Номер провадження: 11-сс/813/1716/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 кизи,

захисника ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 26.10.2024 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000090 від 09.10.2024 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, українця, з вищою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, -

установив

Зміст оскарженого судового рішення

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 26.10.2024 року задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 та застосовано щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» строком до 22.12.2024 року, включно, в межах строку досудового розслідування, без визначення розміру застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із ухвалою слідчого судді, захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати і постановити нову, якою застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишити житло з 24:00 год. до 06:00 год. наступної доби за адресою: АДРЕСА_3 .

У своїх доповненнях, наданих до апеляційного суду перед початком розгляду справи, захисник ОСОБА_6 посилається на те, що підозра не обґрунтована.

Як вбачається з матеріалів клопотання слідчого, відомості про вчинення

кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України згідно витягу із ЄРДР N 0000090 від 09.10.2024 р., наданого стороною обвинувачення внесені в ЄРДР на підставі матеріалів правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень.

При цьому жодних матеріалів чи протоколу усної або письмової заяви потерпілого,

які б стали підставою внесення відомостей у ЄРДР на час початку досудового

розслідування не існувало.

ПотерпілийОСОБА_10 лише 11.10.2024 року подав заяву безпосереднього слідчому СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 ,однак на час її скададання ні ОСОБА_12 , ні ОСОБА_8 ,ні ОСОБА_13 про існування ОСОБА_10 не знали, з ним не контактували, будь-які дії по підготовці дій, зазначених у повідомленні про підозру не вчиняли.

Сторона захисту ставить під сумнів всі показання потерпілого ОСОБА_10 , надані ним органу досудового розслідування.

Фактичні обставини, які зазначені у повідомлені про підозру

ОСОБА_8 не містяться у повідомленні про вчинення кримінального правопорушення, також станом на час складання протоколу огляду ані ОСОБА_12 , ані ОСОБА_8 не висували ОСОБА_10 вимогу у переданні грошових коштів.

Також звертає увагу на те, що вказаний протокол ОСОБА_10 так і не підписав.

Позиції учасників апеляційного провадження

Захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_7 заперечувала, апеляційну скаргу просила залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, перевіривши доводи викладені в апеляційній скарзі та дослідивши матеріали провадження за клопотанням слідчого, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Згідно частини 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК України вказує, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Рішення слідчого судді має чітко відповідати вимогам КПК України, у відповідності до яких воно постановлюється. В протилежному випадку рішення слідчого судді є незаконним.

Зазначені вимоги суд першої інстанції виконав в повному обсязі. В оскарженій ухвалі слідчий суддя навів належні та достатні мотиви для застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

За таких обставин, на думку апеляційного суду, відсутні підстави стверджувати про необґрунтованість та невмотивованість судового рішення.

У відповідності до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п.4 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, слідчий суддя при постановленні ухвали дотримався та врахував зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Одеській області за процесуального керівництва Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону та оперативного супроводження Представництва внутрішньої безпеки в Одеській області (з дислокацією в м. Одеса) 2 управління ГУ ВБ СБУ, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000090 від 09.10.2024 року за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 підозрюється у тому, що він, діючи з прямим умислом спрямованим на протиправне заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , будучи обізнаним з вимогами ст. 68 Конституції України та Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-IX, термін дії якого востаннє продовжено Указом Президента України № 469/2024 від 23.07.2024 року, з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб, який затверджено Верховною Радою України, відповідними Законами України «Про затвердження Указу Президента «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», ст. 321 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, використовуючи умови воєнного стану, попередньо зорганізувались задля вчинення злочину, розподіливши ролі та функції кожного з учасників, спрямованих на досягнення єдиного злочинного плану, з метою вчинення суспільно небезпечних діянь, обрали об`єктом свого злочинного посягання громадянина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , переслідуючи мету незаконного заволодіння грошовими коштами останнього, шляхом вимоги передачі майна під погрозою насильства над потерпілим.

Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_8 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , 24.10.2024 року приблизно о 19:00 годині, рухаючись на транспортному засобі марки «Volkswagen Transporter», в кузові чорного кольору, державний номерний знак « НОМЕР_1 », підшуканого ОСОБА_13 , задля вчинення протиправних дій та їх конспірації, під керуванням останнього, прибули до кафе-бару «Хатинка», який розташований за адресою: АДРЕСА_4 , в якому на той час знаходився потерпілий ОСОБА_10 .

Далі, ОСОБА_12 продовжуючи реалізовувати спільний злочинний умисел, помітивши ОСОБА_10 , наблизився до нього та представився працівником кримінального розшуку, висловивши вимогу пройти з ним, почав словесно погрожувати ОСОБА_10 , в свою чергу останній намагаючись дізнатись причини пред`явлених вимог, відмовився добровільно виконувати їх, внаслідок чого, ОСОБА_12 застосувавши фізичну силу до потерпілого, відчуваючи вседозволеність та безкарність у своїх діях, а також перевагу у фізичному стані, діючи примусово, протиправно та відкрито, проти волі ОСОБА_10 , заштовхав останнього в салон автомобіля «Volkswagen Transporter», в кузові чорного кольору, державний номерний знак « НОМЕР_1 », в якому їх очікували ОСОБА_8 та ОСОБА_13 .

Одразу після чого, ОСОБА_13 , продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, почав рух на вказаному автомобілі, з метою запобігання спробам ОСОБА_10 його залишити, в свою чергу ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , силоміць утримуючи ОСОБА_10 , із застосуванням фізичної сили, зневажаючи такими загальнолюдськими цінностями, як життя, здоров`я та свобода людини, незаконно позбавивши його волі, разом з ОСОБА_13 почали висувати вимоги передання їм наявних у нього грошових коштів, нібито в якості погашення неіснуючих боргових зобов`язань, висказуючи погрози застосування насилля та фізичної розправи щодо ОСОБА_10 , у разі відмови останнього виконувати їх вимоги.

В свою чергу, ОСОБА_10 , перебуваючи під тиском, сприймаючи вищезазначені погрози, як реальну небезпеку для свого життя та здоров`я, передав ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 , грошові кошти в сумі 500 доларів США, які були у нього при собі. Однак, ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 , висловили вимогу повернення потерпілим неіснуючого боргу у розмірі 50 000 доларів США, при цьому ОСОБА_10 , розуміючи серйозність намірів останніх, перебуваючи в безпорадному стані, повідомив про наявність вказаних грошових коштів у нього вдома за місцем проживання.

В подальшому, ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 , проти волі ОСОБА_10 , доставили останнього на вищезазначеному автомобілі марки «Volkswagen Transporter», до місця проживання останнього, а саме: до будинку АДРЕСА_5 , де словесно погрожуючи застосуванням фізичної сили в разі вчинення опору, придушивши його волю та таким чином переконавши про рішучість своїх дій, продовжуючи завдавати фізичні та моральні страждання ОСОБА_10 , повторно висунули вимогу останньому передати їм вищезазначені грошові кошти, при цьому фактично позбавляючи його волі, можливості вільно рухатися та пересуватися, з`ясували де саме знаходяться грошові кошти в квартирі та як до неї потрапити.

Далі, ОСОБА_12 , проник до квартири ОСОБА_10 , за адресою: АДРЕСА_6 , порушуючи недоторканність житла останнього, відшукав в шафі грошові кошти в розмірі 50 000 доларів США, якими незаконно заволодів та повернувся до вищезазначеного автомобіля, після чого ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 були затримані співробітниками правоохоронних органів.

За вказаних обставин, 24.10.2024 року ОСОБА_8 було затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України та 25.10.2024 року повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України за кваліфікуючими ознаками: вимога передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим, вчинена в умовах воєнного стану, за попередньою змовою групою осіб.

З матеріалів справи вбачається, що 09.10.2024 року на адресу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону надійшов рапорт про внесення відомостей щодо виявленого кримінального правопорушення, у якому повідомлено про можливе вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, того ж дня були відомості до ЄРДР за № 0000090.

Законодавство України не передбачає особливих вимог або певної форми щодо складання заяви про вчинення кримінального правопорушення. Обов`язково у заяві має міститися конкретні відомості про вчинення злочину та прохання особи прийняти невідкладних дій щодо реєстрації даної заяви у ЄРДР та початку досудового розслідування. Фактично рапорт старшого оперуповноваженого на ОВО ПВБ в Одеській області (з дислокацією в м. Одеса) 2 управління ГУ ВБ СБУ майора ОСОБА_14 є заявою про вчинення кримінального правопорушення, з якого цілком вбачається конкретні відомості про вчинення протиправних дій.

Частина 1 ст. 214 КПК України, зокрема, передбачає, що слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.

За таких обставин апеляційний суд вважає необгрунтованими твердження захисника про те, що усної або письмової заяви, які б стали підставою внесення відомостей у ЄРДР на час початку досудовогорозслідування не існувало.

Після внесення відомостей до ЄРДР було отримано ряд доказів, а саме: заявою про злочин від ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; протоколом допиту ОСОБА_10 , в ході якого останній пояснив, що йому стало відомо про наміри вчинення відносно нього злочину, а саме вимагання грошових коштів в розмірі 50 000 доларів США невідомими особами, серед яких є особа на ім`я ОСОБА_15 ; протоколом затримання особи в порядку ст. 208 КПК України, а саме: ОСОБА_8 безпосередньо після вчинення ним злочину; протоколом затримання особи в порядку ст. 208 КПК України, а саме: ОСОБА_13 безпосередньо після вчинення ним злочину; протоколом затримання особи в порядку ст. 208 КПК України, а саме: ОСОБА_12 безпосередньо після вчинення ним злочину, під час затримання у якого виявлено та вилучено: грошові кошти в суму 500 доларів США; протоколом огляду місця події від 24.10.2024 року, за адресою: АДРЕСА_5 , в ході якого учасник огляду ОСОБА_10 , під відеофіксацію пояснив обставини вчинення відносно нього злочину, а також в ході якого за участю ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , вилучено грошові кошти в суму 50 000 доларів США, які як пояснив ОСОБА_12 , він забрав за місцем проживання потерпілого; протоколом обшуку від 24.10.2024 року транспортного засобу марки «Volkswagen Transporter», в кузові чорного кольору, державний номерний знак « НОМЕР_1 », який знаходився у користуванні ОСОБА_13 , в ході якого вилучено речі потерпілого ОСОБА_10 , державні номерні знаки « НОМЕР_2 », а також сам транспортний засіб; протоколом додаткового допиту потерпілого ОСОБА_10 , в ході якого останній пояснив обставини вчинення відносно нього вимагання грошових коштів, а також позбавлення його волі та обставини при яких було затримано трьох осіб, які вчинили відносно нього дані дії.

Відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності, допустимості та їх достатності відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення.

Крім того, вирішуючи питання про обґрунтованість підозри, поняття якої не міститься в національному законодавстві, слід виходити з його визначення наведеного в практиці Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що наявність «обґрунтованої підозри» у вчиненні правопорушення передбачає «наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин». Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28.10.1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_10 не підписав протокол про проведення огляду і вручення грошових коштів та

імітаційних засобів у вигляді грошових коштів від 24.10.2024 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Колегія суддів зазначає, що нормативна вимога проведення процесуальних дій уповноваженими суб`єктами покликана забезпечити вчинення цих дій особами з необхідною кваліфікацією, які виконують свої професійні обов`язки в умовах передбаченого законом контролю і у визначений правовий спосіб. Якщо орган розслідування здійснює слідчі дії, прямо передбачені КПК України, такі дії не можуть мати наслідком автоматичного визнання доказів недопустимими.

Імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини, заборони катування й нелюдського поводження (ст.3 Конвенції, ч.1 ст.28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п.«с» ч.3 ст.6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п.«d» ч.3 ст.6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст.8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч.1 ст.63 Конституції України).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України. З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Оскільки зазначені обставини жодним чином не впливають на права підозрюваного, підстав для визнання вказаних доказів недопустимими колегія суддів не вбачає.

На підставі зазначеного, апеляційний суд вважає, що надані слідчим та прокурором докази, які долучені до клопотання, доводять на даній стадії досудового розслідування обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, про що вірно зазначено в оскаржуваній ухвалі, а тому апеляційний суд погоджується з висновками слідчого судді в цій частині.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, і на які вказує слідчий і прокурор; недостатність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Не погоджуючись із доводами захисника про те, що стороною обвинувачення не було доведено наявності ризиків, які були б підставою для застосування найбільш суворого запобіжного заходу, апеляційний суд наголошує на таких обставинах.

У відповідності до ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Апеляційний суд погоджується з доводами клопотання слідчого та висновками слідчого судді стосовно існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме що підозрюваний ОСОБА_8 може здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення покарання, оскільки у випадку доведеності його вини, останньому може загрожувати покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Слідчим суддею також враховано суспільно-небезпечний характер інкримінованого підозрюваному злочину, а також те, що підозрюваний з пред`явленою йому підозрою категорично не погоджується та міцних соціальних зв`язків не має.

Наявні в матеріалах кримінального провадження докази та обставини, на які посилається слідчий у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі та усвідомлюючи передбачене законодавством за вчинення інкримінованого йому кримінальне правопорушення покарання, може переховуватися від органів досудового слідства та суду.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, у вигляді можливого незаконного впливу підозрюваним ОСОБА_8 на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, об`єктивізується з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме, спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).

Апеляційний суд погоджується із висновком слідчого судді про те, що ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, є обґрунтованим з огляду на те, що підозрюваний ОСОБА_8 може перешкоджати кримінальному провадженню, оскільки станом на теперішній час триває досудове розслідування, як вбачається з матеріалів кримінального провадження не виключено, що ОСОБА_8 може бути причетний до вчинення аналогічних злочинів, які йому інкримінуються, а тому підозрюваний може перешкоджати розслідуванню кримінального провадження, відповідно до чого зазначений ризик наразі також існує в рамках кримінального провадження.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_8 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

Обставини, передбачені ч.2 ст.183 КПК України, які могли бути перешкодою для застосування відносно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, встановлені не були.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Разом з тим, слідчий суддя прийняв до уваги відомості, передбачені ст.178 КПК України, а саме, що ОСОБА_8 неодружений, непрацюючий, має постійне місце реєстрації та проживання. Вказане свідчить про відсутність у підозрюваного стійких соціальних зв`язків.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що на теперішній час існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Слідчий суддя також враховував те, що підозрюваному ОСОБА_8 інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину, пов`язаного із погрозою застосування насильства, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, та обґрунтовано дійшов до висновку про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно останнього без визначення розміру застави.

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_6 про наявність підстав для застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а слідчий суддя дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 182, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 26.10.2024 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком до 22.12.2024 року, включно, в межах строку досудового розслідування, без визначення розміру застави, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000090 від 09.10.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4