УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 369/6824/24

провадження № 51-4182 cк 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року,

встановив:

За вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України(далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів у провадженні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року вказаний вирок залишено без змін.

Відповідно до обставин, встановлених у вироку суду, ОСОБА_4 , 03 лютого 2024 року, близько 18:00 год, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, із концентрацією в крові етилового спирту 1,78 проміле, рухався проїзною частиною автомобільної дороги сполученням с. Малютянка - м. Боярка у Фастівському районі Київської області, в напрямку м. Боярка, де на відстані 900 метрів до перехрестя з вул. Михайла Грушевського в м. Боярка, не врахував дорожню обстановку, внаслідок чого не впорався з керуванням вище вказаного транспортного засобу та допустив виїзд за межі проїзної частини - на праве узбіччя по ходу свого руху, де відбулося зіткнення даного транспортного засобу з деревами.

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Renault Megane» - ОСОБА_5 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вказані наслідки знаходяться у причинному зв`язку з порушенням п.п. 2.9 а), 1.5., 2.3«б», 12.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_4 .

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить пом`якшити призначене покарання, застосувавши до нього положення ст. 69 КК та призначити покаранняу виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суди не врахували усіх даних про його особу, а саме: визнання вини в повному обсязі, розкаяння, стан його здоров`я, наявність у нього інвалідності, відсутність судимостей, те що на його утриманні малолітній син, батьки пенсіонери, не взято до уваги ту обставину, що він привіз потерпілого до лікарні, після того, як сталося ДТП та надав йому матеріальну допомогу на придбання ліків та інших медикаментів, а також виплатив останньому 20 000 грв на відшкодування завданої шкоди.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долученудо скарги копію судового рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286-1 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи засудженого про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через суворість та незастосування до нього положень ст. 69 КК є необґрунтованими.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини кримінального провадження, в тому числі й тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК відноситься до нетяжких злочинів, дані про особу винного, який раніше не судимий, має інвалідність ІІІ групи, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.

Також судом враховано і наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме: визнання вини, щире каяття, надання допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення. Обставин, які обтяжують покарання винного, судом не встановлено.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення ОСОБА_4 можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства, і тому призначив йому покарання в межах санкції ч. 1 ст.286-1 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам, наведеним в його касаційній скарзі та не знайшов підстав для застосування ст. 69 КК та призначення покарання у виді штрафу.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 286-1 КК перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння при цьому потерпілий ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Той факт, що обвинувачений ОСОБА_4 має на утриманні колишню дружину, неповнолітню дитину та батьків пенсійного віку, то ці обставини не дають підстав для застосування положень ст. 69 КК, оскільки не були стримуючим фактором належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_4 та не завадили його злочинним діям.

З вказаними висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

З огляду на викладене, призначене попередніми судами покарання ОСОБА_4 відповідає загальним засадам, що передбачені статтями 50, 65 КК та не є надто суворим.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі засудженого мотиви щодо незгоди з судовим рішенням в частині призначеного йому покарання, не спростовують висновків судів та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість цих судових рішень.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_3