КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представників ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.04.2024 задоволено клопотання старшого слідчого СВ Фастівського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_9 та накладено арешт на мобільний телефон марки «IPhone» моделі «15», IMEI: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , в корпусі зеленого кольору, в силіконовому чохлі, упакований в спеціальний сейф пакет ВУМ1006210.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представники ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 подали апеляційну скаргу, в якій просили поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, апелянти вказували, що клопотання слідчого було розглянуто за відсутності власника майна чи його представника, а копію оскаржуваної ухвали представники отримали 30.04.2024.

На думку апелянтів, підозра у вказаному кримінальному провадженні є необґрунтованою, яка грунтується виключно на надуманих поясненнях потерпілих, які нічим не підкріплені, і жодних доказів в розумінні ст. 84 КПК

_____________________________________________________________________________

Справа № 369/6699/24 Слідчий суддя - ОСОБА_10

Апеляційне провадження № 11-сс/824/3713/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

України, які б вказували на вчинення ОСОБА_8 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, вказане кримінальне провадження не містить.

Вилучений мобільний телефон не є засобом чи знаряддям вчинення кримінального правопорушення, а у постанові від 20.04.2024 про визнання мобільного телефону речовим доказом слідчий лише вказав вилучене майно, проте не зазначив жодного з критеріїв, передбачених ст. 98 КПК України, та не вказав, яке воно має значення для кримінального провадження.

Мобільний телефон є власністю ОСОБА_11 , зберігає особисту інформацію (сімейні фото, фото медичної документації, особисті контакти, в тому числі контакти лікарів, інші документи), доступ до якої наразі неможливий. Інших шляхів отримання такої інформації немає, оскільки ОСОБА_11 є громадянином російської федерації.

Крім того, телефон містить важливі фото документів, які є необхідними, у тому числі для отримання громадянства України.

Також апелянти вказували, що під час затримання ОСОБА_8 працівниками поліції було розблоковано мобільний телефон та детально проведено огляд його вмісту без оформлення протоколу огляду та іншої фіксації, що є порушенням вимог ст. 237 КПК України.

Під час огляду мобільного телефону не було виявлено жодної інформації, яка б мала відношення до предмету даного кримінального провадження, що може бути підтверджено самим ОСОБА_8 , понятими та працівниками поліції, які проводили затримання.

У клопотанні слідчого не була мотивована необхідність накладеного арешту на мобільний телефон, а також відсутні дані того, що проводиться експертиза чи копіювання інформації із залученням спеціаліста.

Слідчий у своєму клопотанні не вказує про те, які дії будуть проведені або можуть бути проведені з мобільним телефоном, з якою метою накладено арешт на телефон достеменно не відомо.

Отже, на думку апелянтів, у поданому клопотанні слідчого не дотримано вимог ст.ст. 171, 172 КПК України, що є грубим порушенням норм чинного Кримінального процесуального кодексу України.

Крім того, слідчим суддею належним чином не повідомлено про час, дату та місце розгляду клопотання ані підозрюваного, ані його захисників, що порушило право на захист та доступ до правосуддя ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна розглянуто без повідомлення та у відсутності власника майна ОСОБА_8 або його представників.

Дані про направлення учасникам судового провадження копії оскаржуваної ухвали, у справі відсутні.

Згідно даних наявної у матеріалах судового провадження розписки (а.с. 40), із матеріалами судового провадження захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 ознайомився 30.04.2024, тоді як подано апеляційну скаргу 03.05.2024, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що апеляційна скарга подана в строк, передбачений абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не убачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження,слідчим відділом Фастівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000808 від 20.04.20204 за фактом незаконного позбавлення волі та викрадення людини, вчиненого з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, з погрозою насильства над потерпілим, вчиненого в умовах воєнного стану, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 189 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у невстановлений досудовим розслідуванням час, у ОСОБА_8 під самостійно надуманим приводом у вигляді боротьби із незаконним збутом наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів, виник злочинний умисел з корисливих мотивів на незаконне позбавлення волі осіб, а саме які, на його думку, мають до цього відношення.

З метою реалізації своїх злочинних намірів, 19.04.2024, приблизно о 14 годині 00 хвилин, більш точний час під час проведення досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , приїхали на транспортному засобі марки «Mercedes-Benz Vito», держаний номерний знак НОМЕР_3 , на територію велотреку, що проходить поряд з лісовим насадженням в с. Віта Поштова, Фастівського району, Київської області.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне позбавлення волі особи, за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів, порушуючи основні права, свободи та інші загальнолюдські цінності, які повинна мати кожна людина і які закріплені в Конституції України, а саме на повагу гідності громадянина, права на фізичну свободу та особисту недоторканність, непіддання катуванню та порушуючи тим самим вимоги ст.ст. 19,23, 29,32,33 Конституції України, всупереч нормам Декларації ООН «Про захист усіх осіб від насильницького зникнення» від 18 грудня 1992 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року), ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , перебуваючи на території велотреку, що проходить поряд з лісовим насадженням в с. Віта Поштова, Фастівського району, Київської області, почали чекати ОСОБА_15 , та ОСОБА_16 , які, на їх думку здійснюють збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів.

Помітивши ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , співучасники ОСОБА_8 , - ОСОБА_12 та ОСОБА_14 наказали їм зупинитись, проте ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , побачивши незнайомих осіб, почали бігти в сторону АДРЕСА_1 . По дорозі ОСОБА_15 побіг окремо та вибіг на АДРЕСА_1 , де помітив, що начебто, за ним переслідування незнайомими особами не здійснюється, тому сповільнив свій рух. Проте, в цей момент його напрямок руху перегородив транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Vito», держаний номерний знак НОМЕР_3 , за кермом якого перебував співучасник ОСОБА_8 , - ОСОБА_13 . Останній відчинив бокове вітрове скло автомобіля та погрожуючи предметом ззовні схожим на пістолет, наказав ОСОБА_15 сісти до салону автомобіля, в цей час з пасажирської сторони транспортного засобу до ОСОБА_15 . підбіг ОСОБА_8 та в грубій формі продублював наказ ОСОБА_13 . ОСОБА_15 побоюючись за своє життя та здоров`я, маючи низький фізичний рівень розвитку, усвідомлюючи реальну небезпеку підкорився наказу вказаних вище осіб та підійшов до автомобіля.

В цей час ОСОБА_8 , продовжуючи спільний злочинний умисел, за допомогою поштовху рукою в спину потерпілого, заштовхав його до салону автомобіля, після чого залишили місце вчинення злочину, тим самим своїми узгодженими діями незаконно позбавили права останнього на його свободу вільного переміщення.

Продовжуючи свій спільний план щодо викрадення особи з корисливих мотивів, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_13 , повернулись на транспортному засобі «Mercedes-Benz Vito», держаний номерний знак НОМЕР_3 , в якому перебував незаконно позбавлений волі ОСОБА_15 , до території велотреку, що проходить поряд з лісовим насадженням в с. Віта Поштова, Фастівського району, Київської області, щоб скорегуватись зі спільниками - ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , які здійснювали пошук в зазначеному місці ОСОБА_16 , який втік від них у невідомому напрямку.

Прибувши на вищевказане місце, ОСОБА_8 та ОСОБА_13 зустрілись зі спільниками - ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , після чого на транспортному засобі «Mercedes-Benz Vito», держаний номерний знак НОМЕР_3 , в якому перебував незаконно позбавлений волі ОСОБА_15 вирушили до озера, розташованого по АДРЕСА_2 . Утримуючи ОСОБА_15 під час руху у вказаному автомобілі ОСОБА_8 , застосовуючи моральний тиск на потерпілого ОСОБА_15 , вимагав у останнього інформацію щодо адресу квартири, в якій на їх думку, зберігаються наркотичні засоби, психотропні речовина або їх аналоги.

Прибувши на вказане місце, продовжуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне позбавлення волі з корисливих мотивів, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , застосовуючи фізичну силу та моральний тиск, вимагали у потерпілого ОСОБА_15 назвати адресу квартири, в якій на їх думку, зберігаються наркотичні засоби, психотропні речовина або їх аналоги. Після систематичних знущань зі сторони останніх, ОСОБА_15 , побоюючись за своє життя та здоров`я, назвав їм адресу квартири, де проживає ОСОБА_16 , а саме: АДРЕСА_3 .

Крім того, перебуваючи біля озера, розташованого по АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 , переслідуючи корисливі мотиви, висунув незаконну майнову вимогу ОСОБА_15 в розмірі 30 тисяч американських доларів за надання йому свободи. У зв`язку з тим, що потерпілий ОСОБА_15 не мав вказаної суми грошей, останній відповів відмовою, однак повідомив, що може зателефонувати знайомим, які мають можливість надати викуп за нього.

Прибувши за вищевказаною адресою, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , застосовуючи фізичну силу, завели ОСОБА_15 до квартири, де ними були виявлені речовини, що за особистими переконаннями останніх, є наркотичними засобами, психотропними речовинами або їх аналогами. Після цього, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , продовжуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне позбавлення волі з корисливих мотивів, насильно, з застосуванням фізичної сили та морального тиску, посадили ОСОБА_15 до салону транспортного засобу марки «Mercedes-Benz Vito», держаний номерний знак НОМЕР_3 та поїхали до квартири, яка була попередньо підготовлена для незаконного позбавлення волі особи, а саме: АДРЕСА_4 .

Прибувши за вищевказаною адресою, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , продовжуючи реалізацію свого спільного наміру, спрямованого на незаконне позбавлення волі особи з корисливих мотивів, останні подавляючи волю потерпілого за допомогою клейкої стрічки по типу «Скотч» зв`язали ОСОБА_15 руки та незаконно утримували його до 13 год., 56 хв., 20.04.2024.

20.04.2024 ОСОБА_8 затримано в порядку ст. 208 КПК України. На підставі ч. 3 ст. 208 КПК України, під час затримання ОСОБА_17 проведено обшук затриманого, в ході якого, у присутності понятих, виявлено та вилучено мобільний телефон торговельної марки «IPhone» моделі «15», IMEI: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , в корпусі зеленого кольору, в силіконовому чохлі, упакований в спеціальний сейф пакет ВУМ1006210.

Постановою старшого слідчого СВ Фастівського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_9 від 20.04.2024, вилучений 20.04.2024 під час проведення обшуку затриманого в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_8 , мобільний телефон торговельної марки «IPhone» моделі «15», IMEI: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , в корпусі зеленого кольору, в силіконовому чохлі, упакований в спеціальний сейф пакет НОМЕР_4 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

21.04.2024 ОСОБА_8 вручено повідомлення про підозру у незаконному позбавленні волі та викраденні людини, вчиненому з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням йому фізичних страждань, із застосуванням зброї, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 146 КК України; у вимаганні, з погрозою насильства над потерпілим, вчиненому в умовах воєнного стану, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 4 ст. 189 КК України.

22.04.2024 старший слідчий СВ Фастівського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області із клопотанням, в якому просив накласти арешт на мобільний телефон марки «IPhone» моделі «15», IMEI: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , в корпусі зеленого кольору, в силіконовому чохлі, упакований в спеціальний сейф пакет НОМЕР_4 , шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування, з метою збереження речових доказів.

Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.04.2024 задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на мобільний телефон марки «IPhone» моделі «15», IMEI: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , в корпусі зеленого кольору, в силіконовому чохлі, упакований в спеціальний сейф пакет ВУМ1006210.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на вилучений 20.04.2024 під час проведення обшуку затриманого в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_8 мобільний телефон торговельної марки «IPhone» моделі «15», IMEI: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , з тих підстав, що вказане майно є речовим доказом у межах кримінального провадження № 0000808, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вилучене майно ОСОБА_8 , оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути пошкоджене, зіпсоване, знищене, перетворене чи відчужене.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на вилучений мобільний телефон, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про відсутність підстав для арешту вилученого майна та недоведеність його відповідності ознакам речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вилучений мобільний телефон може містити сліди злочину та відомості, які мають суттєве значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, а отже вказане майно відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно, колегія суддів вважає безпідставними. Як убачається із матеріалів судового провадження, клопотання прокурора та ухвала слідчого судді містять вказівки на мету та правові підставі, зазначені у ст.ст. 171, 173 КПК України, для накладення арешту на вказане майно, а саме необхідність арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, твердження представників власника майна про відсутність доказів вчинення ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів, про неналежність та недопустимість долучених до клопотання доказів, колегія суддів вважає передчасними.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, а питання наявності події та складу кримінального правопорушення підлягає вирішенню під час судового розгляду справи по суті.

Посилання апелянта на те, що вилучений телефон містить особисту інформацію, та важливі фото документів, які є необхідними, у тому числі для отримання ОСОБА_8 громадянства України, не можуть бути достатньою підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого, оскільки незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав, передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх, правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що слідчим суддею в порушення вимог ч. 1 ст. 172 КПК України не повідомлено власника майна про розгляд клопотання слідчого, не можуть бути безумною підставою для скасування правильної по суті ухвали слідчого судді, оскільки, з урахуванням вимог ст. 172 КПК України, слідчий суддя за наявності підстав, викладених у наведеній нормі закону, може розглянути клопотання без повідомлення власника майна.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2024 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3