Справа № 642/6990/24
№ 1-кп/642/722/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2024 р. Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4

представника потерпілої ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується за ч.2 ст.194 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

01 листопада 2024 року до Ленінського районного суду м. Харкова з Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова надійшло дане кримінальне провадження.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 23.09.2024р. обвинуваченому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого спливає.

Прокурор підтримав клопотання про продовження строків тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою у зв`язку з тим що він може переховуватися від суду або впливати на свідків, потерпілих з метою уникнення суворого покарання чи вчинити нове кримінальне правопорушення.

Потерпіла ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 підтримали думку прокурора.

Захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 зазначили, що не заперечують проти задоволення клопотання прокурора.

Суд враховує, що строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 спливає, але судовий розгляд справи не закінчено, а ризики щодо них, які було встановлені ухвалою слідчого судді від 23.09.2024р., не сплинули та є реальними.

Стороною захисту жодним чином не спростовано ризики, та не подано доказів про їх хибність. При цьому суд враховує наявність обґрунтованої підозри у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення.

Суд вважає, що ступінь ризиків, які стали підставою для обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на даний час не зменшились. Так, обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення покарання або вчинити новий злочин.

Обвинувачений ОСОБА_7 не працюює, будь-яких осіб на утриманні не має, раніше судимий: 19.06.2023 Ленінським районним судом м. Харкова за ч.1 ст. 309 КК України до 2 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання із випробувальним строком 2 роки.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, тобто умисне пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу, за вчинення якого КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 10 років.

Відповідно до положень ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод законне, тобто передбачене внутрішнім законодавством тримання особи під вартою з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обгрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, не є порушенням права особи на свободу та особисту недоторканість. Крім цього, відповідно до зазначеної норми Конвенції, звільнення особи повинно обумовлюватися гарантіями явки в судове засідання.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи те, що з дня надходження до суду обвинувального акту судове провадження не завершене, тяжкість покарання, що може загрожувати обвинуваченим у разі визнання їх винними у вчиненні кримінального правопорушення, дані про особу обвинувачених, характер та обставини інкримінованого злочину, суд приходить до переконання, що наведені обставини у своєму взаємозв`язку дають підстави вважати, що обвинувачені можуть здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення. Продовжуючи строк тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Враховуючи характер скоєного злочину, ОСОБА_7 та те, що останній може вчинити інші кримінальні правопорушення, а саме обставини кримінального правопорушення в якому підозрюється ОСОБА_7 свідчить про його схильність до протиправних дій та вчинення нового кримінального правопорушення в період іспитового строку враховуючи те, що останній засуджений 19.06.2023 за ч. 1 ст. 309 КК України вироком Ленінського районного суду м. Харкова до 2 років обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України 2 роки.

Для того, щоб тримання під вартою відповідало вимогам законності, воно повинно здійснюватися «відповідно до процедури, встановленої законом». Конвенція містить посилання переважно на національне законодавство, а також, де це доречно, на інші правові стандарти, що підлягають застосуванню, включаючи ті, які входять до сфери міжнародного права («Медвєдєв та інші проти Франції [ВП]» (Medvedyev and Others v. France [GC]), § 79; «Тоніоло проти Сан-Марино та Італії» (Toniolo v. San Marino and Italy), § 46) чи європейського права («Пасі проти Бельгії» (Paci v. Belgium), § 64 та «Піроцці проти Бельгії» (Pirozzi v. Belgium), §§ 45-46, щодо затримання на підставі Європейського ордера на арешт). У всіх випадках вона встановлює зобов`язання дотримуватися відповідних матеріальних та процесуальних норм (там само).

Вимога щодо законності не може бути дотримана лише шляхом дотримання національного законодавства; національне законодавство саме по собі повинно відповідати Конвенції, включаючи загальні принципи, що визначені або маються на увазі в ній («Плесо проти Угорщини» (Pleso v. Hungary), § 59). Загальними принципами, що випливають з Конвенції та на яких ґрунтується практика Суду щодо частини 1 статті 5 , є: принцип верховенства права і пов`язаний з ним принцип правової визначеності, принцип пропорційності і принцип захисту від свавілля, який, більше того, відповідає основній меті статті 5 (рішення про неприйнятність у справі «Сімонс проти Бельгії» (Simons v. Belgium (dec.)), § 32).

Встановлені під час обрання запобіжного заходу ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають, на даний час, можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який. Діючий запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості діянь, які інкримінуються ОСОБА_7 , кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу, а тому наявна необхідність у збереженні такої міри запобіжного заходу як тримання під вартою, продовживши строк дії даного запобіжного заходу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 314-316, 331, 334 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строків тримання обвинуваченого під вартою - задовольнити.

Продовжити застосування до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Строк дії ухвали - до 16 січня 2025 року включно.

Ухвала щодо продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 5 днів з дня оголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 18.11.2024р.

Суддя ОСОБА_1