КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/6170/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 , - адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2024 року, -

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2024 рокузадоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000465 від 28.02.2024 та накладено арешт на мобільний телефон iPhone 15 Pro Max та планшет iPad, модель 1652 чорно-сірого кольору, що належить ОСОБА_6 , вилучений 26.04.2024 у ході проведення обшуку приміщень за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000465 від 28.02.2024, відповідно до якого було прийняте рішення про накладення арешту та негайно повернути майно його власнику, а саме: мобільний телефон iPhone 15 Pro Max та планшет iPad, модель 1652 чорно-сірого кольору.

На обґрунтування вимог поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що мобільний телефон та планшет на момент складання протоколу вже були добровільно наданіслідчому для проведення огляду, що вказано в протоколі обшуку, крім того, а ні телефон, а ні планшет не містили обставин кримінального правопорушення та не були його знаряддям.

Більше того, телефон був придбаний за 2 місяці до обшуку, тому фактично не мав будь-яких даних стосовно вчинення злочину.

Також, телефон та планшет не були отримані в результаті вчинення будь-якого злочину.

Апелянт наголошує на тому, що на момент подання клопотання про накладення арешту на вийняте під час обшуку майно минуло вже понад 4 місяці, що є грубим порушенням норм КПК України.

Крім того, 30.07.2024 слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва задоволено скаргу адвоката, яка подана в інтересах ОСОБА_6 , на бездіяльність слідчого, яка полягала в неповерненні тимчасово вилученого майна, яке було вийнято 26.04.2024 під час обшуку місця проживання ОСОБА_6 та зобов`язано слідчого негайно повернути вилучене майно.

Проте, прокурор ОСОБА_8 , будучи обізнаним про існування ухвали про повернення майна та приймавши участь в її розгляді в судовому засіданні 30.07.2024, подав клопотання про накладення арешту на вищевказане майно.

На переконання апелянта, арештоване майно не відповідає критеріям речових доказів, визначеним у ст. 98 КПК України, та не може бути використане в якості доказів у кримінальному провадженні.

Також апелянтом подано письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких зазначається, про те, що висновок слідчого судді про правомірність арешту телефону та планшету є некоректним, прийнятий без прийняття до уваги всіх обставин та є таким, який зроблений без врахування наявності рішення слідчого судді, яке набрало законної сили і яким встановлена відсутність підстав для арешту мобільного телефону.

На думку сторони захисту, наявність двох протилежних за змістом судових рішень слідчого судді, унеможливлює повернення майна та грубо порушує конституційні права ОСОБА_6 .

З урахуванням зазначеного апелянт вважає, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, прийнята з істотними порушення вимог кримінального процесуального закону, судовий розгляд проведено неповно, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, тому ухвала підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна, який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, з наведених в ній підстав, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи оскаржувану ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів, наданих судом першої інстанції, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 28.02.2024 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000465 за ч. 5 ст. 190 КК України.

У даному кримінальному провадженні досліджуються обставини вчинення групою осіб злочину, спрямованого на привласнення коштів іноземців (переважно країн Європи) під виглядом їх участі в нібито інвестиційних проектах «Danvel» («Danwel») та «Eternity», які мають ознаки міжнародних фінансових пірамід.

Для реалізації протиправних намірів, ОСОБА_9 разом із ОСОБА_10 організували шахрайський механізм привласнення грошових коштів осіб під виглядом інвестування, до якого залучили матір ОСОБА_9 - ОСОБА_6 , яка здійснювала юридичний супровід проектів, реєстрацію вітчизняних юридичних осіб та компаній-нерезидентів, була особою яка надавала способи та ідеї щодо конспірації та ухилення від кримінальної відповідальності.

За результатами шахрайських дій, зазначені особи заволоділи грошовими коштами ряду фізичних осіб, під приводом отримання девідендів за рахунок інвестицій, участі в фінансових проектах із використанням крипто трейдінгу.

У ході здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, 26.04.2024 на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва № 757/17263/24-к від 17.04.2024, проведено обшук приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , у ході якого виявлено та вилучено: мобільний телефон iPhone 15 Pro Max та планшет iPad, модель 1652 чорно-сірого кольору, що належить ОСОБА_6 .

29.07.2024 постановою старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_11 зазначений мобільний телефон та планшет визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні так як на вказаній техніці містяться файли, що мають значення для досудового розслідування, а також наявні файли, які пошкодженні та частково видаленні, а отже необхідні спеціальні знання та обладнання для їх відновлення.

12.08.2024 прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва із клопотанням про накладення арешту на мобільний телефон iPhone 15 Pro Max та планшет iPad, модель 1652 чорно-сірого кольору, що належить ОСОБА_6 .

На обґрунтування вимог поданого клопотання прокурор зазначив, що вказаний мобільний телефон та планшет є речовими доказами відповідно до постанови слідчого від 29.07.2024, оскільки відповідають критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, та містять на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, а тому з метою збереження речових доказів, які відповідають п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу на підставі абз. 1 ч. 3 цієї статті підлягають арешту.

05.09.2024 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва вказане клопотання прокурора задоволено та накладено арешт на мобільний телефон iPhone 15 Pro Max та планшет iPad, модель 1652 чорно-сірого кольору, що належить ОСОБА_6 , вилучений 26.04.2024 у ході проведення обшуку приміщень за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження за №0000465 від 28.02.2024 за ч. 5 ст. 190 КК України, слідчий суддя, як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали виходив з того, що в наданих матеріалах кримінального провадження містяться достатні дані, які вказують на те, що було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 190 КК України, і що вказані мобільний телефон та планшет зберегли на собі сліди вчинення кримінальних правопорушень та містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому слідчий суддя прийшов до висновку, що наявна необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що слідчий суддя розглянувши клопотання прокурора дотримався вимог, якими регламентується вирішення питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були, досліджені матеріали судового провадження, а також з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другою цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При винесенні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також обставини кримінального провадження №0000465 від 28.02.2024 за ч. 5 ст. 190 КК України, відношення до нього вказаного майна, а саме мобільного телефону та планшету, які могли зберегти на собі сліди кримінального правопорушення та містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив вказане клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку відповідно до постанови старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_11 від 29.07.2024 /а.с. 93-95/ визнано речовими доказами в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, оскільки є доказами вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вилучене майно, з підстав того, що воно відповідає критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

Доводи апелянта, що на момент подання клопотання про накладення арешту на вийняте під час обшуку майно минуло вже понад 4 місяці, що є грубим порушенням норм КПК України, а також, що 30.07.2024 слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва задоволено скаргу адвоката, яка подана в інтересах ОСОБА_6 , на бездіяльність слідчого, яка полягала в неповерненні тимчасово вилученого майна, яке було вийнято 26.04.2024 під час обшуку місця проживання ОСОБА_6 та зобов`язано слідчого негайно повернути вилучене майно, то колегія суддів не вважає їх безумовними підставами для скасування оскаржуваної ухвали у зв`язку з наступним.

Так, згідно вимог ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України при обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

При цьому, колегія суддів зауважує на тому, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 17.04.2024 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 та вилучення зокрема мобільних телефонів та іншої комп`ютерної техніки, тобто вказаний вказаною ухвалою було надано дозвіл на вилучення мобільного телефону iPhone НОМЕР_1 Pro Max та планшету iPad, модель 1652 чорно-сірого кольору, а тому вказане майно не вважається тимчасово вилученим, всупереч твердженням апелянта.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що бездіяльність слідчого у вигляді неповернення майна не є предметом розгляду даного апеляційного розгляду.

До того ж, щодо строків подання вказаного клопотання прокурора про арешт майна, то згідно ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Відтак, на переконання колегії суддів, з врахуванням вищевикладених обставин та вимог законодавства, то у сторони обвинувачення немає вимог до подання клопотання про арешт майна у визначений строк, якщо воно безпосереднього зазначене в ухвалі про надання дозволу на обшук та вилучене на підставі відповідної ухвали слідчого судді.

Твердження апелянта, що висновок слідчого судді про правомірність арешту телефону та планшету є некоректним та зроблений без врахування наявності рішення слідчого судді, яке набрало законної сили і яким встановлена відсутність підстав для арешту мобільного телефону, є такими, що не відповідають матеріалам провадження. Крім того, слідчим суддею суду першої інстанції накладено арешт на майно відповідно до вимог ст. ст. 132, 170, 173 КПК України на підставі належно досліджених доводів органу досудового розслідування.

При цьому, ухвала слідчого судді, на яку посилається апелянт, не мала преюдиційного значення під час розгляду клопотання про арешт майна, оскільки вказаною ухвалою розглядалось питання про бездіяльність слідчого, а не можливість накладення арешту на майно.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Всі інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду та підлягають з`ясуванню під час подальшого досудового розслідування.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2024 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4