У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06» серпня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000064, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 січня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Котляреве Жовтневого району Миколаївської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- обвинуваченого за ч. 5 ст. 407 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 січня 2024 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 5 ст. 407 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 21 вересня 2023 року, ухвалено виконувати самостійно. Строк відбуття ОСОБА_7 покарання ухвалено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок змінити в частині призначеного покарання. Пом`якшити покарання за ч. 5 ст. 407 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт вважає, що вирок суду підлягає зміні в частині призначеного покарання, оскільки воно є занадто суворим. Зазначає, що щиро кається у вчиненому, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, хоча характеризується негативно, однак бажає виправитися та повернутися для проходження військової служби.

На думку апелянта, його звільнення від відбування покарання з випробуванням, було б достатнім та необхідним для його виправлення.

Узагальнені доводи інших учасників судового провадження.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурор ОСОБА_9 вважає вирок суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що самовільне залишення місця служби ОСОБА_7 тривало понад сім місяців, що свідчить про негативне ставлення до служби та свого військового обов`язку, є ганебним прикладом нехтування обвинуваченим вимогами військової дисципліни, що підриває боєздатність Збройних Сил України в цілому. Вважає, що призначене судом першої інстанції покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

З 07 жовтня 2022 року солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи військову службу на посаді стрільця 3 відділення 2 взводу 3 стрілецької роти військової частина НОМЕР_1 , за наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29 серпня 2022 року №85, з метою тимчасового ухилення від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, запровадженого Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у порушення вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.п. 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно залишив місце тимчасової дислокації 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 біля АДРЕСА_2 , та незаконно перебував поза її межами, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не повідомляючи про себе органи військового управління та правоохоронні органи, як про військовослужбовця, що самовільно залишив місце служби, до 14 липня 2023 року.

Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винним у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем, вчиненому в умовах воєнного стану, та його дії кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурори ОСОБА_5 , ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили вирок залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При ухваленні вироку зазначених вимог закону суд дотримався.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, а також кваліфікація його дій за ч. 5 ст. 407 КК України є правильними.

З огляду на межі вимог апеляційної скарги, висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується, апелянтом не оспорюються. Тому вирок в цій частині, відповідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, не переглядається.

Що стосується призначеного покарання ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 407 КК України, то воно призначено відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , судом першої інстанції враховано те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином.

Окрім того, судом першої інстанції достатньо враховані і дані про особу обвинуваченого, який за місцем несення служби характеризувався негативно через безвідповідальне ставлення до службових обов`язків, недисциплінованість та невчасне виконання поставлених завдань, за місцем проживання також характеризується негативно через зловживання алкоголем та неправомірну поведінку. Не одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, придатний до військової служби.

Відповідно до досудової доповіді органу пробації, ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення оцінюється, як високий, ризик небезпеки для суспільства оцінюється, як середній, а його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 5 ст. 407 КК України. Тому не можна вважати зазначене покарання занадто суворим, як про це зазначає апелянт.

Всупереч вимогам апелянта, відсутні підстави для пом`якшення покарання ОСОБА_7 та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Колегія суддів зауважує, що підстави для застосування вимог ч. 1 ст. 69 та ст. 75 КК України відсутні, про що також зазначено у оскаржуваному вироку.

Злочин, за яким ОСОБА_7 визнаний винним, є триваючим, вчинений в період з 07 жовтня 2022 року до 14 липня 2023 року.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» №2839-ІХ від 13 грудня 2022 року, який набрав чинності 27 січня 2023 року, внесено зміни до статті 69 КК України, відповідно до яких суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, крім випадків засудження особи, зокрема, за кримінальні правопорушення, передбачені статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу.

Цим же законом внесено зміни до статті 75 КК України, якою передбачена заборона застосування цих вимог закону у разі засудження за злочин, передбачений статтею 407 КК України.

Отже, призначення іншого більш м`якого виду основного покарання, а також звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, про що просить апелянт, у разі засудження за статтею 407 КК України не передбачено законом.

Вироком Баштанського районного суду Миколаївської області 21.09.2023 ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України, звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік. Тому, суд першої інстанції при призначенні остаточного покарання ОСОБА_7 обґрунтовано застосував вимоги ч. 4 ст. 70 КК України.

За такого, апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 424, 425, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 25 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3