Справа № 509/5153/20
Провадження № 1-кп/496/10/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2024 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

захисника - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому, в залі суду кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001355 від 04.07.2018 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новоросійськ, рф, громадянина України, пенсіонера, який на момент вчинення кримінального правопорушення перебував на посаді голови правління житлово-будівельного кооперативу «Марін-Білдер», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Згідно обвинувального акту ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він, являючись головою правління житлово-будівельного кооперативу «Марін-Білдер», у невстановлений слідством час, але не пізніше 29.03.2007 року, реалізував свій злочинний умисел, направлений на заволодіння грошовими коштами членів кооперативу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , шляхом зловживання довірою в особливо великих розмірах, недобросовісно використовуючи довіру потерпілих, діючи з корисливих мотивів, знаходячись у приміщенні кооперативу за адресою: АДРЕСА_2 , та виконав ряд умисних дій, які полягали у наступному. Відповідно до протоколу правління кооперативу № 29/03-С/21 від 29.03.2007 року, за підписом голови правління кооперативу ОСОБА_4 , ОСОБА_6 було прийнято у члени кооперативу, закріплено за ним для будівництва та обслуговування житлового будинку земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до протоколу правління кооперативу № 30/03-С/21 від 30.03.2007 року, за підписом голови правління кооперативу ОСОБА_4 , члену кооперативу ОСОБА_6 було затверджено проект для будівництва для нього житлового будинку, встановлений загальний розмір цільового та пайового внесків на суму 1 041 325, 15 грн. Крім того, відповідно до вказаного протоколу за пропозицією ОСОБА_4 були встановлені наступні строки: початок будівництва - другий або третій квартал 2007 року, закінчення будівництва - перший квартал 2009 року, введення в експлуатацію - протягом строку, встановленого комісією з приймання закінчених будівництвом об`єктів (орієнтовно протягом 60 робочих днів), передача житлового будинку у власність - протягом одного місяця з моменту введення будинку в експлуатацію. Відповідно до протоколу правління кооперативу № 29/03-М/23 від 29.03.2007 року, за підписом голови правління кооперативу ОСОБА_4 , за членом ОСОБА_7 було закріплено для будівництва та обслуговування житлового будинку земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до протоколу правління кооперативу № 30/03-М/23 від 30.03.2007 року, за підписом голови правління кооперативу ОСОБА_4 , члену кооперативу ОСОБА_7 було затверджено проект для будівництва для неї житлового будинку, встановлений загальний розмір цільового та пайового внесків на суму 1 025 331, 08 грн. Крім того, відповідно до вказаного протоколу за пропозицією ОСОБА_4 були встановлені наступні строки: початок будівництва - другий або третій квартал 2007 року, закінчення будівництва - перший квартал 2009 року, введення в експлуатацію - протягом строку, встановленого комісією з приймання закінчених будівництвом об`єктів (орієнтовно протягом 60 робочих днів), передача житлового будинку у власність - протягом одного місяця з моменту введення будинку в експлуатацію. Виконуючи свої зобов`язання перед кооперативом щодо внесення обов`язкового внеску на будівництво вказаних об`єктів, 31.03.2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 добровільно внесли до кооперативу готівкові грошові кошти на загальну суму 1 200 000 грн., які особисто передали голові правління кооперативу ОСОБА_4 у приміщенні кооперативу за адресою: АДРЕСА_2 , який зловживаючи довірою викликав у потерпілих впевненість у вигідності та обов`язковості передачі вказаних грошових коштів для подальшого будівництва житлових будинків для ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . При цьому, ОСОБА_4 не мав наміру будувати зазначені будинки або повертати гроші ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Проте, отримавши від ОСОБА_6 та ОСОБА_7 грошові кошти на загальну суму 1 200 000 гривень, ОСОБА_4 , діючи умисно з корисливим мотивом та метою заволодіння вказаними грошовими коштами, зловживаючи довірою потерпілих, які були впевнені у правомірності дій ОСОБА_4 та законності його намірів, у порушення вимог ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.п. 2.6, 2.8, 3.3, 5.11, 5.14, 7.3 постанови НБУ № 637 від 15.12.2004 року «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», вказані грошові кошти до каси кооперативу, для їх подальшого оприбутковування та переведення на розрахунковий рахунок кооперативу, не передав. Після цього, ОСОБА_4 заволодів вказаними грошовими коштами та отримав можливість розпоряджатись ними на власний розсуд. В подальшому, з метою приховання факту заволодіння грошовими коштами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не виконавши свої зобов`язання перед вказаними членами кооперативу за протоколами правління кооперативу № 30/03- С/21 від 30.03.2007 року, № 30/03-М/23 від 30.03.2007 року, та не побудувавши до другого кварталу 2009 року житлові будинки, за адресами: АДРЕСА_4 , протоколом правління кооперативу № 30/04/09-С/6-3 від 30.04.2009 року, за підписом голови правління кооперативу ОСОБА_4 , були внесені зміни до протоколу 30/03-С/21 від 30.03.2007 року в частині зміни об`єктів будівництва та закріплення за ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_5 . Крім того, вказаним протоколом було змінено проект на будівництво для ОСОБА_6 житлового будинку, встановлений загальний розмір цільового та пайового внесків на суму 1 213 787, 70 грн. та встановлені наступні строки: початок будівництва - квітень/травень 2007 року, закінчення будівництва - листопад/грудень 2009 року, введення в експлуатацію - протягом строку, встановленого комісією з приймання закінчених будівництвом об`єктів (орієнтовно протягом 60 робочих днів), передача житлового будинку у власність - протягом одного місяця з моменту введення будинку в експлуатацію. Виконуючи свої зобов`язання перед кооперативом щодо внесення додаткового обов`язкового внеску на будівництво вказаного об`єкта 30.04.2009 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 добровільно внесли до кооперативу додаткові готівкові грошові кошти на загальну суму 13 787, 70 грн., які особисто передали голові правління кооперативу ОСОБА_4 у приміщенні кооперативу за адресою: АДРЕСА_2 , який зловживаючи довірою викликав у потерпілих впевненість у вигідності та обов`язковості передачі вказаних грошових коштів для подальшого будівництва вказаного житлового будинку для ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . При цьому, ОСОБА_4 не мав наміру будувати зазначений будинок або повертати гроші ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Проте, отримавши від ОСОБА_6 та ОСОБА_7 грошові кошти на загальну суму 13 787, 70 грн., ОСОБА_4 , продовжуючи діяти умисно з корисливим мотивом та метою заволодіння вказаними грошовими коштами, зловживаючи довірою потерпілих, які були впевнені у правомірності дій ОСОБА_4 та законності його намірів, у порушення вимог ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.п. 2.6, 2.8, 3.3, 5.11, 5.14, 7.3 постанови НБУ № 637 від 15.12.2004 року «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», вказані грошові кошти до каси кооперативу, для їх подальшого оприбутковування та переведення на розрахунковий рахунок кооперативу, не передав. Після цього, ОСОБА_4 заволодів вказаними грошовими коштами та отримав можливість розпоряджатись ними на власний розсуд. Відповідно до протоколу правління кооперативу № 13/1 від 16.02.2012 року, за підписом голови правління кооперативу ОСОБА_4 , за членом кооперативу ОСОБА_7 було визнано право на внесені ОСОБА_6 цільовий та пайовий внески у розмірі 1 213 787,70 грн., у зв`язку із смертю ОСОБА_6 . В подальшому, з метою приховання факту заволодіння грошовими коштами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не виконавши свої зобов`язання перед членом кооперативу ОСОБА_7 за протоколом правління кооперативу № 30/04/09-С/6-3 від 30.04.2009 року, не побудувавши до січня 2010 року житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_5 , протоколом правління кооперативу № 19/04/12 від 19.04.2012 року, за підписом голови правління кооперативу ОСОБА_4 , ОСОБА_7 на суму пайового внеску у розмірі 1 213 787, 70 грн. було виділено закінчений будівництво та введений в експлуатацію житловий будинок за адресою: АДРЕСА_6 . Актом приймання передачі-нерухомого майна від 24.04.2012 року, який було підписано головою правління кооперативу ОСОБА_4 та членом кооперативу ОСОБА_7 , ОСОБА_7 прийняла від кооперативу індивідуальний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_7 (будівельний номер). Продовжуючи приховувати факт заволодіння грошовими коштами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 шахрайським шляхом та достовірно знаючи, що житловий об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_6 , був об`єктом спірних цивільно-правових відносин, на який заявляв свої вимоги інший член кооперативу - ОСОБА_8 , яка до цього фінансувала його будівництво, кооператив, в особі голови правління ОСОБА_4 , забезпечив виготовлення та видав ОСОБА_7 необхідні документи для проведення реєстраційних дій, з метою реєстрації права власності на вказаний житловий об`єкт та земельну ділянку, на якій він розташований, а саме декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстровану Інспекцією ДАБК в Одеській області №ОД6 від 04.10.2011 року, виписку з протоколу засідання правління ЖБК «Марін-Білдер» про передачу у власність ОСОБА_7 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 24.04.2012 року №23/04/12-Ц-3/8, акт приймання передачі нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 24.04.2012 року, технічний паспорт житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 25.02.2011 року. Після цього, ОСОБА_7 , як добросовісний набувач, будучи впевненою у законності своїх дій та необізнаною про шахрайські дії ОСОБА_4 , зареєструвала право власності на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами за вказаною адресою (рішення виконкому Таїровської селищної ради № 423 від 28.04.2012 року) та отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку розташовану за вказаною адресою від 16.08.2013 року. При цьому, на період проведення вказаних реєстраційних дій, з метою реєстрації права власності ОСОБА_7 на вказаний житловий об`єкт та земельну ділянку, на якій він розташований, представникам кооперативу, в тому числі голові правління ОСОБА_4 , було достовірно відомо, що 12.04.2012 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла позовна заява ОСОБА_8 , якою оскаржувались дії кооперативу, в тому числі щодо вказаного об`єкта, 17.04.2012 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області за вказаною позовною заявою було відкрито провадження у справі (№ 509/5216/13- ц), а 19.04.2012 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області про забезпечення позову було накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_6 . Відповідно до виписки з протоколу засідання правління кооперативу № 5 від 28.01.2005 року, за підписом голови правління кооперативу ОСОБА_4 , ОСОБА_8 було прийнято у члени кооперативу та виділено їй під забудову земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_7 (будівельна адреса). Відповідно до угоди від 18.03.2005 року, яку було укладено між членом кооперативу ОСОБА_8 та кооперативом, в особі голови правління ОСОБА_4 , члену кооперативу ОСОБА_8 під будівництво житлового будинку і його експлуатації надано земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_7 . Кооператив виступав єдиним замовником на будівництво житлового будинку та його підключення до інженерних мереж. На момент укладення угоди загальна сума пайових внесків складала 681 045,10 грн. Строки будівництва: початок - квітень 2005 року, закінчення і введення в експлуатацію - квітень 2006 року. Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків від 01.12.2008 року, який було підписано між кооперативом, в особі голови правління ОСОБА_4 та членом кооперативу ОСОБА_8 , станом на 01.12.2008 року на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_7 , ОСОБА_8 внесено до кооперативу грошову суму у гривні, яка еквівалентна 91 461 доларам США, при загальному розмірі внеску на суму, що еквівалентна 129 619 доларам США. Проте, незважаючи на це, 08.02.2012 року рішенням правління кооперативу ОСОБА_8 було виключено з кооперативу без повернення їй вказаних грошових коштів та/або майна в натурі. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.09.2017 року у справі № 509/5216/13-ц позовну заяву ОСОБА_8 до кооперативу, Ліквідаційної комісії кооперативу, Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, Відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Овідіопольського РУЮ в Одеській області, Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Біляївського міськрайонне управління юстиції в Одеській області, Управління державної реєстрації Головного Територіального Управління Юстиції в Одеської області, та в тому числі ОСОБА_7 , про скасування рішення правління, поновлення у членах, визнання незаконним та скасування рішення виконкому Таїровської селищної ради, визнання недійсним свідоцтва, визнання права власності, стягнення грошових коштів та стягнення грошових витрат було задоволено частково: - визнано рішення правління кооперативу від 08.02.2012 року про виключення ОСОБА_8 зі складу членів недійсним та скасовано; - відновлено ОСОБА_8 у членстві кооперативу та поновлено права та законні інтереси ОСОБА_8 , як члена кооперативу; - визнано незаконним та скасовано рішення виконкому Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області за №423 від 28.04.2012 року про оформлення права власності ОСОБА_7 на новозбудоване нерухоме майно; - визнано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 08.06.2012 року, видане на ім`я ОСОБА_7 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_8 ) - недійсним; - визнано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 8059722 від 16.08.2013 року, видане Реєстраційною службою Овідіопольського районного управління юстиції в Одеській області на ім`я ОСОБА_7 про право власності на нерухоме майно: земельну ділянку площею 0,039 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка): за адресою: АДРЕСА_6 , (будівельний № 3/8) - недійсним. Ухвалою апеляційного суду Одеської від 08.11.2017 року, постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 11.07.2018 року, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.09.2017 року залишено без змін. На теперішній час право власності на об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_8 ), належить ОСОБА_8 , а грошові кошти ОСОБА_7 або майно в натурі, згідно внеску до кооперативу на загальну суму 1 213 787, 70 грн., яким заволодів голова правління ОСОБА_9 , не повернуто. Враховуючи зазначене, голова правління ОСОБА_9 31.03.2007 року та 30.04.2009 року, знаходячись у приміщенні кооперативу за адресою: АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, корисливим мотив та з метою заволодіння чужими грошовими коштами, привласнив грошові кошти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на загальну суму 1 213 787,70 грн., шляхом зловживання довірою потерпілих, викликавши у них впевненість у вигідності та обов`язковості передачі вказаних грошових коштів та в подальшому вчиняв дії щодо приховання факту заволодіння вказаними грошовими коштами. Заволодівши та розпорядившись отриманими від ОСОБА_6 та ОСОБА_7 грошовими коштами на власний розсуд, ОСОБА_9 спричинив майнову шкоду ОСОБА_7 на загальну суму 1 213 787,70 грн., що з урахуванням положень підпункту 169.1.1 пункту 169.1 ст. 169 розділу IV, пункту 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, ст. 62 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», п. 4 примітки до ст. 185 КК України, складає суму, яка в шістсот і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, який у 2007 році складав 262, 50 грн. (262,50 x 600 = 157,500). Стороною обвинувачення дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч.4 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах.

27.06.2024 року від захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання, в якому він просить суд закрити кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності; арешти, накладені на майно ОСОБА_4 - скасувати; цивільний позов, заявлений потерпілою - залишити без розгляду; процесуальні витрати на проведення експертизи в розмірі 6280,40 грн. віднести на рахунок держави. В обґрунтування клопотання про закриття кримінального провадження захисник обвинуваченого зазначив, що у провадженні суду перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001355 від 04.07.2018 року відносно ОСОБА_4 . Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_4 за версією слідства висунуто обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, яке кваліфіковано, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах. Захист заперечує викладені у обвинувальному акті фактичні обставини, пред`явлене обвинувачення, правову кваліфікацію, вину у інкримінованому злочині ОСОБА_4 не визнає не тільки через свою невинуватість, а і через відсутність події злочину в цілому. Вважає обвинувачення надуманим і в законному порядку не доведеним, таким, що підриває честь та гідність ОСОБА_4 , як людини і громадянина України. Однак, оскільки прокурор не здатний в розумні строки довести обвинувачення до виправдувального вироку, а ОСОБА_4 втрачає свій життєвий час на явку до суду і спілкування з образами минулого, захисник обвинуваченого вважає можливим закрити таке провадження і звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності регулюються ст. 286 КПК України та ч.1 ст. 49 КК України. Відповідно до ч.4 ст. 286 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності повинні бути дотримані певні умови, які викладені в ст. 49 КК України. Особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло 15 (п`ятнадцять) років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину (ч.1 п.5 ст. 49 КК України). Таким чином, якщо під час здійснення судового провадження надійшло клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, наведені норми покладають на суд обов`язок невідкладно перейти до вирішення такого клопотання. Вчинення будь-яких подальших процесуальних дій чи прийняття рішень у кримінальному провадженні втрачає сенс та необхідність. Думка потерпілого, також не впливає на вирішення такого клопотання по суті, оскільки вимоги закону передбачені ст. 49 КК є імперативними, які не допускають права вибору і вимагають безумовного їх виконання судом. Звідси, з`ясування думки потерпілого за законодавчою нормою є лише формальність, яка не передбачає жодних можливостей, які б надавали право впливу на вирішення такого клопотання. Так, максимальне покарання за вчинення інкримінованого ОСОБА_4 особливо тяжкого злочину можливо призначити у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна. Злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , на думку сторони обвинувачення, мав місце 31.03.2007 року та 30.04.2009 року. Тобто, минуло більше ніж 15 років. За вказаний період нових злочинів або кримінальних проступків обвинувачений не вчинив, від органу досудового розслідування не переховувався, у розшуку не перебував, тобто підстав для зупинення або переривання перебігу давності притягнення до кримінальної відповідальності немає. З урахуванням викладених обставин та вимог КК України і КПК України, захист вважає, що ОСОБА_4 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження підлягає закриттю. Особливо важливе практичне значення серед обставин, які дають підстави для звільнення особи від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, має давність. Безпосередньо похідним питанням від давності є реабілітація обвинуваченого. Події мали місце більше п`ятнадцяти років тому. За цей час прокурор не спромігся доставити всіх свідків обвинувачення. Інші докази також не досліджені судом, не з вини обвинуваченого. Особа не може вважатись винуватою, допоки її не буде визнано такою у встановленому законом порядку вироком суду і у змагальному процесі. Не дивлячись на те, що реабілітація обвинуваченого не входить до повноважень суду, слід врахувати, що кримінальний закон і не дає визначення такого поняття і підстав для застосування такого інституту кримінального права. Фактично воно є теоретичним поняттям, однак яке має велику, індивідуальну практичну необхідність у різних сферах життя людини, яка потрапила у коло кримінального переслідування. Адвокат ОСОБА_5 наголосив на тому, що ОСОБА_4 не визнаний винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, оскільки його вина не була доведена в порядку, передбаченому законом та у строки, що встановлені у законі. ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину не визнає, а тільки надав згоду на закриття кримінального провадження щодо нього через закінчення строків давності. Беручи до уваги те, що ініціатором проведення експертизи у кримінальному провадженні був орган досудового розслідування, тому витрати на проведення експертизи в розмірі 6280,40 грн. не підлягають стягненню з обвинуваченого, а покладаються на державу.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 клопотання підтримав, просив задовольнити.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 клопотання захисника підтримав, просив задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення клопотання. Крім того, надала лист прокурора Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_10 №63-4392ВИХ-24 від 12.07.2024 року, в якому зазначено, що згідно вимоги про судимість, станом на 10.07.2024 року, ОСОБА_4 притягується до кримінальної відповідальності лише у кримінальному провадженні №0001355 від 04.07.2018 року за ч.4 ст. 190 КК України. Під час розгляду клопотання захисника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , за наявності згоди обвинуваченого ОСОБА_4 на закриття кримінального провадження №0001355 на підставі ст. 49 КК України, прокурор Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_11 просив врахувати позицію сторони обвинувачення щодо задоволення зазначеного клопотання, звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.4 ст. 190 КК України та закриття кримінального провадження №0001355 на підставі ст. 49 КК України.

Потерпіла ОСОБА_7 повторно у судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомила. У минуле судове засідання, яке було призначено на 28.06.2024 року на 15:30 год. потерпіла також не з`явилася, була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Клопотання про відкладення судових засідань від потерпілої не надходили.

Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши клопотання захисника, матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступного висновку.

Особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст. 44 КК України).

Аналогічне положення містить ч.1 ст. 285 КПК України, відповідно до якої особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Статтею 12 КК України (в редакції, чинній на момент вчинення злочину) визначено, що залежно від ступеня тяжкості злочини поділяються на злочини невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі.

Згідно із п.5 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею особливо тяжкого злочину минуло п`ятнадцять років.

Санкцією ч.4 ст. 190 КК України за вчинення вказаного злочину передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Відповідно до ч.5 ст. 12 КК України особливо тяжким злочином є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк понад десять років або довічного позбавлення волі.

За таких обставин злочин, передбачений ч.4 ст. 190 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів.

Таким чином, суд вбачає, що на теперішній час, відповідно до ст. 49 КК України, закінчились строки для притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності.

У постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 29.09.2022 року по справі № 559/182/19 вказано, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України є безумовним, оскільки приводом для нього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

Згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню вини у вчиненні кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини.

В даному кримінальному провадженні обвинувачений свою вину у вчиненні злочину не визнавав, однак надав згоду на закриття кримінального провадження щодо нього через закінчення строків давності.

Згідно ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

На відміну від змісту вироку (ст. 374 КПК України), який поряд з іншим має містити рішення про винуватість особи у пред`явленому обвинуваченні та відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, зміст ухвали (ст. 372 КПК України) має містити лише суть питання, що вирішується ухвалою, встановлені судом обставини, що стосуються цього питання із посиланням на докази, мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, положення закону, яким він керувався, висновки та інше.

Тому, до ухвалення вироку у справі, суд не може робити висновки про винуватість особи, тим більше тоді, коли строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності спливли значно раніше, ніж суд робить такий висновок.

Положеннями ст. 49 КК України визначено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого злочину, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання. Строк давності - це передбачений ст. 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч.1 ст. 49 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч.2 ст. 49 КК України); не вчинення протягом цих строків нового злочину певного ступеня тяжкості (ч.3 ст. 49 КК України).

Таким чином, строк давності спливає і під час досудового розслідування, і під час судового провадження, і після проголошення обвинувального вироку суду. Будь-які процесуальні дії протягом цих строків не припиняють їх перебіг. Якщо строк давності сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду, то особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження щодо цієї особи.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_4 інкриміновано вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України (в редакції, чинній на момент вчинення) - заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах, яке відбулося 31.03.2007 року та 30.04.2009 року. Початком перебігу строку давності є день, коли злочин був вчинений, тобто, згідно обвинувального акту 31.03.2007 року та 30.04.2009 року.

З огляду на наведене, з часу вчинення злочину минуло більше 15 років, тобто у даному кримінальному провадженні закінчився строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, передбачений п.п.5 ч.1 ст. 49 КК України.

Згідно з ч.2 ст. 49 КК України (в редакції, чинній на момент вчинення злочину) перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину. При цьому строки давності обчислюються окремо за кожний злочин (ч.3 ст. 49 КК України (в редакції, чинній на момент вчинення).

Разом з тим, судом не встановлено наявність обставин, з якими закон пов`язує переривання чи зупинення перебігу строку давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, передбаченого ч.ч.2, 3 ст. 49 КК України, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які б вказували на те, що ОСОБА_4 ухилявся від слідства або суду, відповідно до вимоги про судимість №601 нове кримінальне правопорушення ним не вчинено, в період часу з 30.04.2009 року по теперішній час.

Дотримання умов, передбачених ч.ч. 1-3 ст. 49 КК України є безумовним і звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим.

Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження (справа) - досудове розслідування, підготовче судове засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили.

Суд за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, та за згодою обвинуваченого ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Також суд зазначає, що відмова у звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності буде порушенням права обвинуваченого, що є недопустимим.

Крім цього, така відмова може призвести до порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо розгляду справи упродовж розумного строку, що є також неприйнятним.

За ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі № 566/554/16-к звільнення від кримінальної відповідальності відбувається незалежно від визнання обвинуваченим вини.

Така правова позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема сформульованою у рішенні по справі «Грабчук проти України» від 26.09.2006 року, відповідно до змісту якого у разі закриття провадження по справі з нереабілітуючих обставин, питання про доведеність вини особи не вирішується. У вказаній справі Європейський Суд зазначив, що «презумпція невинуватості порушена, якщо посадова особа висловлює думку про винність особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, коли цього не було доведено відповідно до закону. Момент, з якого особа вважається винуватою, є саме той час, коли вина особи доведена в законному порядку, тому альтернативна процедура встановлення винуватості особи є неприпустимою».

Як встановлено ч.4 ст. 286 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду із клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Як визначено у п.1 ч.2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Виходячи з фактичних обставин справи, так як вони викладені в обвинувальному акті, події мали місце 31.03.2007 року та 30.04.2009 року, відтак на даний час сплинув передбачений п.п.5 ч.1 ст. 49 КК України п`ятнадцятирічний строк для притягнення особи до кримінальної відповідальності, тому суд, за наявності згоди обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстав, визначених ст. 49 КК України, приходить до висновку про необхідність звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч.4 ст. 190 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та кримінальне провадження підлягає закриттю.

Частиною 2 ст. 285 КПК України передбачено, що особі, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення.

За правилами ч.3 ст. 288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Виконуючи вимоги положення ч.2 ст. 288 КПК України щодо з`ясування думки потерпілої щодо можливості звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд зауважує, що потерпіла ОСОБА_7 двічі не з`явилася до судового засідання, жодних клопотань про відкладення судового засідання від неї не надходило, належним чином повідомлялася про дату, час та місце проведення судового засідання.

При цьому, суд враховує висновки Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, викладені у постанові від 23.03.2023 року по справі №542/1739/19, що виходячи з положень п.1 ч.2 ст. 284, ч.3 ст. 285, ч.4 ст. 286, ч.3 ст. 288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.

Положення ч.4 ст. 286 КПК України і ст. 49 КК України є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05.04.2021 року по справі № 328/1109/19, від 12.09.2022 року по справі №203/241/17).

У постанові Верховного суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 13.03.2023 року по справі №171/705/20 зазначено, що думка потерпілої про звільнення від кримінальної відповідальності особи у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України) не може впливати на прийняття такого рішення, оскільки прийняття судом рішення про звільнення від кримінальної відповідальності особи у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності є не правом суду, а його обов`язком.

Верховним Судом колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 29.07.2021 року у постанові по справі № 552/5595/18 вказано, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо. Закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України, тобто з нереабілітуючих підстав, не виключає можливості цивільно-правової відповідальності особи за шкоду, заподіяну нею, і не позбавляє потерпілих права звернутися до суду у порядку цивільного судочинства (Викладене узгоджується з правової позицією, висловленою у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 12.11.2019 року по справі № 566/554/16-к).

Враховуючи, що думка потерпілої про звільнення від кримінальної відповідальності особи у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не може впливати на прийняття такого рішення, а також те, що клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності розглядається невідкладно, зважаючи на потворну неявку потерпілої у судове засідання, суд вважає можливим вирішити клопотання захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження №0001355 від 04.07.2018 року за відсутності потерпілої ОСОБА_7 .

За змістом ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтвердженні витрати на залучення експерта.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Кримінального Касаційного Суду у справі №203/241/17 від 12.09.2022 року вказано, що якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 29.09.2022 року по справі №559/182/19).

Беручи до уваги те, що суд звільняє ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч.4 ст. 190 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження щодо нього закривається, при цьому ініціатором проведення експертизи був орган досудового розслідування, тому витрати на проведення судової економічної експертизи в розмірі 6280, 40 грн. не підлягають стягненню з обвинуваченого, а покладаються на державу.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч.4 ст. 174 КПК України).

Відповідно до ч.4 ст. 174 КПК України арешти, накладені ухвалами слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 24.09.2019 року по справі №509/4899/19 та Іллічівського міського суду Одеської області від 25.05.2020 року по справі №501/4426/19, підлягають скасуванню.

У постанові Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 19.12.2023 року по справі №378/1005/20 вказано, що відповідно до положень ч.1 ст. 129 КПК України вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливо лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

В разі закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, цивільний позов ОСОБА_7 , який заявлено на стадії досудового розслідування в рамках кримінального провадження №0001355 від 04.07.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, підлягає залишенню без розгляду, з роз`ясненням позивачеві права на звернення з позовом у порядку цивільного судочинства.

Речові докази в матеріалах кримінального провадження відсутні.

Керуючись ст. 49 КК України, ст.ст. 124, 128, 174, 284, 285, 286, 288, 369-372, 395 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження №0001355 від 04.07.2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, у зв`язку з закінченням строку давності - задовольнити.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.

Кримінальне провадження №0001355 від 04.07.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України - закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Судові витрати на залучення експерта для проведення судової економічної експертизи у кримінальному провадженні №0001355 від 04.07.2018 року на загальну суму 6280, 40 грн. віднести на рахунок держави.

Скасувати арешти, накладені ухвалами слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 24.09.2019 року по справі №509/4899/19 та Іллічівського міського суду Одеської області від 25.05.2020 року по справі №501/4426/19 на:

- об`єкт нерухомого майна: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, будівельні номери 3/8, загальна площа 269,9 кв.м., житлова площа 90,5 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , власник: ОСОБА_8 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; країна громадянства - НОМЕР_2 ;

- майно, яке перебуває у власності ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_4 , виданий 29.05.1996 року, видавник: Жовтневий РВ ОМУ УМВС України в Одеській області), а саме на об`єкти нерухомого майна:

1) приміщення ресторану пансіонату сімейного типу, за адресою: АДРЕСА_2 (частка власності ОСОБА_4 1/2, свідоцтво про право власності від 06.05.2010 року, видане на підставі рішенням виконкому Таїровської селищної ради від 31.03.2010 року №225);

2) нежитлове приміщення, ресторан АДРЕСА_9 (частка власності ОСОБА_4 1/2, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29892296 від 03.06.2016 року);

3) апартаменти пансіонату сімейного відпочинку, за адресою: АДРЕСА_2 , апартаменти 36 (свідоцтво про право власності від 07.09.2012 року, видане на підставі рішення виконкому Таїровської селищної ради від 29.06.2010 року №444);

4) апартаменти пансіонату сімейного відпочинку, за адресою: АДРЕСА_2 , апартаменти 2 (свідоцтво про право власності від 07.09.2012 року, видане на підставі рішення виконкому Таїровської селищної ради від 29.06.2010 року №440);

5) нежитлову будівлю, за адресою: АДРЕСА_10 (свідоцтво про право власності НОМЕР_5 від 14.06.2004 року, виконавчий комітет Одеської міської ради) (шляхом позбавлення ОСОБА_4 права на розпорядження ними).

Цивільний позов ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про відшкодування майнової та моральної шкоди, в рамках кримінального провадження №0001355 від 04.07.2018 року - залишити без розгляду та роз`яснити право на звернення з позовом у порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 29.07.2024 року.

Суддя ОСОБА_1