ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 568/1215/24

Провадження № 1-кп/568/105/24

"18" листопада 2024 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Радивилів кримінальне провадження №0000174 за обвинуваченнямОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Сапанів, Кременецького району, Тернопільської області, громадянки України, не працюючої, заміжня, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України,

ВСТАНОВИВ:

18.07.2024р. близько 20 год. 20 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи на автостанції «Радивилів» КТ «Рівне-ПАС», що за адресою АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, умисно, таємно, незаконно заволоділа військовим квитком серії НОМЕР_1 від 08.12.1992 року, виданим на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є важливим особистим документом, та знаходився поруч з ОСОБА_6 , сплячим сидячи на лавці, після чого покинула місце події.

Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, вважає за можливе розглянути справу за відсутності потерпілого.

Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнала повністю, щиро розкаялася, просила суворо її не карати.

Враховуючи те, що обвинувачена ОСОБА_4 у повному обсязі визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та приймаючи до уваги, що обвинувачена, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності її позиції, роз`яснивши положення ч.3 ст. 349 КПК України, вислухавши думку учасників процесу, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд, допитавши у судовому засіданні обвинувачену ОСОБА_4 , вислухавши думку прокурора, захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченої, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю поза розумним сумнівом.

Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.3 ст. 357 КК України - як незаконне заволодіння будь-яким способом іншим важливим особистим документом.

У судовому засіданні було встановлено, що обвинувачена ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнала повністю, у вчиненому кається, засудила свою протиправну поведінку, шкоду, завдану потерпілому усунула, шляхом фактичного повернення важливого особистого документа- військового квитка. У зв`язку з чим, на думку суду, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої, згідно зі ст. 66 КК України, є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та усунення шкоди. При цьому судом не було встановлено обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України.

Суд, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_4 покарання, враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

Згідно з приписами ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Виходячи з зазначеного, оскільки обвинувачена скоїла кримінальне правопорушення, яке відноситься до проступку, раніше не судима, вину свою визнала повністю, у вчиненому розкаялася, усунула шкоду потерпілому, не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, суд приходить до висновку, що покарання ОСОБА_4 повинно бути призначено у виді штрафу.

Суд вважає, що призначення такого покарання обвинуваченій ОСОБА_4 буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Процесуальні витрати відсутні.

Питання про речові докази необхідно вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 100, 349, 370, 373, 374КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн. (вісімсот п`ятдесят 00 копійок).

Речовий доказ: військовий квиток № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_6 , переданий на зберігання потерпілому ОСОБА_6 - вважати йому повернутим.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

В іншій частині, відповідно до ст. 395 КПК України, вирок може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Радивилівський районний суд Рівненської області.

Відповідно до ст. 532 КПК України вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору та обвинуваченому.

Суддя ОСОБА_1