УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 542/614/24

провадження № 51-4549ск24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нехвороща, Новосанжарського району, Полтавської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,

за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України.

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Новосанжарського районного суду Полтавської області від 08 квітня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 299 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі статей 75, 76 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки і на нього покладено відповідні обов`язки.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави 12116 грн 48 коп. витрат за проведення судової експертизи.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Судом визнано винуватим та засуджено ОСОБА_5 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України за обставин детально викладених у вироку.

Як встановлено судом, на початку грудня 2023 року ОСОБА_5 поблизу власного домогосподарства по АДРЕСА_1 встановив пастку для відлову хижих звірів у вигляді дерев`яної палиці з зафіксованою на ній проволокою у формі петлі. Близько 06 год 12 грудня 2023 року ОСОБА_5 вийшов із власного домогосподарства та почув гавкіт собаки, який доносився з місця, де була встановлена пастка. Підійшовши ближче, ОСОБА_5 побачив собаку породи німецька короткошерста лягава на прізвисько « Айдар », яка належить ОСОБА_4 і потрапила у раніше розставлену ним пастку, при цьому її голова потрапила у металеву петлю, через що собака була позбавлена можливості чинити опір та самозахист. У той час у ОСОБА_5 виник злочинний умисел на жорстоке поводження з собакою, що належить до класу ссавців, типу хордових, має кровоносну та нервову системи, кістковий хребет, що відноситься до хребетних тварин. ОСОБА_5 за допомогою дерев`яної палиці, яку ніс із собою, з агресією багаторазово наніс нею не менше п`яти ударів по голові собаці, що є життєво важливим органом тварини, а також по тулубу, діючи активним способом, спричиняючи їй істотний біль та страждання.Унаслідок дій ОСОБА_5 собака за кличкою « Айдар » отримала травми, які призвели до її смерті. Після вчинення вищезазначених дій ОСОБА_5 відтягнув тіло собаки до сусіднього нежилого домогосподарства по АДРЕСА_2 та кинув у яму.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_4 залишена без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Вимоги касаційної скарги, узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 , посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості. Просить скасувати ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий апеляційний розгляд. В обґрунтування своїх вимог указує на те, що суди, при призначенні покарання ОСОБА_5 , надали неналежну оцінку даним про особу винного та доказам по справі. Вважає, що суди помилково дійшли висновку про наявність пом`якшуючих покарання обставин, внаслідок чого, з урахуванням особи засудженого, безпідставно призначили йому занадто м`яке покарання та застосували до ОСОБА_5 ст. 75 КК України, що є недостатнім для виправлення засудженого та досягнення інших цілей покарання. Апеляційний суд формально послався до дослідження обставин, які нібито пом`якшують покарання за вчинене ОСОБА_5 кримінальне правопорушення. Також поза увагою апеляційного суду залишилося і те, що засуджений не здійснив жодних конкретних дій, спрямованих на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації, а його вибачення за скоєне носили формальний характер та були направлені лише на створення видимості розкаяння з метою пом`якшення призначеного судом покарання. Вважає, що покарання ОСОБА_5 необхідно було призначити в межах санкції ч. 3 ст. 299 КК України, а саме у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.

Мотиви Суду

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

За змістом ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 299 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

За правилами ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

За приписами ст. 414 КПКУкраїни невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень убачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_5 , який на спеціальних обліках не перебуває, раніше не судимий.

Обставинами, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Суд зазначив, що факт щирого каяття ОСОБА_5 у вчиненому злочині знайшов своє підтвердження і у судовому засіданні, про що засвідчило визнання вини за інкримінованим кримінальним правопорушенням, а також його вибачення перед потерпілим у вчиненому кримінальному правопорушенні, те, що він зазначив про жаль та сум з приводу загибелі собаки потерпілого і те, що він шкодує про вчинений злочин.

Крім того, щодо активного сприяння у розкритті злочину, то суд вказав, що обвинувачений у ході досудового розслідування надав визнавальні показання у вчиненні кримінального правопорушення та вказав на обставини його вчинення, які у подальшому знайшли своє підтвердження. При цьому суд урахував і позицію прокурора, що можливе виправлення і перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Також судом взято до уваги і досудову доповідь органу з питань пробації, у якій зазначено, що ризик вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній. І за висновком органу пробації виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Урахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_5 без його ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбуття покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження у межах апеляційної скарги потерпілого, належним чином перевіриввикладені у ній доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги ОСОБА_4 , визнав їх безпідставними та належним чином умотивував своє рішення, зазначивпідстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про доцільність застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України.

Крім того, суд другої інстанції врахував, що ОСОБА_5 неодноразово обирався депутатом Нехворощанської сільської ради, що свідчить про наявність глибокої довіри односельчан до нього. Також, що засуджений є особою пенсійного віку та жодного разу не притягався до кримінальної та адміністративної відповідальності, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Не спростованими є показання засудженого про те, що собака завдавав шкоду його господарству, неодноразово знищуючи свійську птицю. При цьому, суд звернув увагу, що потерпілий ОСОБА_4 , у судовому засіданні, підтвердив той факт, що мисливський собака породи курцхаар, якого вбив ОСОБА_5 , вибігав із двору вночі та міг бігати селом до ранку.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

За таких обставин, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому ОСОБА_5 , з яким погодився і суд апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.Підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим унаслідок м`якості за доводами касаційної скарги потерпілого та матеріалами провадження не вбачається.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог

п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити потерпілому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3