КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/569/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія - ст. 392 ч. 2 КПК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2024 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі :

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 , ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27.06.2024 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 27 серпня 2024 року включно, без визначення застави.

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебуває судова справа (обвинувальний акт) про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України /ЄУН 404/3724/23, кримінальне провадження № 0000769 від 15.03.2023/.

У межах даного кримінального провадження, за клопотанням прокурора, судом першої інстанції у порядку ст. 331 КПК України, розглянуто питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Судом встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати і не зменшились у тому обсязі, як їх раніше встановлено: можливість обвинуваченого переховуватись від суду, чинити незаконний вплив на потерпілого і свідків, вчинити нове кримінальне правопорушення.

Враховано судом тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке є умисним тяжким, особу обвинуваченого, який не одружений, без утриманців, безробітний, не має міцних соціальних зв`язків, багаторазово судимий.

Із судовим рішенням судді не погоджується сторона захисту, обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити нову, якою застосувати щодо нього інший, альтернативний запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, у вигляді особистого зобов`язання або домашнього арешту.

Вказує, що не погоджується із ухвалою суду, вважає, що стороною обвинувачення не доведені ризики, передбачені ст. 177 КПК України, один факт обґрунтованості підозри не є підставою для продовження строку тримання під вартою.

Зазначає, що він не може впливати на свідків у кримінальному провадженні, адже вони по-перше всі підставні з боку слідчого та прокурора, по-друге вони вже допитані.

Також зазначає, що всі результати розслідування вже зафіксовані і впливати на них він не може.

Він також зауважує, що не є доведеним ризик можливого вчинення ним нового кримінального правопорушення.

Він має постійне місце проживання та реєстрації, мешкав із співмешканкою, котра працевлаштована і сам він мав неофіційний підробіток.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку сторони захисту (обвинуваченого ОСОБА_7 ), який підтримав подану ним апеляційну скаргу, думку прокурорки, яка заперечила апеляційну скаргу, дослідивши виділені матеріали, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Як встановлено ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При цьому, у відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова №4 від 25.04.2003р. «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства»), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, позицію ЄСПЛ, яка висвітлена в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України», - суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин (справи «Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Вимог закону місцевий суд дотримався.

Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Як вбачається з матеріалів, судом першої інстанції провадиться судове слідство у межах кримінального провадження №0000769 від 15.03.2023 про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України.

Згідно із пред`явленим обвинуваченням ОСОБА_7 , у період часу з 18 годин 00 хвилин 13 березня 2023 року по 08 годин 30 хвилин 14 березня 2023 року, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, вчинив дії, кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України. Спричинена кримінальним правопорушенням майнова шкода становить 8 139 гривні 80 копійок.

Отже, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного корисливого тяжкого кримінального правопорушення, в умовах воєнного часу, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, яке карається позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років.

Загальний строк тримання обвинуваченого під вартою не перевищує меж розумного, ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 26.04.2023.

У кримінальному провадженні триває судове слідство, призначаються і проведені судові засідання, судове слідство наближається до завершальної його стадії.

Відповідно до ст. 178 КПК України, враховуються й наступні обставини, встановлені наданими матеріалами.

Обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання та у приватній власності частку нерухомості, не одружений, без утриманців, безробітний, не має сталого джерела доходу і заробітку, не має достатньо міцних соціальних зв`язків.

Крім того, слід зауважити, обвинувачений ОСОБА_7 багаторазово (шість разів) судимий, за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, в тому числі тяжких та й аналогічних, судимості не погашені й не зняті.

Після звільнення ОСОБА_7 з установи виконання покарань 14.10.2022, повідомлення про підозру у вчиненні нового кримінального правопорушення йому вручено вже 13.03.2023.

Відтак, зважаючи на зазначене, можливо стверджувати про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати.

З огляду на тяжкість інкримінованого злочину, розуміючи, яка міра покарання загрожуватиме йому у разі визнання винуватим, враховуючи відсутність достатніх сталих і міцних соціальних зв`язків, обвинувачений ОСОБА_7 зможе переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинення злочину, в тому числі спробувати виїхати на тимчасово непідконтрольні державі території.

Також є підстави вважати, що з метою уникнення кримінальної відповідальності, зміни показань, відмови від надання показань, обвинувачений може впливати на потерпілого та/або свідків у кримінальному провадженні.

При цьому, зауважується, що при встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілих слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, потерпілими у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України, а отже ризик впливу на свідків та потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, потерпілих та дослідження їх судом.

Береться до уваги й наявність кримінальної історії минулого обвинуваченого ОСОБА_7 (зокрема вчинення умисних корисливих тяжких, в тому числі аналогічних, кримінальних правопорушень), наразі відсутність сталого джерела доходу, заробітку або іншого законного джерела отримання коштів до існування, пред`явлення обвинувачення вчинення нового кримінального правопорушення будучи щойно звільненим по відбуттю строку покарання за попереднім вироком, є підстави вважати, що існує високий ризик вчинення обвинуваченим нового (аналогічного) кримінального правопорушення у разі застосування стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу або не застосування запобіжного заходу.

Вказане сукупно свідчить про схильність обвинуваченого до протиправних вчинків, незаконного збагачення за чужий кошт, небажання ОСОБА_7 стати на шлях виправлення, соціалізації у суспільстві, неприйняття ним необхідності дотримання законослухняної поведінки, поваги до охоронюваних законом прав, як от право законного володіння майном, а в цілому про соціальну небезпечність обвинуваченого.

Наразі, як свідчать наведені обставини, більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст. 176 КПК України, не зможуть забезпечити належне виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, також запобігти встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Доводи з приводу можливості застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, який зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, спростовуються наведеним вище.

При вирішенні питання продовження строку дії стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом належно аналізовано й взято до уваги всі обставини і можливі ризики.

Відтак, з огляду на зазначене вище, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27.06.2024 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 27 серпня 2024 року включно, без визначення застави, залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4