Номер провадження: 11-кп/813/2002/24
Справа № 509/1243/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали справи за апеляційними скаргами прокурора Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Овідіопольського райсуд Одеської області від 16.07.2024 про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грузина за національністю, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , раніше судимий, який на теперішній час притягується до кримінальної відповідальності за ст. 15 ч.2, 185 ч.3, ст.ст. 15 ч.3, 185 ч.3 КК України, ст.ст. 185 ч.3, 185 ч.4 КК України Суворовським райсудом м. Одеси,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 15, ч.5 ст. 185, ч.3 ст.28, ч.5 ст.185 КК України,

встановив:

На розгляді Овідіопольського райсуд Одеської області перебувають кримінальні провадження №0000559 від 06.04.2021 та №000640 від 05.08.2021 за обвинуваченням за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в яких ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 15, ч.5 ст. 185, ч.3 ст.28, ч.5 ст.185 КК України.

Ухвалою Овідіопольського райсуд Одеської області від 16.07.2024 продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, строком до 14.09.2024 року, із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 793 336 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду в частині визначення розміру застави та задовольнити клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням застави в розмірі 350 розмірів прожиткового мінімуму доходів громадян.

Прокурор посилається на те, що суд взагалі не обґрунтував підстави для зменшення ОСОБА_6 розміру застави, при цьому не врахував обставини злочинів, в яких він обвинувачується у складі організованої групи, а також те, що інші обвинувачені у даному провадженні ОСОБА_9 , ОСОБА_10 внесли заставу в аналогічному розмірі та відразу покинули територію України та оголошені у розшук.

Обвинувачений ОСОБА_6 також звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою обрати йому більш м`який запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, домашнього арешту, або застави у значно меншому розмірі.

Обвинувачений посилається на не підтвердження прокурором ризику його переховування, при цьому розумні строки тримання під вартою вже давно порушено, оскільки жодних доказів на підтвердження вини не встановлено, та прокурором не підтверджено, в тому числі і непомірний розмір застави, який є необґрунтованим. Запобіжний захід автоматично продовжується без підтвердження доказів вини та наявності ризиків. Майже протягом трьох років він перебуває під вартою та прокурором не надано жодного доказу підтвердження його вину в інкримінованих злочинах. Судом не враховано, що він має міцні соціальні зв`язки, є одруженим, на його утриманні перебуває малолітня дитина, має постійне місце проживання в м. Одесі, в нього є постійне місце роботи на СТО.

Щодо строку розгляду апеляційних скарг.

Вперше судове засідання за апеляційними скаргами прокурора та обвинуваченого було призначене 04.09.2024, але не відбулося у зв`язку з заявами прокурора та захисника про відкладення розгляду справи.

Наступне судове засідання призначалось на 11.09.2024 за участі обвинуваченого в режимі відео конференції, оскільки в апеляційній скарзі прокурора ставилось питання про застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у більшому розмірі.

Проте, до початку апеляційного розгляду, від прокурора надійшла відмова від апеляційної скарги у зв`язку з тим, що 10.09.2024 судом першої інстанції постановлено нову ухвалу, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 08.11.2024.

В свою чергу, захисник ОСОБА_11 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, про дату та час судового розгляду була поставлена до відома, шляхом сповіщення через смс-повідомлення.

Встановити відео конференц зв`язок з ДУ «Одеський слідчий ізолятор» за участі обвинуваченого не надалось можливим, проте, апеляційний суд бере до уваги те, що в своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не порушував питання про особисту участь в суді апеляційної інстанції, а рішення про здійснення судового розгляду в режимі відео конференції прийнято судом самостійно з огляду на подану апеляційну скаргу прокурора, від якої останній до початку судового розгляду відмовився.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що у даному випадку права обвинуваченого на особисту участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції не порушуються, оскільки останній не виявляв особистого бажання бути присутнім у судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача; дослідивши доводи заяви прокурора та обговоривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Стосовно заяви прокурора ОСОБА_5 про відмову від апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 403 КПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. Захисник підозрюваного, обвинуваченого, представник потерпілого можуть відмовитися від апеляційної скарги тільки за згодою відповідно підозрюваного, обвинуваченого чи потерпілого. Якщо вирок або ухвала суду першої інстанції не були оскаржені іншими особами або якщо немає заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.

Враховуючи викладене, а також неможливість встановлення відео зв`язку з обвинуваченим ОСОБА_6 з метою з`ясування думки останнього з приводу поданої прокурором заяви, однак враховуючи ті обставини, що скарга прокурора порушувала питання про погіршення становища обвинуваченого, колегія суддів вважає, що провадження за апеляційною скаргою прокурора підлягає закриттю.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає наступне.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні в тому числі кримінальних правопорушень у складі організованої групи, викрадення майна у великих розмірах, а саме передбачених ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 15, ч.5 ст. 185, ч.3 ст.28, ч.5 ст.185 КК України.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим, а також продовження існування раніше встановлених ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, з огляду на неодноразове притягнення до кримінальної відповідальності.

Колегія суддів вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , а також існування вище вказаних ризиків, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизилися і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

На думку апеляційного суду, наведені обставини в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , вказують на те, що обвинувачений є особою схильною до вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних з посяганням на приватну власність.

Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності інших обвинувальних вироків щодо ОСОБА_6 , апеляційний суд бере до уваги, проте, на думку апеляційного суду, наявність інших обвинувальних актів, зокрема в кримінальному провадженні №0000025 від 18.02.2022 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, який перебуває на розгляді Малиновського райсуду м. Одеси, вказує на слушність доводів сторони обвинувачення стосовно продовження існування ризику вчинення останнім іншого, в тому числі аналогічного злочину.

На думку апеляційного суду вказані обставини дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_6 може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1, п.5 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, та вважає, що зміна запобіжного заходу на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти існуючим ризикам, та може унеможливити завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Доводи скарги обвинуваченого про можливість зміни запобіжного заходу з посиланням на наявність на його утриманні неповнолітньої дитини, наявність дружини та місця працевлаштування у разі звільнення з-під варти, апеляційний суд приймає до уваги, але вказані обставини не є такими, що нівелюють існуючі ризики.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Крім того, апеляційний суд враховує відомості, викладені в заяві прокурора про відмову від апеляційної скарги, згідно яких 10.09.2024 ухвалою місцевого суду обвинуваченому продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, тому оскаржувана ухвала на момент апеляційного розгляду втратила свою чинність.

Стосовно доводів обвинуваченого щодо непомірного розміру застави, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів п.3 ч.5 ст.182 КПК, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, процесуальним законом визначено, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину може бути застосованорозмір застави виключно в межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20 листопада 2010 року ЄСПЛ зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини в професійному середовищі, яке сформувало обставини для такої діяльності, з метою забезпечення ефективності даного заходу, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Водночас, із структури статті 5 Конвенції, в цілому, та її пункту 3, зокрема, випливає, що застава може вимагатись лише до тих пір, поки існують причини, що виправдовують затримання (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Musuc v. Moldova» від 06 листопада 2007 року, заява №42440/06, та § 139 рішення ЄСПЛ в справі «Олександр Макаров проти Росії» від 12 квітня 2009 року, заява №15217/07). Влада повинна бути уважною у встановленні відповідної застави, як і у вирішенні питання про необхідність продовження ув`язнення обвинуваченого.

Як вбачається із обвинувального акту в даному кримінальному провадженні, обвинуваченому інкримінується спричинення майнової шкоди більше ніж на мільйон гривен.

При цьому, визначений обвинуваченому розмір застави у розмірі 262 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з огляду на спричинену майнову шкоду, не вказує на те, що застосований запобіжний захід є компенсацію втрат, а свідчить лише про здатність такої застави забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 у разі її внесення.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції розмір застави в межах п.3 ч.5 ст.182 КПК, є достатнім стримуючим фактором для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги обвинуваченого стосовно існування підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який та застосування до нього меншого розміру застави як альтернативного запобіжного заходу, які будуть здатні забезпечити належну процесуальну поведінку останнього, колегія суддів визнає безпідставними.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та скасування ухвали суду першої інстанції.

Разом з тим, враховуючи те, що обвинувачений тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження по суті ще не розпочатий з огляду на необхідність забезпечення участі перекладача у судовому засіданні, а також виклику та допиту низки потерпілих, апеляційний суд все ж таки вважає за необхідне повторно звернути увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110). «Обвинувачення» для цілей п.1 ст. 6 може бути визначено як «офіційне повідомлення особі компетентним органом, в якому стверджується, що вона вчинила злочин», визначення, яке також відповідає перевірці того, чи «на становище підозрюваного це значно вплинуло» (див. згадуване вище рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 24, п. 46; рішення у справі «Фоті та інші проти Італії» (Foti and Others v. Italy) від 10 грудня 1982 року, серія A, № 56, п. 52). Що стосується закінчення «строку», в кримінальних справах період, на який поширюється дія п. 1 ст. 6, охоплює все провадження, про яке йдеться, включаючи апеляційне провадження (див. рішення у справі «Кеніґ проти Німеччини» ( Konig v.Germany) від 28 червня 1978 року, серія A, № 27, с. 33, п. 98).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Заяву прокурора Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_5 задовольнити.

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_5 на ухвалу Овідіопольського райсуд Одеської області від 16.07.2024 про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 15, ч.5 ст. 185, ч.3 ст.28, ч.5 ст.185 КК України, у зв`язку з відмовою апелянта від апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського райсуд Одеської області від 16.07.2023 року, якою ОСОБА_6 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 15, ч.5 ст. 185, ч.3 ст.28, ч.5 ст.185 КК Українипродовжено строк тримання під вартою з визначенням розміру застави в кримінальних провадженнях №0000559 від 06.04.2021 року та №000640 від 05.08.2021 року залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, щодо розумності строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4