідуванням особі свої фотознімки та свої анкетні дані. В кінці серпня 2023 року (більш точні дату і час, у ході досудового розслідування не установлено) ОСОБА_2 у невстановлений слідством спосіб, отримав від вищевказаної невстановленої особи підроблений документ - посвідчення водія, маючи намір в подальшому використовувати вказане підроблене посвідчення водія, таким чином вчинивши пособницькі дії з підробки офіційного документу.

Однак, у досліджених судом матеріалах кримінального провадження № 0000109 на 95 арк. відсутні належні та допустимі докази умислу обвинуваченого на вчинення дій щодо пособництва у співучасті з іншими особами, ці особи досудовим розслідуванням не встановлені, їх вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України у співучасті з ОСОБА_2 , взагалі не підтверджена, і грунтується виключно на припущеннях сторони обвинувачення про існування таких осіб та імовірну домовленість між ними щодо спільного умисного вчинення кримінального правопорушення, а також подальшу реалізацію та вчинення відповідного кримінального правопорушення. Тобто, стороною обвинувачення не представлено суду будь-яких даних щодо обізнаності ОСОБА_2 , якого обвинувачено у пособництві у вчиненні кримінального правопорушення, зі злочинними намірами виконавця, узгодження протиправних дій між ними, а відтак і не доведено умислу на виконання ролі пособника.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_2 (ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України), характеризується прямим умислом як щодо самого діяння, так і щодо обізнаності та прямого умислу на співучасть з іншимии співучасників, підтвердження їх спільного прямого умислу на вчинення кримінального правопорушення, зокрема ролі кожного з них у досягненні злочинної мети, а також доведеності вини виконавця (оскільки пособник підлягає кримінальній відповідальності за тією статтею (частиною статті) Особливої частини КК України, яка передбачає кримінальне правопорушення, вчинене виконавцем).

Саме по собі визнання обвинуваченим ОСОБА_2 фактичних обставин передання в точно не встановлений час невстановленим особам у невстановлений спосіб своїх анкетних даних та фото, а в подальшому - отримання у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб у невстановлених осіб у точно не встановлений час підробного посвідчення водія, а також своєї вини щодо цих обставин, з урахуванням вищевикладених вимог кримінально-правової кваліфікації та відсутністю будь-яких об`єктивних доказів (що можуть бути перевірені судом) існування таких обставин, не свідчить поза розумним сумнівом про наявність в діях ОСОБА_2 складу інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України, зокрема у частині умислу у пособництві як заздалегідь обумовленій ролі у протиправній спільній умисній участі з іншими особами у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому в суду відсутні сумніви у добровільності визнання цих фактичних обставин ОСОБА_2 та їх правдивості, однак таке визнання вказаних висновків суду не спростовує. Неповнота встановлення обставин кримінального правопорушення, яку, однак, сторона обвинувачення в силу дискреції, передбаченої ч. 4 ст. 110 КПК України, визнала достатнім для пред`явлення обвинувачення, на переконання суду жодним чином не може бути усунута і в ході судового розгляду, оскільки обов`язок доказування вини ОСОБА_2 покладається саме на обвинувачення; обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а будь-який не усунений сумнів у винуватості тлумачиться на користь обвинуваченого («in dubio pro reo»).

За змістом ст. 17 КПК України, ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу, відповідно до вимог ч. 2 якої жоден доказ не має наперед встановленої сили.

При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Положеннями ч. 1 ст. 373 КПК України визначено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно зі статтею 284 КПК України у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, судом ухвалюється виправдувальний вирок. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 КПК України. Якщо обставини, передбачені пунктами 1, 2 частини першої статті 284 КПК України, виявляються під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Таким чином, суд вважає недоведеним вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України, тобто пособництва в підробленні посвідчення, яке видається установою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його підроблювачем чи іншою особою. Підставами для виправдання обвинуваченого в цій частині є недоведеність в його діях складу вказаного кримінального правопорушення, зокрема його суб`єктивної сторони - прямовго умислу ОСОБА_2 на пособництво у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, у співучасті з іншими особами, коло яких не встановлено. Мотиви, з яких суд дійшов таких висновків, наведені вище.

Разом з тим, оцінивши докази, зібрані під час досудового розслідування, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_2 у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, повністю доведена.

При призначенні покарання ОСОБА_2 суд згідно з вимогами ст. 65 КК України враховує: ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК України є кримінальним проступком, дані про особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, одружений (дружина є інвалідом ІІІ групи) та має малолітню доньку (2024 р.н.), на консультативних обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_2 (ст. 66 КК України), суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, що обтяжують його покарання згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Беручи до уваги вказані обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_2 необхідно призначити покарання в межах санкцій ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу, що буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових правопорушень.

Питання щодо процесуальних витрат слід вирішити у відповідності до вимог ст. 124 КПК України. Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід не обирався, підстав для його обрання суд не вбачає. Питання щодо інших заходів забезпечення кримінального провадження вирішити відповідно до ст. 174 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 373, 374, 381, 382, 393-395 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України згідно з пред`явленим обвинуваченням,

ОСОБА_2 виправдати на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України - у зв`язку з недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України.

ОСОБА_2 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, і призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Стягнути зі ОСОБА_2 до Державного бюджету України процесуальні витрати, пов`язані з залученням експертів для проведення експертиз, в розмірі 3029 грн. 12 коп.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Хмільницького міськрайонного суду від 17.09.2024 на речовий доказ - посвідчення водія НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати.

Речовий доказ: бланк із написом "посвідчення водія НОМЕР_3 " на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - знищити.

Вирок суду може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Хмільницький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення з урахуванням ст. 394 КПК України. Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Копії вироку негайно після його проголошення надіслати обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1