УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня2024 року

м. Київ

справа № 201/3017/20

провадження № 51-4603 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 липня 2024 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 липня 2024 року, ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 ухвалено рахувати з моменту його затримання, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до ст. 72 КК України в строк призначеного ОСОБА_5 покарання зарахувано строк його попереднього ув`язнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 року по 29 січня 2024 року включно.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_5 залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 , стягнуто з ОСОБА_5 на користь останньої 25 880 грн матеріальної шкоди та 500 000 грн моральної.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 02 лютого 2020 року разом з ОСОБА_8 перебував в колі своїх знайомих та родичів в банкетному залі в приміщенні кафе «Simito» за адресою: вул. В. Моссаковського, 13-А, м. Дніпро на святкуванні дня народження.

Приблизно о 23 год, в приміщенні зазначеного кафе між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 виник словесний конфлікт, а пізніше, близько 23 год 50 хв., після виходу на вулицю, між останніми виникла сварка, яка в подальшому переросла у бійку з нанесенням ударів руками один одному, під час якої у ОСОБА_5 виник злочинний умисел направлений на вбивство ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_5 , озброївшись розкладним ножом, який дістав з карману своїх штанів, діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, наніс ОСОБА_8 не менше 4 ударів в область життєво-важливих органів голови та тулубу, спричинивши непроникаюче колото-різане поранення задньої поверхні грудної клітини зліва, колото-різану рану лобової ділянки зліва, скальповану рану лобової ділянки зліва, а також несумісне с життям проникаюче колото-різане поранення передньої поверхні грудної клітини зліва з ушкодженням серця, внаслідок чого останній, зробивши декілька кроків, впав на землю та втратив свідомість, а ОСОБА_5 , вважаючи злочинні дії доведеними до кінця, зник з місця вчинення кримінального правопорушення.

В результаті отриманих тілесних ушкоджень ІНФОРМАЦІЯ_1 року, приблизно о 00 год 40 хв., ОСОБА_8 помер в Комунальному закладі «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І. І. Мечнікова».

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить вирок місцевого суду і ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції або змінити оскаржувані судові рішення і призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років та зменшити розмір моральної шкоди. В обґрунтування вказує, що призначаючи покарання, місцевий суд належним чином не врахував обставини провадження, а саме протиправну поведінку потерпілого, яка й стала причиною його вбивства, наявність малолітньої дитини на утриманні ОСОБА_5 та визнання засудженим вини. На думку ОСОБА_4 , призначене ОСОБА_5 покарання не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та є явно несправедливим у розумінні ст. 414 КПК України через його суворість. Крім цього вважає, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, не звернув уваги на зазначені вище обставини, а також не надав належної оцінки доводам сторони захисту щодо порушень з боку суду першої інстанції під час автоматизованого розподілу справи чи, навіть, можливого втручання у вказаний розподіл, що призвело до утворення незаконного складу суду, оскільки, як слідує зі звіту про автоматизований розподіл судових справ між суддями від 30 березня 2020 року, суддю ОСОБА_9 було виключено з автоматизованого розподілу - слухав поєднану справу, яка виключає розгляд поточної, а суддя ОСОБА_10 брала участь у розподілі справи незважаючи на її участь у розгляді справи на стадії досудового розслідування.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 , у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його діяння за ч. 1 ст.115 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту скарги вбачається, що захисник порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як слідує зі змісту вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання місцевий суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, дані про особу ОСОБА_5 , який раніше судимий, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, наявність обставини, що обтяжує покарання - рецидив злочинів та відсутність пом`якшуючих обставин.

Також судом враховано цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, а саме на життя людини, яке є найвищою соціальною цінністю, та тяжкість і непоправність наслідків - смерть потерпілого.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 13 років, оскільки за обставин цього кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого саме таке покарання є співмірним і адекватним характеру вчинених дій та їх небезпечності, з чим погоджується і Верховний Суд.

Крім цього, місцевий суд, врахувавши характер та обсяг фізичних, душевних і психічних страждань потерпілої, завданих внаслідок умисного вбивства її чоловіка, характер незворотної втрати - смерті близької людини, що призвело до порушення її звичайного способу життя, погіршення самопочуття, фізичного та психологічного стану здоров`я та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, стягнув з ОСОБА_11 заявлену ОСОБА_7 моральну шкоду у сумі 500 000 грн.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного ОСОБА_11 покарання, захисник ОСОБА_4 звернувся із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні ОСОБА_11 покарання судом враховано всі обставини, які передбачені вимогами статей 50, 65 КК України, зокрема і ті, на які посилався захисник, а покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

При цьому, не заслуговують на увагу Суду доводи касаційної скарги щодо щирого каяття ОСОБА_5 , оскільки засуджений не визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, однак його вина була повністю доведена під час судового розгляду, що, на думку колегії суддів касаційного суду, свідчить про відсутність у нього щирого каяття.

Також безпідставними є посилання захисника щодо розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 незаконним складом суду, оскільки, як слідує з оскаржуваної ухвали, під час вивчення звіту про автоматизований розподіл справ між суддями від 30 березня 2020 року, апеляційним судом будь-якого втручання в Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему при визначенні складу суду встановлено не було.

Підсумовуючи наведене, на переконання Суду, призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

За встановлених обставин у цьому кримінальному провадження відсутні підстави вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через суворість, в аспекті приписів ст. 414 КПК України, оскільки у даній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Вагомих аргументів, які б свідчили про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, які були б підставами для зміни оскаржуваних рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 липня 2024 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3