ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/684/22 Номер провадження 11-кп/814/1674/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченоїОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 січня 2022 року за №0000014, за апеляційною скаргою зі змінами прокурора ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 25 квітня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судиму, останній раз

04 січня 2024 року Київським районним судом м. Полтава за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України на 2 роки позбавлення волі,

визнано винуватою та засуджено за:

ч.2 ст.185 КК України - на 2 роки позбавлення волі;

ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України - на 1 рік позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 покарання - 2 роки позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання покарань за оскаржуваним вироком і вироком Київського районного суду м. Полтава від 04 січня 2024 року призначено ОСОБА_8 остаточне покарання - 3 роки позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з 25 квітня 2024 року та в цей строк зараховано частину відбутого ОСОБА_8 покарання за вироком Київського районного суду м. Полтава від 04 січня 2024 року, а саме з 04 січня до 25 квітня 2024 року.

ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі, судове рішення щодо якого не оскаржується.

Вирішено питання про речові докази й процесуальні витрати.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватою та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за таких обставин.

Епізод №1

17 листопада 2021 року в період часу з 15 години 13 хвилин до 15 години 17 хвилин ОСОБА_8 разом із ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою між собою групою осіб, повторно, таємно викрали з полиці магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у ТЦ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » по АДРЕСА_2 належну ТОВ «Укр-Трейд» постільну білизну, вартістю 2 785 гривень.

Епізод №2

10 грудня 2021 року в період часу з 13 години 40 хвилин до 14 години ОСОБА_8 , діючи повторно, намагалась таємно викрасти з полиці магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » в зазначеному вище ТЦ по АДРЕСА_2 жіночий светр, вартістю 459 гривень, вчинивши всі дії, які вважала за необхідне для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, оскільки після виходу за межі касової зони її було затримано працівником служби охорони.

В апеляційній скарзі зі змінами прокурор просить змінити вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 25 квітня 2024 року, закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за епізодом від 10 грудня 2021 року на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння та виключити з вироку посилання на ч.1 ст.70 КК України. Свої вимоги мотивує тим, що вартість предмету викрадення за вказаним вище епізодом не перевищує 2 неоподаткованих мінімуми доходів громадян, а тому з урахуванням положень ч.1 ст.5 КК України, ст.51 КУпАП із унесеними змінами ОСОБА_8 не підлягає кримінальній відповідальності за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України.

У клопотанні захисник ОСОБА_7 просить закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діянь за ч.2 ст.185, ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, посилаючись на те, що мала місце декриміналізація вчинених обвинуваченою діянь щодо заволодіння чужим майном на суму, яка не перевищує 2 неоподаткованих мінімуми доходів громадян, що становить 3 028 гривень, за кожним із епізодів (по епізоду №1 2 785 гривень, по епізоду №2 459 гривень).

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора про задоволення апеляційної скарги зі змінами й часткове задоволення клопотання сторони захисту, позицію обвинуваченої та її захисника, які заперечили проти апеляційної скарги зі змінами й просили задовольнити клопотання захисника, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги зі змінами, клопотання та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга зі змінами підлягає задоволенню, а клопотання задоволенню частково.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирок місцевого суду щодо ОСОБА_10 і встановлені в ньому фактичні обставини вчинення ОСОБА_8 інкримінованих їй дій за епізодами №№1-2 ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуване судове рішення не переглядається.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції розглянуто в порядку ч.3 ст.349 КК України.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи сторін обвинувачення та захисту про необхідність закриття кримінального провадження в частині засудження ОСОБА_8 за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України є обґрунтованими.

Так, виходячи з п.5 ч.1 ст.407, п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та закриває кримінальне провадження в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За ч.1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Такий же принцип гарантований і ст.7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який утілюється в правилі про те, що, якщо існують відмінності між кримінальним законодавством, чинним на момент вчинення кримінального правопорушення, та наступними кримінальними законами, прийнятими до ухвалення остаточного рішення, суди повинні застосовувати закон, положення якого є найбільш сприятливими для обвинуваченого.

Частина 6 ст.3 КК України передбачає, що зміни до КК України можуть вноситися, в тому числі законами про внесення змін до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Законом України №3886-IX у ст.51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Колегія суддів виходить з того, що ст.185 КК України фактично містить відсилку до ст.51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку чужого майна.

Таким чином, кількісна зміна розміру дрібного викрадення з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян безпосередньо вплинула на суть такого кримінально караного діяння як крадіжка, адже в тексті кримінального закону цей розмір прямо не визначено та він указаний законодавцем у ст.51 КУпАП.

Отже, з часу набуття 09 серпня 2024 року чинності Законом України №3886-IX кримінальна відповідальність за ст.185 КК України настає лише якщо при крадіжці розмір викраденого перевищує 2 неоподатковувані мінімуми доходів громадян. Унаслідок вказаної вище зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюються диспозицією ст.51 КУпАП.

Зміну в ст.51 КУпАП розміру коефіцієнта неоподатковуваного мінімуму доходів громадян до 2, який розмежовує адміністративну та кримінальну відповідальності за відповідні діяння, необхідно розглядати як зміну до кримінального закону й мета законодавця полягала саме в зміні диспозиції відповідних кримінальних правопорушень.

Як наслідок, для діянь, які на час їх вчинення становили кримінальне правопорушення за ст.185 КК України, але в яких вартість предмета кримінального правопорушення не перевищувала 2 неоподатковувані мінімуми доходів громадян, обговорювана зміна «скасовує кримінальну протиправність діяння» в значенні ст.5 КК України.

У той же час, апеляційний суд зауважує, що зміна розміру мінімальної заробітної плати або неоподатковуваного мінімуму доходу громадян не має за безпосередню мету зміну кримінального закону, тому хоча й може вплинути на застосування норми кримінального закону до певного кола діянь, проте не є зміною кримінального закону, через це не має зворотної дії в часі.

Європейський суд з прав людини хоча і вважає, що при використанні техніки «бланкетної» або «відсильної» норми для криміналізації дій або бездіяльності положення, яке посилається, та положення, на яке здійснюється посилання, мають розглядатися в сукупності як кримінальний закон, однак вирішує справи виходячи з конкретних обставин. Зокрема, у справі «Morck Jensen» Європейський суд з прав людини, розглядаючи ситуацію, коли законодавство передбачало кримінальну відповідальність за перебування на певній території без дозволу, але згодом режим цієї території було змінено, врахував, що законодавство, яке змінило режим відповідної території, не мало на меті переглянути застосовність відповідного положення кримінального закону, і таким чином зміна законодавства була зумовлена зовнішніми обставинами, пов`язаними зі зміною ситуації на цій території, які не стосувалися питання винуватості.

Колегія суддів уважає, що періодична зміна розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян відповідним законодавством не тягне за собою декриміналізації тих діянь, які кваліфікувалися як кримінальні правопорушення згідно з розміром неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діяв на час вчинення кримінального правопорушення.

Тому визначення суми, яка дорівнює двом неоподатковуваним мінімумам доходам громадян, здійснюється виходячи з розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діяв на час вчинення відповідного діяння.

Згідно з положеннями Податкового кодексу України та Закону України №3886-IX вартість викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст.185 КК України, в 2021 році становила 2 270 гривень.

Наведений вище підхід узгоджується з правовою позицією, яка міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року (справа №278/1566/21).

У судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачена, підтримавши клопотання захисника, просила закрити кримінальне провадження щодо неї, в тому числі за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

За епізодом №2 місцевим судом установлено, що ОСОБА_8 10 грудня 2021 року, діючи повторно, намагалась таємно викрасти чуже майно, вартістю 459 гривень, вчинивши закінчений замах на крадіжку. Отже, оскільки вартість викраденого майна є меншою ніж 2 неоподатковувані мінімуми доходів громадян, що застосовувались у 2021 році, то це діяння з огляду на передбачений ст.58 Конституції України і ст.5 КК України принцип зворотної дії закону в часі не є кримінально караним діянням, передбаченим ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України. Внесені ж зміни про кримінальну відповідальність свідчать про наявність часткової декриміналізації діяння.

Ураховуючи наведене вище, оскаржуваний вирок у частині засудження ОСОБА_8 за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України підлягає скасуванню, а кримінальне провадження в цій частині закриттю на підставі приписів п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Разом з тим, за епізодом №1 ОСОБА_8 визнана винуватою та засуджена судом першої інстанції за те, що вона 17 листопада 2021 року повторно групою осіб таємного викрала чуже майно (вчинила крадіжку), вартістю 2 785 гривень. Тобто вартість викраденого майна на час вчинення обвинуваченою наведеного вище діяння перевищувала два неоподатковувані мінімуми доходів громадян, що застосовувались у 2021 році, а тому воно утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, й відповідно підстави для закриття кримінального провадження в цій частині на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України є відсутніми.

Натомість, захисник помилково посилається на обчислення суми, яка дорівнює двом неоподатковуваним мінімумам доходам громадян, виходячи з розміру згаданого мінімуму, що діє в 2024 році, а не діяв у 2021 році (на час вчинення кримінального правопорушення), у зв`язку з чим доводи сторони захисту про те, що за епізодом №1 має місце втрата чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, позбавлені підстав.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості, в тому числі вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, що відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, особу обвинуваченої, яка судима (3 рази за вчинення корисливих кримінальних правопорушень проти власності), не працює, має двох малолітніх дітей, які наразі перебувають на утриманні її батьків, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття, та відсутність обставин, що його обтяжують.

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, призначивши їй покарання за ч.2 ст.185 КК України у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям, але в розмірі більше наближеному до мінімального, та остаточний захід примусу на підставі ч.4 ст.70 КК України із застосуванням принципу часткового складання призначених покарань.

Призначене обвинуваченій покарання за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України за своїм видом і розміром відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Зважаючи на те, що кримінальне провадження щодо обвинуваченої за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України підлягає закриттю, то оскаржуваний вирок необхідно змінити: виключити з нього рішення про обрання ОСОБА_8 заходу примусу на підставі ч.1 ст.70 КК України та призначити їй остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк, визначений судом першої інстанції.

Отже, апеляційна скаргу зі змінами слід задовольнити, а клопотання задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу зі змінами прокурора ОСОБА_9 задовольнити.

Клопотання захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 25 квітня 2024 року в частині засудження ОСОБА_8 за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження в цій частині на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 25 квітня 2024 року щодо ОСОБА_8 змінити:

виключити з вироку місцевого суду рішення про призначення ОСОБА_8 покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України;

вважати ОСОБА_8 засудженою за ч.2 ст.185 КК України до покарання, призначеного судом першої інстанції, у вигляді 2 років позбавлення волі;

на підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання покарань за зміненим оскаржуваним вироком і попереднім вироком Київського районного суду м. Полтава від 04 січня 2024 року призначити ОСОБА_8 остаточне покарання 3 роки позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженою, яка тримається під вартою - у т ой самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4