УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 643/1392/22

провадження № 51-1260ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 7 серпня 2024 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 ),

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини

За вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2023 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 286-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 років.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 7 серпня 2024 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 в частині вирішення цивільного позову про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Парадіз ХХІ» моральної шкоди, завданої злочином, на користь ОСОБА_6 в сумі 500 000 грн та на користь малолітньої ОСОБА_7 в сумі 500 000 грн скасував та закрив провадження в цій частині позовних вимог.

В іншій частині вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2023 року залишено без змін.

Згідно з вироком, ОСОБА_4 , 25 листопада 2021 року близько 18:20, керуючи в стані наркотичного сп`яніння технічно справним автомобілем «МАN», днз. НОМЕР_1 , з напівпричепом «Fruehauf LTD», днз. АР0167XF, у місті Харкові рухався вул. Зарічною у напрямку вул. Соборної.

Наближаючись до регульованого перехрестя Кільцевої дороги та вул. Салтівське Шосе, в порушення пунктів 8.7.3 (е), 8.10 Правил дорожнього руху, при увімкненні забороняючого для нього червоного сигналу світлофора, продовжив перетин перехрестя, не надав дорогу автомобілю «CHEVROLET NUBIRA», днз. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , який рухався від вул. Шляхова у напрямку вул. Салтівське Шосе й перетинав це перехрестя на зелений сигнал світлофора, внаслідок чого допустив із ним зіткнення.

В результаті відбулося перекидання на лівий борт автомобіля «МАN», днз. НОМЕР_1 , з напівпричепом «Fruehauf LTD», днз. НОМЕР_3 , на автомобіль «RENO LOGAN», днз. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_9 , який затиснуло.

Водночас, частина напівпричепа «Fruehauf LTD», днз. НОМЕР_3 , контактувала із автомобілем «МАN», днз. НОМЕР_5 , з напівпричепом «SCHMITZ», днз. НОМЕР_6 , під керуванням ОСОБА_10 , та автомобілем «Suzuki CX-4», днз. НОМЕР_7 , під керуванням ОСОБА_11 , які в цей час знаходились на зустрічній смузі руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «RENO LOGAN», днз. НОМЕР_4 , ОСОБА_9 та його пасажири: ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , від отриманих травм померли на місці події.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі адвокат, вказуючи на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_4 та призначити новий розгляд у місцевому суді.

Касатор, не оспорюючи фактичних обставин ДТП зазначає про те, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом вчинення засудженим злочину у стані наркотичного сп`яніння.

Вважає, що результати медичного огляду від 26 листопада 2021 року № 2530, яким встановлено перебування ОСОБА_4 у стані наркотичного сп`яніння (вживання канабіноїдів та опіатів), є недопустимим доказом, оскільки не має ознак доказу у вигляді документа, не є висновком експерта, а тому не являється процесуальним документом.

Посилається на те, що судами не перевірено право Обласного наркологічного диспансеру Харківської обласної ради проводити огляд водіїв на стан сп`яніння відповідно до п.1 розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС та МОЗ України 9 листопада 2015 року № 1452/735 від, а також проходження лікарем ОСОБА_14 тематичного навчання за відповідною програмою.

Акцентує, що апеляційний суд проігнорував доводи щодо відсутності числа та місяця складання акту медичного огляду.

Крім того, стверджує, що висновок судово-токсикологічної експертизи від 27 січня 2022 року № 16/147-Дм/22 є належним процесуальним джерелом доказів, однак, він не був врахований судами.

На думку захисника, при призначенні покарання залишено поза увагою дані про особу засудженого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога чи психіатра не перебуває, має сім`ю та неповнолітню дитину, активно сприяв проведенню досудового розслідування, визнавав вину, брав участь у проведенні слідчих дій та щиро розкаявся.

Також зауважив, що потерпіла ОСОБА_6 надала на адресу суду нотаріально засвідчену заяву про відсутність моральних та майнових претензій до ОСОБА_4 .

Крім цього, адвокат вважає, що суд першої інстанції, узявши до уваги позицію прокурора та потерпілої, необґрунтовано призначив засудженому максимальне покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 286-1 КК.

У касаційній скарзі містяться й інші доводи, які зводяться до незгоди з фактичними обставинами кримінального провадження, установленими судами першої та апеляційної інстанцій.

Мотиви Суду

Згідно із ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).

Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить із установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це ставить питання в касаційній скарзі захисник.

З урахуванням приписів статей 433 та 438 КПК Суд позбавлений можливості констатувати обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Натомість зазначені адвокатом доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який погодився з рішенням місцевого суду щодо доведеності винуватості засудженого та юридичною кваліфікацією його дій.

За статтею 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.

Апеляційний розгляд згідно з ч. 1 ст. 405 КПК здійснюється за правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності та обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.

За статтею 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався.

Зокрема, колегія суддів обґрунтовано погодилась з рішенням місцевого суду про те, що ОСОБА_4 під час вчинення кримінального правопорушення перебував у стані наркотичного сп`яніння та в межах свої повноважень визнала достовірними фактичні дані акту медичного огляду № 2530, а також показання лікаря-нарколога ОСОБА_14 .

Акт медичного огляду № 2530 ґрунтується не лише на огляді засудженого, а і на результатах токсилогічного дослідження сечі ОСОБА_4 від 26 листопада 2021 року № 500, відповідно до яких останній перебував в стані наркотичного сп`яніння (вживання канабіноїдів та опіатів).

Доводи захисника про те, що ОСОБА_14 не мала права проводити огляд аргументовано спростовано апеляційним судом, який зазначив, що вона є лікарем-наркологом Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласний наркологічний диспансер», одним з основних профільних завдань якого є проведення медичного огляду громадян на наявність стану сп`яніння з використанням методик та приладів, затверджених Міністерством охорони здоров`я України.

Також апеляційний суд послався на показання експерта ОСОБА_15 , яка вказала, що повноваженнями на встановлення стану наркотичного сп`яніння наділений виключно лікар нарколог.

Суд апеляційної інстанції оцінив доводи захисника про те, що висновок судово-токсикологічної експертизи від 27 січня 2022 року № 16/147-Дм/22 спростовує факт перебування ОСОБА_4 у стані наркотичного сп`яніння та зазначив, що вони є необґрунтованими, оскільки у даній експертизі не проводилось дослідження на наявність канабіноїдів через відсутність в експертній установі стандартних зразків метаболітів канабіноїдів.

Апеляційний суд правильно зауважив, що сукупність фактичних даних в цьому кримінальному провадженні, що містяться у джерелах доказів, наданих стороною обвинувачення, свідчать про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Колегія суддів апеляційного суду погоджуючись з висновками суду першої інстанції зазначила про те, що наведені у вироку докази логічні та узгоджуються між собою.

Зазначеним доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку як окремо, так і у сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Суд касаційної інстанції не має підстав ставити під сумнів вищевказані висновки суду апеляційної інстанції.

Доводи захисника, наведені ним у касаційній скарзі, про недотримання судом апеляційної інстанції вимог статей 50, 65 КК та необґрунтоване призначення засудженому максимального покарання, передбаченого санкцією статті колегія суддів уважає безпідставними.

Вказані доводи за своїм змістом стосуються питання призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Разом із тим процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині.

При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який повинен значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винуватого, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_4 , у межах санкції ч. 4 ст. 286-1 КК, суд зокрема узяв до уваги, характер та ступінь тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, яке відноситься до особливо тяжкого злочину, вчиненого у стані наркотичного сп`яніння, з грубої необережності, при управлінні джерелом підвищеної небезпеки, внаслідок чого загинули троє людей, у тому числі дитина, тобто настали невідворотні наслідки, що суттєво підвищує суспільну небезпечність вчиненого.

Також судом враховано, що засуджений раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога чи психіатра не перебуває, має сім`ю, неповнолітню дитину та відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Стосовно обставин, які пом`якшують покарання, колегія суддівакцентує на тому, що згідно зі сталою судовою практикою (див., наприклад, постанову ККС ВС від 22 лютого 2021року у справі № 481/1754/18, провадження № 51-1579кмо20) під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

Таким чином, доводи касаційної скарги захисника про наявність обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_16 , - активне сприяння розкриттю злочину, є необґрунтованими.

Адвокат не конкретизує, які фактичні обставини повідомив ОСОБА_17 , які б не були відомі досудовому слідству або суду.

Також суди аргументували причини невизнання щирого каяття, як пом`якшуючої покарання обставини засудженому, та зазначили відсутність дійсного, відвертого визнання своєї провини у вчиненому, осуду своєї поведінки, а також намагання відшкодувати завдані злочином збитки, бажання виправити наслідки скоєного.

Думка потерпілої та прокурора береться до уваги судами при призначені покарання, однак не є вирішальною, а враховується в сукупності з іншими обставинами кримінального правопорушення, що і було дотримано судами.

У касаційній скарзі містяться також інші аргументи скаржника, які не потребують детального аналізу Суду та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Наведені у касаційній скарзі доводи не ставлять під сумнів правильності висновків судів попередніх інстанцій і не містять переконливих обґрунтувань, які би давали підстави Верховному Суду безспірно стверджувати, що рішення місцевого суду постановлено без додержання вимог статей 94, 370 КПК, а апеляційного суду з порушенням вимог ст. 419 цього Кодексу.

На переконання колегії суддів касаційної інстанції, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 30 жовтня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 7 серпня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3