ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/182/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.5 ст.407 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5

з участю:

прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у ЄРДР за №0000060 від 19.05.2023 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 лютого 2024 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пліхів Бережанського району Тернопільської області, українця, громадянина України, непрацюючого, з середньою освітою, одруженого, на утриманні якого перебуває троє неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України (в редакції Закону від 12 лютого 2015 року), і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 7 (сім) років.

Згідно вироку суду, солдат військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , всупереч вимог ст.ст.9, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, з метою тимчасового ухилення від військової служби, вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 , яка розташована у АДРЕСА_3 , без поважних причин о 8 годині 30 хвилин 23 лютого 2023 року не з`явився та в подальшому, проводячи час на власний розсуд, о 8 годині 30 хвилин 09 травня 2023 року прибув до розташування військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання службових обов`язків.

Крім того, ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 , всупереч вимог ст.ст.9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, вчасно на службу військової частини НОМЕР_1 , яка розташована у АДРЕСА_3 , без поважних причин о 8 годині 30 хвилин 10 травня 2023 року не з`явився та, в подальшому, проводячи час на власний розсуд, о 15 годині 00 хвилин 19 вересня 2023 року добровільно прибув до четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Тернополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просять вищевказаний вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі строком 5 років.

Вказані вимоги мотивує тим, що призначене покарання є занадто суворим, належно необґрунтованим судом і не відповідає ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що причиною вчинення злочину був незадовільний стан здоров`я дружини, що виховує трьох дітей без сторонньої допомоги.

Крім того обвинувачений щиро розкаявся, сприяв слідству і готовий надалі нести військову службу у лавах ЗСУ, тому покарання у виді позбавлення волі не буде сприяти державним інтересам.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника, яка просить задовольнити апеляцію, з мотивів викладених у ній, прокурора, що вважає вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими, учасниками судового провадження не оспорюються та не оскаржуються, тому відповідно до вимог ст.404 КПК України апеляційною інстанцією не перевіряються.

Що ж стосується призначеної міри покарання ОСОБА_8 за ч.5 ст.407 КК України, то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 , не мотивував свого рішення про призначення покарання у виді позбавлення волі на строк наближений до максимального передбаченого санкцією статті обвинувачення та не навів жодних мотивів з яких вважав, що менш суворе покарання буде недостатнє для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, а також обставину, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення повторно.

Обставинами, що пом`якшують покарання, є повне визнання ОСОБА_8 своєї вини, оскільки як вбачається з матеріалів провадження, останній як на досудовому слідстві, так і в суді визнавав себе винуватим у вчиненні ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, давав свої пояснення з приводу його вчинення, вказував, що щиро розкаюється у вчиненні злочину та висловлював щирий жаль.

Також, як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий, у нього на утриманні перебуває дружина та діти, він має постійне місце проживання, у нього відсутні негативні характеристики, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Так, апеляційним судом враховується визнання обвинуваченим вини та щире каяття, як окремі обставини, що пом`якшують покарання, оскільки, виходячи зі змісту ч.1, 2 ст. 66 КК України, вони є самостійними обставинами, які пом`якшують покарання. Врахування кожної з них при призначенні покарання, за умови встановлення їх наявності у кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, незалежно від тяжкості вчиненого злочину.

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованим призначення покарання у виді позбавлення волі в розмірі наближеному до максимального передбаченого санкцією статті обвинувачення.

Таким чином, враховуючи наявність вищенаведених пом`якшуючих обставин, колегія суддів вважає за можливе змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання та визначити його у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.5 ст.407 КК України, а саме на термін 5 (п`ять) років.

На думку колегії суддів саме таке покарання буде необхідне й достатнє для виправлення ОСОБА_8 та попередить вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про можливість пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , тому вирок суду у відповідності до ст.408 КПК України підлягає зміні в частині призначеного покарання, а отже апеляційна скарга захисника підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 - задовольнити.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 за ч.5 ст.407 КК України - змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.5 ст.407 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

В решті вирок суду - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді