УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 607/3884/24

провадження № 51-4855ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 за невстановлених обставин, у невстановлені місці та час незаконно придбав 18 стебел рослинного походження та 68 об`єктів рослинного походження, що містять особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено - макову солому, яку зберігав за місцем свого проживання без мети збуту.

Надалі ОСОБА_4 05 липня 2023 року приблизно о 09:00, перебуваючи біля будинку культури на АДРЕСА_2 , заховав в урну придбаний ним вказаний вище особливо небезпечний наркотичний засіб - макову солому (загальна маса якого в перерахунку на суху речовину становить 608,046 г), який цього ж дня було виявлено та вилучено під час огляду місця події.

Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 28 серпня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року, перекваліфікувати дії ОСОБА_4 з ч. 2 на ч. 1 ст. 309 КК і призначити покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Свої вимоги касатор обґрунтовує відсутністю в діянні засудженого кваліфікуючої ознаки - ті самі дії, вчинені протягом року після засудження за цією статтею.

Крім того, скаржник стверджує, що при призначенні ОСОБА_4 покарання суди попередніх інстанцій не в повній мірі врахували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та відомості про особу засудженого, які, на переконання захисника, вказують про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, зокрема, незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, а також застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Твердження захисника про наявність підстав для перекваліфікації діяння його підзахисного з ч. 2 на ч. 1 ст. 309 КК, на переконання Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 2 КПК встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Приписами п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК, визначено, зокрема, що у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Частиною 2 статті 309 КК (у редакції Закону на час вчинення інкримінованого ОСОБА_4 діяння) встановлено відповідальність за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту, вчинені за попередньою змовою групою осіб чи протягом року після засудження за цією статтею або якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги у великих розмірах.

Зі змісту вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2024 року вбачається, що за результатами розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, цей суд визнав винуватим ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 309 КК - незаконне придбання, зберігання наркотичних засобів у великих розмірах без мети збуту.

З огляду на наведене міськрайонний суд діяння ОСОБА_4 кваліфікував за ч. 2 ст. 309 КК, ураховуючи великий розмір (що є кваліфікуючою ознакою) незаконно придбаних наркотичних засобів без мети збуту та їх зберігання.

За таких обставин доводи касаційної скарги захисника про безпідставність кваліфікації діяння засудженого за ч. 2 ст. 309 КК не є слушними, оскільки за встановленими обставинами формулювання обвинувачення, визнаного місцевим судом доведеним, правова оцінка діяння ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 309 КК судом першої інстанції здійснена не за тією кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, на яку посилається захисник, - вчинення діяння протягом року після засудження за цією статтею, а за іншою, що теж передбачена у ч. 2 ст. 309 КК, - якщо предметом таких дій були наркотичні засоби у великих розмірах.

Отже, діяння ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 309 КК, а саме незаконне придбання, зберігання наркотичних засобів у великих розмірах без мети збуту кваліфіковано правильно, тому немає підстав вважати, що місцевим судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Не є слушними і доводи захисника про наявність підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, з огляду на таке.

Згідно з приписами частин 1, 2 ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Статтею 65 КК визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння) визначено, зокрема, якщо суд, крім визначених у цій нормі випадків, під час призначення покарання у виді, серед інших, позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином; особу засудженого, який раніше не судимий, не працює та неспроможний сплатити штраф; відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставини, яка його пом`якшує - визнання вини.

З огляду на викладене Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області дійшов висновку про необхідність призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі для цього виду покарання.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, зокрема, захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій порушував питання про звільнення його підзахисного від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду в частині призначеного покарання і порядку його відбування та вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог захисника, аргументувавши таке рішення.

Тернопільський апеляційний суд зазначив, що рішення суду першої інстанції належним чином мотивовано, не суперечить вимогам кримінального закону і відповідає меті покарання.

Також колегія суддів апеляційного суду вказала про відсутність підстав для пом`якшення засудженому покарання шляхом призначення менш суворого покарання, але яке також необхідно відбувати реально, оскільки в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 повідомив про неможливість сплати штрафу в разі його призначення.

Крім того, Тернопільський апеляційний суд не встановив підстав для звільнення засудженого від відбування покарання відповідно до приписів ст. 75 КК з огляду на те, що останній на обліку нарколога не перебуває; у судовому засіданні підтвердив, що не вживав наркотичних засобів, а макову солому виростив для власного вживання; розмір вилученого особливо небезпечного наркотичного засобу. Водночас ОСОБА_4 під час апеляційного розгляду повідомив, що вирощував нарковмісні рослини на своєму городі, проте таку їх кількість вирощено, зібрано і збережено ним випадково.

Беручи до уваги викладені вище обставини, Тернопільський апеляційний суд дійшов висновку, що призначене покарання ОСОБА_4 є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Із висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів Верховного Суду, вважає їх правильними та визнає, що призначені місцевим судом вид і розмір покарання та порядок його відбування відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Крім того, суд касаційної інстанції звертає увагу захисника і на встановлені місцевим судом обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема великий розмір придбаного засудженим наркотичного засобу, які, на переконання Верховного Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. Отже, твердження захисника в касаційній скарзі, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не врахували обставин, про які він зазначає у скарзі, та які, на його переконання, свідчать про суворість призначеного покарання, не є слушними.

З огляду на наведене зазначені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. За таких обставин відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 квітня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3