ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 688/1520/23

Провадження № 11-кп/4820/529/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

з участю: прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції з ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» та за допомогою власних засобів зв`язку через електронний суд кримінальні провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000038 та за № 0000597 по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 185 КК України, (відданого до суду) за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 червня 2024 року,-

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв Миколаївської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, розлученого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , тимчасово мешкаючого по АДРЕСА_2 , непрацюючого, раніше судимого:

1) 21.10.1992 року Семенівським районним судом Чернігівської області за ч. 2 ст. 206 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

2) 06.03.1995 року Семенівським районним судом Чернігівської області за ч. 2 ст. 140 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

3) 17.07.1998 року Семенівським районним судом Чернігівської області за ч. 2 ст. 206 КК України до покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі;

4) 14.10.1999 року Семенівським районним судом Чернігівської області за ч. 3 ст. 140, ч. 1 ст. 144, ст. 42 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі;

5) 16.02.2001 року Коростенським районним судом Житомирської області за ч. 2 ст. 183-3, ст. 43 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців;

6) 06.02.2006 року Семенівським районним судом Чернігівської області за ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 357, ст. 70 КК України до покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

7) 26.11.2013 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області за 2 ст. 186, ч. 2 ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 4 місяці,

8) 27.02.2014 року Семенівським районним судом Чернігівської області за ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 7 місяців;

9) 30.05.2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки;

10) 06.07.2018 року Луцьким міськрайонним судом за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі;

11) 16.11.2018 року Ковельським міським судом Волинської області за ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, 05.04.2021 замінено невідбуту частину покарання на 2 роки 4 місяці 8 днів обмеженням волі, 05.05.2022 звільненого умовно-достроково на невідбутий строк покарання 1 рік 2 місяці 2 дні на підставі ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 27.04.2022 року;

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 листопада 2018 року та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 28 лютого 2023 року.

Зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з моменту затримання з 28 лютого 2023 року по 19 червня 2023 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України.

Обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжено до набрання вироком законної сили.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Алчевськ Луганської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, зареєстрованого по АДРЕСА_3 , мешканця АДРЕСА_2 , не працюючого, раніше судимого:

1) 25.01.2023 року Шепетівським міськрайонним судом Хмельницької області за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

2) 04.04.2023 року Шепетівським міськрайонним судом Хмельницької області за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначеного покарання за цим вироком та за вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 квітня 2023 року призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 січня 2023 року відносно ОСОБА_7 ухвалено виконувати самостійно.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 03 травня 2023 року.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з моменту затримання з 03 травня 2023 року по 19 червня 2024 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України.

Обраний відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжено до набрання вироком законної сили.

ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 185 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, в якому він обвинувачується.

Питання про речові докази вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 січня 2023 року на мобільний телефон марки «ТЕСNO» моделі «В1g РОР 2F» у вигляді заборони ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відчужувати, розпоряджатися та користуватися ним.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 25 квітня 2023 року на мобільний телефон «Samsung Galaxy А12» об`ємом пам`яті 4/64 Gb, чорного кольору у вигляді заборони ОСОБА_12 відчужувати, розпоряджатися та користуватися ним.

Стягнуто зі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у дохід держави витрати за проведення судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/123-23/530-ТВ від 17.01.2023 року з кожного по 377 гривень 56 копійок.

За вироком суду, ОСОБА_6 , будучи раніше неодноразово судимим, маючи не зняту та не погашену судимість, в період умовно-дострокового звільнення, а ОСОБА_7 , стосовно якого 30.12.2023 року до суду направлено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 000303 від 08.12.2022 р. за ч. 4 ст. 185 КК України, на шлях виправлення не стали та в черговий раз вчинили умисне кримінальне правопорушення проти власності та життя і здоров`я особи за наступних обставин.

Так, 18 грудня 2023 року близько 10 години 50 хвилин ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого тимчасового проживання у домоволодінні, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , за пропозицією ОСОБА_7 домовились пограбувати потерпілого ОСОБА_11 , який один проживає у металевому кунзі поблизу домоволодіння по АДРЕСА_2 , з метою заволодіння наявними у нього мобільними телефонами та матеріальними цінностями.

Того ж дня, близько 11 години, з метою реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_6 за попередньою змовою із ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що на всій території України Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», із змінами внесеними Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» введено воєнний стан, прибули до металевого кунга, який розташований поблизу домоволодіння по АДРЕСА_2 , де ОСОБА_7 шляхом підбору невстановленого в ході досудового розслідування предмета відчинив вхідні двері та у такий спосіб проникли всередину металевого кунга потерпілого ОСОБА_11 .

Перебуваючи всередині приміщення металевого кунга, ОСОБА_6 підійшов до потерпілого ОСОБА_11 , який у той час прокинувся та сидів на ліжку, з метою подолання опору останнього, застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, умисно та протиправно наніс кулаками обох рук почергово три удари по обличчю і голові ОСОБА_11 , спричинивши йому фізичний біль.

У свою чергу, ОСОБА_13 , реалізовуючи злочинний намір, спрямований на відкрите викрадення майна потерпілого, перебуваючи в середині вищевказаного кунга ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_6 , керуючись корисливим мотивом, з метою особистого незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, повторно з поверхні столу відкрито заволодів мобільним телефоном марки «ТЕСNO», моделі «В1g РОР 2F», вартістю 1553 грн. 33 коп., в якому знаходилась сім-карта оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» № НОМЕР_1 , вартістю 100 грн., зарядним пристроєм до мобільного телефону марки «ТЕСNO», моделі «В1g РОР 2F», вартістю 120 грн. та мобільним телефоном марки «Рrestіgіо», вартістю 1000 грн., які належать потерпілому ОСОБА_11 .

Після цього ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 покинули вищевказаний кунг, а викраденим розпорядилися на власний розсуд.

Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_11 завдано майнової шкоди на загальну суму 2773 грн. 33 коп.

Таким чином, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у інше приміщення, вчинене в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу з доповненнями, уточнивши вимоги якої, просив вирок щодо нього скасувати, провадження щодо нього закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його вини.

Посилається на те, що суд неправильно зазначив відомості щодо його місця проживання, а також неправильно вказав дату його затримання, що суттєво вплинуло на рішення суду.

Не враховано його показання про те, що він не брав телефон марки «ТECNO» у потерпілого ОСОБА_11 , натомість, такий забрав ОСОБА_14 , що він підтвердив у судовому засіданні, а тому суд безпідставно притягнув його до відповідальності за ст. 186 КК України.

Суд допустив неповноту розгляду справи, оскільки не допитав головного свідка ОСОБА_15

Необгрунтованим є твердження суду про викрадення у потерпілого телефону марки «Prestіgio», оскільки наявніть його у потерпілого не підтверджена жодними доказами.

Крім того, вказує що суд, призначаючи йому покарання із позбавленням волі, не врахував незадовільний стан його здоров`я, наявність хвороб, у зв`язку з чим він потребує постійного лікування, а також те, що він був нагороджений подякою за вагомий внесок у обороноздатність Української Державності та призначив надто суворе покарання.

Адвокат ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , просив вирок щодо ОСОБА_6 , скасувати, кримінальне провадження щодо нього закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його вини та вичерпані можливості їх отримати.

Вирок щодо ОСОБА_6 вважає незаконним.

Припущенням суду є те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 діяли за попередньою змовою, оскільки попередньої змови між ними не доведено.

Неправильним є посилання суду на те, що ОСОБА_6 застосував до потерпілого ОСОБА_11 насильство з метою подолання його опору, оскільки потерпілий опору не чинив, а був побитий за те, що закрив у кунзі ОСОБА_16 , отже висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Не взято до уваги показання потерпілого ОСОБА_11 про те, що під час побиття його ОСОБА_6 він не повертався до ОСОБА_7 , отже не міг бачити дії останнього по викраденню мобільних телефонів.

Суд допустив неповноту розгляду справи, оскільки не допитав свідка ОСОБА_16 та не оглянув речові докази мобільні телефони, що ставить під сумнів їх наявність.

Вважає, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ст. 198 КК України як збут майна завідомо здобутого злочинним шляхом та за статтями, які передбачають відповідальність за спричинення тілесних ушкоджень.

Крім того, адвокат ОСОБА_8 подав клопотання про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 у зв`язку з малозначністю вчиненого ним кримінального правопорушення.

Адвокат ОСОБА_17 у своїй апеляційній скарзі, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просив вирок в частині визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначення йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років змінити. Перекваліфікувати його дії на ст. 191 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Вирок у вказаній частині вважає незаконним, постановленим за неповного з`ясування обставин справи.

Суд не взяв до уваги показання ОСОБА_7 про те, що після розпивання алкогольних напоїв у будинковолодінні ОСОБА_18 він на прохання ОСОБА_11 провів його до кунга, де останній проживав. По дорозі у ОСОБА_11 випав мобільний телефон, який він підібрав і не повернув. Жодного телефону на столі у кунзі ОСОБА_11 він не бачив і не брав.

Суд допустив неповноту розгляду справи, оскільки не допитав свідка ОСОБА_19 , яка в той момент перебувала у кунзі та змогла б пояснити чи був такий телефон у ОСОБА_20 взагалі, чи лежав він на столі.

Вказаний телефон не був долучений до матеріалів справи як речовий доказ, що ставить під сумнів його наявність.

Вважає, що ОСОБА_7 привласнив телефон ОСОБА_11 , а не вчинив грабіж, тому його дії слід кваліфікувати за ст. 191 КК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , їх захисників адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_17 на підтримку поданих апеляційних скарг, думку прокурора про законність та обґрунтованість вироку місцевого суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Згідно з ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Отже, вирок суду перевіряється лише в частині доведеності вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України, правильності кваліфікації їх дій та призначеного ОСОБА_6 покарання.

Висновки суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України у зв`язку із недоведеністю його вини жодною стороною кримінального провадження не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Як убачається з матеріалів провадження, досудове розслідування, з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами, проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, які були б істотними і тягли за собою скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України при зазначених у вироку обставинах відповідає матеріалам провадження та ґрунтується на досліджених в судовому засіданні доказах.

У судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, не визнав. Показав що 17.12.2022 року під час вживання алкогольних напоїв у домоволодінні ОСОБА_18 по АДРЕСА_2 познайомився із потерпілим ОСОБА_11 . Прокинувшись зранку, побачив як на кухні ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_18 та ОСОБА_21 вживали алкогольні напої. Почув від ОСОБА_18 , що він за 500 грн. продав ОСОБА_11 і що ОСОБА_11 зачинив її у себе в кунзі. Згодом ОСОБА_7 відвів ОСОБА_11 до кунга, у якому він проживає. Розлютившись від почутого, пішов до потерпілого надавати йому «лящів». Коли дійшов до місця проживання ОСОБА_11 , при вході побачив ОСОБА_7 Зайшов до приміщення кунга, надавав ОСОБА_11 , який сидів на ліжку, «лящів» та вийшов на вулицю, де зустрів сестру потерпілого - ОСОБА_22 . Поспілкувавшись із нею, покинув місце події.

Згодом, цього ж дня ОСОБА_7 попросив його продати мобільний телефон, що він і зробив, продав його на місцевому ринку ОСОБА_23 за 500 грн. Виручені кошти витратив у барі «Діалог». Решту, що залишилась близько 100 гривень, віддав ОСОБА_7 , який був з ним у барі.

Отже, ОСОБА_6 підтвердив, що 18.12.2023 року вранці перебував у помешканні по АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , які вживали алкогольні напої. Цього ж дня, близько 11 години, зайшов до кунга потерпілого ОСОБА_11 та застосував до нього насильство, нанісши удари руками. Підтвердив і присутність ОСОБА_7 на місці події. Крім того, підтвердив й те, що 18.12.2023 року разом із ОСОБА_7 продали телефон, а вилученими коштами розпорядились на власний розсуд.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч. 4 ст. 186 КК України не визнав, показав, що 18.12.2023 року зранку разом із ОСОБА_18 , ОСОБА_21 , ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , з яким тільки познайомився, розпивали алкогольні напої по АДРЕСА_2 . Після 10 год. цього ж дня на прохання ОСОБА_11 проводив його додому (до металевого кунга). По дорозі у потерпілого випав телефон, однак вони його не підняли та пішли до помешкання потерпілого, яке він відчинив за допомогою ложки. Після цього взяв у потерпілого гроші та пішов по спиртне. По дорозі підняв телефон, який залишив ОСОБА_11 Придбавши спиртне, повернувся на АДРЕСА_2 . Після цього пішов до ОСОБА_11 Зайшов до кунга і за ним зайшов ОСОБА_6 , який одразу наніс ОСОБА_11 декілька ударів.

Крім того, показав, що продати телефон ОСОБА_11 йому допоміг ОСОБА_6 .. Отримавши за нього грошові кошти в сумі 500 грн., вони одразу витратили їх у барі «Діалог».

Отже, ОСОБА_7 підтвердив, що 18.12.2023 року вранці разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_24 , вживали алкогольні напої по АДРЕСА_2 . Цього ж дня, близько 11 години заходив до помешкання ОСОБА_11 , вхідні двері якого відчинялись за допомогою ложки. Також, підтвердив застосування ОСОБА_6 насильства щодо потерпілого, шляхом нанесення йому ударів руками, та наявність у потерпілого телефону під час того, як він проводив його додому. Крім того, підтвердив й те, що 18.12.2023 року разом із ОСОБА_6 збували телефон потерпілого ОСОБА_11 .

Європейський суд з прав людини у п. 43 свого рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» зазначив, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а отже при оцінці доказів слід керуватись критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Незалежно від того, що обвинувачені свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України не визнали, їх винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення підтверджується сукупністю суб`єктивних та об`єктивних доказів, наданих стороною обвинувачення та досліджених відповідно до ст. 23 КПК України безпосередньо в ході судового розгляду судом першої інстанції.

Так, показаннями потерпілого ОСОБА_11 , підтверджується що 18.12.2023 року в домоволодінні ОСОБА_18 по АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_21 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вживали алкогольні напої. Близько 11 год цього ж дня, сп`янівши, просив ОСОБА_7 провести його додому. Також попросив у ОСОБА_18 ложку, щоб відімкнути двері кунга. Провівши його додому, ОСОБА_7 тоді був поруч та побачив, як він відчиняє кунг за допомогою ложки. ОСОБА_7 вихопив у нього з рук гроші, близько 200 грн, та пішов по спиртне. Коли ОСОБА_7 покинув кунг, він поклав свій мобільний телефон марки «ТЕСNO», що був у нього із собою, на стіл, приєднавши до нього зарядний пристрій, щоб його зарядити. Поруч на столі лежав ще один його мобільний телефон марки «Ргеstіgіо», яким він не користувався. Зачинив двері кунгата та ліг відпочивати. Приблизно через пів години почув як відчинились двері, у кунг спочатку зайшов ОСОБА_6 , а за ним ОСОБА_7 . Він підвівся і сів на ліжку. ОСОБА_6 , підійшовши до нього, відразу почав наносити удари, обзиваючи нецензурними словами. При цьому, кулаками обох рук почергово наніс три удари по обличчю і голові, спричинивши йому фізичний біль. Від ударів він прикривався руками, але бачив, як ОСОБА_7 в цей час забирав його мобільні телефони, що лежали на столі, а саме: мобільний телефон марки «ТЕСNO», в якому знаходилась сім-карта оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» № НОМЕР_1 , зарядний пристрій до мобільного телефону марки «ТЕСNO» та мобільний телефон марки «Ргеstіgіо». Коли обвинувачені вийшли з кунга, на вулиці побачив свою сестру ОСОБА_22 , а тому вийшов за ними та почав їй кричати, щоб вона викликала поліцію. Проте сестра цього не зробила, оскільки побачила, що він був в стані алкогольного сп`яніння. Пам`ятає, що ОСОБА_6 на момент вчинення кримінального правопорушення був одягнений в світлу дублянку. До поліції відразу не пішов, а пішов до ОСОБА_18 , щоб поросити обвинувачених повернути телефони. Проте, коли прийшов, то побачив, що вони в цей час кудись збираються йти. Злякавшись за своє здоров`я, до обвинувачених так і не звернувся. Через деякий час він написав письмову заяву в поліцію, яка знайшла його мобільний телефон марки «ТЕСNO».

Показання потерпілого ОСОБА_11 повністю узгоджуються із показаннями допитаної судом першої інстанції свідка ОСОБА_22 , яка підтвердила, що 18.12.2022 року близько обіду почула на вулиці шум, голоси. Вийшовши за хвіртку власного домоволодіння, що по АДРЕСА_4 , посеред вулиці побачила двох чоловіків, один з яких був одягнений в світлу дублянку. На її запитання один з них повідомив, що приходили по роботі. Через деякий час з кунга вийшов її рідний брат ОСОБА_11 , почав просити, щоб вона викликала поліцію, оскільки в нього викрали мобільні телефони та били по голові. При цьому тримав в руках коробку до мобільного телефону. Підтвердила, що у брата, дійсно, було два мобільних телефони, одним з яких він користувався.

Отже, свідок підтвердила присутність ОСОБА_6 з іншою особою чоловічої статті біля металевого кунга, який розташований біля її домоволодіння по АДРЕСА_4 , та викрадення у ОСОБА_11 мобільних телефонів із застосуванням щодо нього насильства.

Показаннями свідка ОСОБА_23 , підтверджується, що в двадцятих числах грудня 2022 року він купив мобільний телефон марки «ТЕСNO» золотистого кольору за 800 грн. у чоловіка, одягненого у жовту дублянку, який він збув особі ромської національності.

Отже, свідок підтвердив, що обвинувачений ОСОБА_6 продав ОСОБА_23 телефон потерпілого ОСОБА_11 , чого обвинувачені і не заперечили.

Об`єктивно вина обвинувачених також підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами.

Так, вищезазначені показання потерпілого та свідка ОСОБА_22 узгоджуються із відомостями із протоколу прийняття заяви ОСОБА_11 про кримінальне правопорушення та іншу подію від 09.01.2023 року, якими підтверджується, що 18.12.2022 року близько 11 год. ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_7 шляхом підбору ключа проникли до металевого кунга, який розташований біля домоволодіння по АДРЕСА_4 , де застосувавши фізичне насильство до ОСОБА_11 , яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого і виразилось у нанесенні трьох ударів кулаками обох рук в обличчя останнього, після чого відкрито заволоділи мобільним телефоном марки «ТЕСNO РОР» вартістю 2100 грн., з сім-картою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» № НОМЕР_1 вартістю 100 грн., зарядним пристроєм до нього вартістю 200 грн. та мобільним телефоном марки «Ргеstіgіо» вартістю 800 грн., спричинивши останньому майнової шкоди на загальну суму 3200 грн. (Т. 1, а.с. 121).

Даними протоколу огляду місця події з фототаблицями до нього від 09.01.2023 року, підтверджується, що місцем вчинення кримінального правопорушення є металевий кунг, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . На момент огляду двері зачинені, потерпілий ОСОБА_11 відчинив їх за допомогою металевої ложки, яка лежить над дверима. З лівої сторони знаходяться два столи, справа ліжко (Т. 1, а.с. 124-133).

Під час пред`явлення особи до впізнання за фотознімками ОСОБА_11 упізнав ОСОБА_6 як особу, яка 18.12.2022 року спричинили йому тілесні ушкодження та відкрито викрала два його мобільних телефони. А також упізнав ОСОБА_7 як особу, яка цього ж дня відкрито викрала два його мобільних телефони, що підтверджується даними протоколів пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 09.01.2023 року (Т. 1, а.с. 134-139).

Відомостями із протоколу слідчого експерименту від 09.01.2023 року та відеозапису цієї слідчої дії за участі потерпілого ОСОБА_11 підтверджуються обставини відкритого викрадення у нього обвинуваченими майна та нанесення йому тілесних ушкоджень. Потерпілий в деталях розповів та показав, як ОСОБА_7 проводжав його додому, як він в його присутності відчиняв кунг за допомогою ложки, яку приніс із собою, як обвинувачений вихопив у нього з рук грошові кошти. Після цього продемонстрував, як він із середини зачинив двері та ліг відпочивати на ліжко. Також продемонстрував, як ОСОБА_6 , який зайшов до кунга, наносив йому удари, а він прикривав голову руками. Вказав на стіл, з якого ОСОБА_7 викрав його мобільні телефони, зарядку, коли ОСОБА_6 наносив йому удари (Т. 1, а.с. 140-150).

Наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 підтверджується даними висновку судово-медичної експертизи № 15, яка була розпочата 10.01.2023 року та закінчена 14.01.2023 року, відповідно до яких у ОСОБА_11 виявлено рубець в лівій тім`яній ділянці голови. Даний рубець є наслідком загоювання рани, яка ймовірно виникла від дії тупого твердого предмета, не менше ніж за сім діб та не більше ніж за один-три місяці до проведення судово-медичної експертизи, за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень, як таке, що спричиняє короткочасий розлад здоров`я. (Т.1, а.с. 151-152).

Тобто, рана могла виникнути 18.12.2023 року за обставин, про які вказував ОСОБА_11 .

Під час пред`явлення особи до впізнання за фотознімками ОСОБА_22 упізнала ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як осіб, які 18.12.2022 року після спричинення тілесних ушкоджень її брату виходили з металевого кунга (Т.1, а.с. 153-158).

Свідок ОСОБА_23 також за фотознімками упізнав ОСОБА_6 як особу, яка у двадцятих числах грудня 2022 року продала йому мобільний телефон марки «ТЕСNO РОР», який він продав особі ромської національності (Т. 1, а.с. 159-161).

ОСОБА_25 добровільно видала працівникам поліції мобільний телефон марки «ТЕСNO» моделі «РОР 2F» золотистого кольору, імеі НОМЕР_2 , який вона придбала на ринку в м. Шепетівка, що підтверджується даними її заяви та протоколу огляду місця події від 09.01.2023 року (Т. 1, а.с. 162-165).

Вказаний телефон постановою слідчого від 09.01.2023 року був визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні № 0000055 (Т.1, а.с. 166).

Під час огляду речового доказу за участі потерпілого ОСОБА_11 було оглянуто мобільний телефон марки «ТЕСNO» моделі «РОР 2F», корпус якого виготовлено із полімерного матеріалу золотистого кольору, що має екран, батарею, задню кришку з подряпиною в нижній частині, ознаки користування, а саме: потертості, забруднення динаміка, за якими ОСОБА_11 упізнав свій телефон вказавши, що він належить йому, та саме його було викрадено 18.12.2022 року, що підтверджується даними протоколу огляду речового доказу та фототаблицями до нього від 10.01.2023 року (Т.1, а.с. 169-173).

Вартість викраденого у потерпілого майна, в тому числі мобільного телефону марки «ТЕСNO» підтверджується даними висновку судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/123-23/530-ТВ від 17.01.2023 року, та даними довідки вартості від 12.01.2023 року, виданої ФОП ОСОБА_26 , які обвинуваченими та потерпілим не оспорюються (Т. 1, а.с. 175-180, 181).

Наведені вище і досліджені судом першої інстанції докази отримані у порядку, встановленому КПК України, підтверджують існування обставин, які відповідно до статті 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, наслідки вчинення злочину) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а відтак в силу положень статей 84, 85, 86 КПК України є належними, допустимими, достовірними.

Врахувавши наведені докази, місцевий суд «поза розумним сумнівом» прийшов до правильного висновку про те, що такі докази в сукупності підтверджують вину ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у інше приміщення, вчинене в умовах воєнного стану.

Дії обвинувачених суд кваліфікував за ч. 4 ст. 186 КК України правильно. З такою кваліфікацією дій обвинувачених погоджується апеляційний суд.

Доводи про те, що суд допустив неповноту розгляду справи, оскільки не допитав свідка ОСОБА_16 , на увагу суду не заслуговують, враховуючи наступне.

Як вбачається із матеріалів провадження, 11.04.2023 року до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000038 від 04.01.2023 року по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186 КК України та ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України.

Прокурор у даному кримінальному провадженні заявив клопотання про допит свідків, у тому числі ОСОБА_27 , яке було задоволене судом (Т. 1, а.с. 85, 88-89).

25.05.2023 року до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області надійшов інший обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000597 від 08.04.2023 року по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України.

Ухвалою цього ж суду від 08.06.2023 року кримінальні провадження № 0000038 та № 0000597 об`єднані в одне провадження та присвоєно їм єдиний номер № 688/1520/23 1-кп/688/130/20.

Однак, у подальшому ОСОБА_18 , який є потерпілим у кримінальному провадженні № 0000038 по епізоду за ч. 1 ст. 122 КК України відмовився від обвинувачення. Тому, ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 30.11.2023 року кримінальне провадження № 0000038 в частині обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 122 КК України закрито у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_18 від обвинувачення.

Оскільки свідок ОСОБА_28 допитувалась під час досудового розслідування лише у вказаному кримінальному провадженні і лише по даному епізоду, тому прокурор, користуючись своїми процесуальними правами, відмовився від її допиту, що є правом сторони обвинувачення.

Отже, свідок ОСОБА_28 у даному кримінальному провадженні під час досудового розслідування щодо обставин грабежу, тобто за ч. 4 ст. 186 КК України, не допитувалась.

Разом з тим, відповідно до даних рапорту працівника поліції ОСОБА_29 , який був оголошений прокурором у цьому ж судовому засіданні, встановити її місце знаходження не вдалось, оскільки вона веде антигромадський спосіб життя (Т. 1, а.с. 104).

Окрім того, як вбачається із технічного запису судового засідання, обвинувачений ОСОБА_7 показав, що коли він провів ОСОБА_11 додому, то з кунга вийшла ОСОБА_30 і вони разом пішли по спиртне.

Потерпілий ОСОБА_11 повідомив, що після того, як ОСОБА_30 вийшла, він зачинив двері кунгу та ліг спати. У подальшому, через певний проміжок часу, обвинувачені проникли до його помешкання, побили його, забрали мобільні телефони, зарядний пристрій та покинули його житло.

Отже, під час вчинення обвинуваченими ОСОБА_6 і ОСОБА_7 кримінального правопорушення жодних інших осіб, окрім потерпілого та обвинувачених, на місці події не було, а ОСОБА_30 не була ні очевидцем вказаної події, ні її свідком.

З урахуванням вищевикладених обставин, а також того, що ОСОБА_30 не була по даному епізоду очевидцем події, суд прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для її допиту.

Посилання на те, що суд не оглянув у судовому засіданні телефони, які були викрадені у потерпілого ОСОБА_11 , що ставить під сумнів їх наявність у нього взагалі, чим допустив неповноту розгляду справи, апеляційний суд до уваги не бере, виходячи з наступного.

Так, у судовому засіданні місцевого суд потерпілий показав, що обвинувачені у нього викрали два мобільних телефони «ТЕСNO» та «Prestigio».

Будучи допитаною місцевим судом, свідок ОСОБА_22 (сестра потерпілого) підтвердила наявність саме цих двох телефонів у ОСОБА_11 .

У заяві про вчинення кримінального правопорушення потерпілий також вказував про викрадення у нього двох телефонів «ТЕСNO» та «Prestigio».

Обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив, що під час того як він проводжав ОСОБА_11 додому, у нього був телефон.

Свідок ОСОБА_23 підтвердив, що чоловік, одягнений у жовту дублянку, у якому він упізнав ОСОБА_6 , продав йому телефон марки «ТЕСNO» золотистого кольору, який він в подальшому продав особі ромсьої національності.

Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судовому засіданні не заперечили, що 18.12.2022 року продали телефон ОСОБА_23 , який скуповує телефони на ринку.

Крім того, ОСОБА_7 показав, що продали телефон ОСОБА_11 .

Із заяви ОСОБА_10 від 09.01.2023 р. вбачається, що вона добровільно видала слідчому телефон марки «ТЕСNO», імеі НОМЕР_2 , золотистого кольору, який придбала на ринку (Т. 1, а.с. 162).

Постановою слідчого від 09.01.2023 року вказаний телефон марки «ТЕСNO», імеі НОМЕР_2 , золотистого кольору, визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000055 за ч. 4 ст. 186 КК України (Т. 1, а.с. 166).

10.01.2023 року вказаний телефон був оглянутий, відфотографований. Під час огляду ОСОБА_11 вказав, що цей телефон належить йому на праві власності і його у нього відкрито викрали ОСОБА_6 та ОСОБА_7 18.12.2022 року близько 11 години у кунзі за адресою АДРЕСА_4 . Телефон упізнав по потертостях, подряпинах, забрудненнях. Після проведення огляду телефон поміщено і упаковано у сейф-пакет № 7339300, що підтверджується протоколом огляду телефону (Т. 1, а.с. 169-174).

Саме такий сейф пакет № 7339300 з об`єктом дослідження (мобільний телефон марки «ТЕСNO») був переданий експерту для проведення експертизи. В ході проведення експертизи був досліджений телефон марки «ТЕСNO», імеі НОМЕР_2 та встановлена його вартість (а.с. 175-179).

Отже, підстав сумніватись у наявності вказаних телефонів у потерпілого ОСОБА_11 на момент їх викрадення у апеляційного суду немає.

Доводи сторони захисту про порушення принципу безпосередності дослідження доказів, зокрема телефонів, є необґрунтованими і в цьому випадку не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Так, відповідно до позиції, викладеної у постанові Верховного Суду справа № 755/9872/18, провадження № 51-2463км19, не є порушенням принципу безпосередності дослідження доказів, якщо у судовому засіданні були досліджені інші докази на підтвердження наявності речових доказів.

Як вбачається із даних технічного запису судового засідання від 14.02.2024 року у судовому засіданні були дослідженні докази на підтвердження наявності телефонів, а саме: постанова про визнання телефону речовим доказом, протокол огляду телефону з ілюстративною таблицею, довідка вартості, висновок експерта. Зауважень під час дослідження даних доказів жодною стороною не заявлено.

Отже, у судовому засіданні були досліджені докази, в яких закріплено наявність даного речового доказу. Жоден учасник процесу не ставив під сумнів існування даних телефонів, клопотань про їх дослідження сторони не заявляли. Тому, порушень принципу безпосередності дослідження доказів судом першої інстанції не допущено.

Твердження сторони захисту про те, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ст. 198 КК України та за статтями, які передбачають відповідальність за спричинення тілесних ушкоджень, оскільки він телефонів у потерпілого не брав, лише наносив йому тілесні ушкодження, попередньої змови на відкрите заволодіння майном між ним та ОСОБА_7 не було, тому така кваліфікуюча ознака відсутня, апеляційний суд до уваги не бере, враховуючи наступне.

Стаття 198 КК України передбачає відповідальність за заздалегідь не обіцяне придбання або отримання, зберігання чи збут майна, завідомо одержаного кримінально протиправним шляхом за відсутності ознак легалізації (відмивання) майна, одержаного кримінально протиправним шляхом.

Натомість, згідно зі ст. 186 КК грабежем є відкрите викрадення чужого майна, а саме викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка, у свою чергу, усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

З об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КК України злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (два або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

Вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про спільне його вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Як випливає із ч. 2 ст. 28 КК України, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці.

Тобто, кваліфікуюча ознака «за попередньою змовою групою осіб» має місце, зокрема, тоді, коли злочин спільно вчинили дві особи, які заздалегідь домовилися про його вчинення.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження та встановлених фактичних обставин, 18.12.2023 року вранці ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 спільно вживали алкогольні напої в домоволодінні ОСОБА_18 по АДРЕСА_2 . В подальшому ОСОБА_7 відвів ОСОБА_11 до кунга, в якому він проживав, бачив як останній відкривав кунг за допомогою ложки та бачив у потерпілого телефон. Після цього повернувся до домоволодіння ОСОБА_18 , де перебував ОСОБА_6 .

ОСОБА_11 у судовому засіданні повідомив, що після того як його привів ОСОБА_7 до його помешкання, він зачинив двері кунга і ліг спати. Через пів години почув як відчинились двері і до кунга зайшов ОСОБА_6 , а з ним ОСОБА_7 . ОСОБА_6 одразу почав наносити йому тілесні ушкодження, а в цей час ОСОБА_7 забирав його мобільні телефони, які лежали на столі, та покинули кунг.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом біля кунга ОСОБА_11 по АДРЕСА_4 були помічені свідком ОСОБА_22 , якій вони повідомили, що приходили по роботі, що підтверджується її показаннями та даними протоколів пред`явлення особи до впізнання за фотознімками, у яких вона впізнала обвинувачених (Т. 1, а.с. 163-168).

В подальшому обвинувачені продали телефон потерпілого та виручені кошти разом витратили на власний розсуд, чого вони не заперечили у судовому засіданні.

Отже, дослідженні в судовому засіданні докази у своїй сукупності підтверджують той факт, що умисел обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , був направлений на відкрите заволодіння майном потерпілого і діяли вони узгоджено між собою, з розподілом дій кожного з них для досягнення спільної злочинної мети.

Про наявність попередньої змови між обвинуваченими свідчить те, що вони разом проникли до кунга потерпілого, діючи узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконував певне діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину, зокрема ОСОБА_6 наносив потерпілому удари, намагаючись відвернути його увагу та створюючи ОСОБА_7 умови для заволодіння телефонами, що він і зробив. Виручені кошти від продажу даного телефону обвинувачені разом витратили на власні потреби. Такі їх дії вказують на наявність зговору між ними на досягнення спільної мети.

А тому, місцевий суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ст. 186 КК України з кваліфікуючою ознакою вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.

Доводи про те, що потерпілий ОСОБА_11 під час нанесення йому тілесних ушкоджень не міг бачити дії ОСОБА_7 по викраденню телефонів, на увагу суду не заслуговує, оскільки у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_11 показав, що він під час нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . чітко бачив як ОСОБА_7 заволодів його мобільними телефонами та зарядкою. Одразу після викрадення майна потерпілий про це повідомив сестру ОСОБА_22 , попросивши викликати поліцію, що також підтвердила в судовому засіданні остання, надаючи показання.

Показання потерпілого ОСОБА_11 є правдивими, такими що відповідають фактичним обставинам, оскільки такі узгоджуються з усіма дослідженими судом доказами, не викликають у суду сумніву у їх достовірності.

Підстав для обмови обвинувачених потерпілим судом не встановлено, оскільки він лише напередодні вчинення кримінального правопорушення познайомився із обвинуваченим ОСОБА_6 , а з ОСОБА_7 у день вчинення кримінального правопорушення, що підтвердили обвинувачені у судовому засіданні.

Посилання на те, що дії ОСОБА_7 слід перекваліфікувати на ст. 191 КК України, оскільки він привласнив телефон, який загубив потерпілий, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки така версія сторони захисту не знайшла свого підтвердження в апеляційному суді.

Так, у статті 191 КК передбачено відповідальність за три форми вчинення злочину - привласнення, розтрату або заволодіння майном шляхом зловживання службовим становищем. Вони характеризуються умисним протиправним і безоплатним оберненням чужого майна на свою користь чи на користь іншої особи.

Діяння може кваліфікуватися як привласнення чи розтрата лише у разі, коли його предметом виступає майно, яке було ввірене винному чи було в його віданні, тобто воно знаходилось у правомірному володінні винного, який був наділений правомочністю по розпорядженню, управлінню, доставці або зберіганню такого майна. Така правомочність може обумовлюватись службовими обов`язками, договірними відносинами або спеціальним дорученням. Ця правомочність може виникати не лише в осіб, які перебувають у трудових відносинах з підприємством.

Матеріали справи не містять жодного доказу про те, що телефон марки «ТЕСNO», який належить ОСОБА_11 , був ввірений ОСОБА_7 , тобто перебуав у нього на законних підставах.

Крім того, ОСОБА_7 не є службовою особою, не перебуває у трудових відносинах із підприємством.

Отже, його дії жодним чином не можуть бути кваліфіковані за ст. 191 КК України.

Натомість, місцевим судом правильно встановлено, що він спільно із ОСОБА_6 відкрито заволодів мобільними телефонами, які належать потерпілому ОСОБА_11 , взявши такі зі столу його помешкання (кунгу), та викраденим розпорядилися на власний розсуд.

Отже, дії ОСОБА_7 за ст. 186 КК України кваліфіковані правильно.

Що стосується клопотання адвоката ОСОБА_8 , про закриття провадження щодо ОСОБА_6 у зв`язку з малозначністю, оскільки вартість викраденого у ОСОБА_11 майна не перевищує суму, зазначену у ст. 51 КУпАП, то колегія суддів вважає, що таке клопотання задоволенню не підлягає.

Так, для кваліфікації дій винного за ч. 4 ст. 186 КК не має значення, чи перевищує вартість викраденого майна суму, зазначену у ст. 51 КУпАП, адже вказана правова норма не передбачає адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом грабежу.

До такого ж висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 20.09.2018 року у Справа № 234/1418/16-к, провадження № 51-3935км18

А тому, підстав для закриття провадження за ч. 4 ст. 186 КК України щодо ОСОБА_6 у зв`язку з малозначністю немає.

Посилання ОСОБА_6 на те, що його було затримано 26 лютого 2023 року, а не 28 лютого 2023 року, як про це зазначив суд у своєму рішенні, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки вказане спростовується наступним.

Частиною четвертою статті 291 КПК України встановлено, що реєстр матеріалів досудового розслідування є додатком до обвинувального акта.

Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування (ч.ч.1, 2 ст. 109).

Із реєстру матеріалів досудового розслідування, який ОСОБА_6 отримав разом із обвинувальним актом, про що розписався особисто, вбачається, що протокол затримання щодо нього складено 28.02.2023 року, процесуальна дія проведена з 19:00 до 19:28.

Жодних інших відомостей про затримання ОСОБА_6 26.02.2023 року матеріали справи не місять.

А тому, суд обґрунтовано вказав у своєму вироку, що датою затримання обвинуваченого ОСОБА_6 є 28.02.2023 року.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження слідує, що обвинувачені мають не зняту та не погашену судимість за злочини, в тому числі передбачені ст.ст. 185, 186, 187 КК України.

А тому, з урахуванням вимог п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», в діях обвинувачених наявна ознака повторності.

Крім того, на всій території України Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», із змінами внесеними Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» введено воєнний стан. Обвинувачені вчинили злочин 18.12.2022 року, тобто під час дії воєнного стану.

Перевіривши доводи апеляційних скарг, оцінивши докази у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , їх дії правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у інше приміщення, вчинене в умовах воєнного стану.

Що стосується призначеного обвинуваченим покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України є тяжким, умисним, корисливим.

Обгрунтовано взято до уваги, що обвинувачений ОСОБА_6 зареєстрований по АДРЕСА_1 , однак фактично проживав по АДРЕСА_2 , офіційно не працює, постійних джерел законного отримання грошових коштів не має, за місцем останнього відбування покарання характеризувався добре, за місцем тимчасового проживання характеризується як такий, на якого скарг від сусідів до квартального комітету не надходило, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше неодноразово судимий за умисні нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкості корисливі злочини, за які реально відбував покарання, вчиняв злочини через невеликі проміжки часу після відбуття реального покарання, вчинив даний умисний тяжкий злочин через нетривалий проміжок часу після умовно-дострокового звільнення, що свідчить про його підвищену небезпеку для суспільства, вину у вчиненому не визнав, щиро не розкаявся.

Обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 відсутні.

Обставинами, що обтяжують його покарання є вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів.

Враховано і досудову доповідь Шепетівського РВ № 2 філії ДУ «Центр пробації» у Хмельницькій області, з якої вбачається, що виправлення ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі може становити високу небезпеку для суспільства.

Правильно взято до уваги і незадовільний стан здоров`я ОСОБА_6 та враховано висновок судово-психіатричного експерта № 129 від 08.03.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_6 виявляє органічний розлад особистості неуточненого генезу з легкими змінами особистості з психопатизацією, виявляв такі й на період інкримінованого йому злочину, проте усвідомлював свої дії, міг керувати ними та відповідати за них, усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними й на теперішній час, застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує, отже є осудним.

Враховано і позицію потерпілого, який у призначенні покарання поклався на розсуд суду.

З урахуванням наведених обставин, суд прийшов до правильного висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України, що буде необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Взято до уваги і те, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення під час умовно-дострокового звільнення, тому суд обґрунтовано призначив йому покарання за сукупністю вироків з урахуванням вимог ч. 1 ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Доводи ОСОБА_6 про те, що суд призначаючи йому покарання, не врахував незадовільний стан його здоров`я, наявність хвороб, у зв`язку з чим він потребує постійного лікування, та не може перебувати у місцях позбавлення волі, апеляційний суд до уваги не бере, враховуючи наступне.

Так, визначаючи ОСОБА_6 вид та розмір покарання, місцевий суд врахував незадовільний стан його здоров`я, а також те, що ОСОБА_6 виявляє органічний розлад особистості неуточненого генезу з легкими змінами особистості з психопатизацією.

Крім того, відповідно до п. 3 Розділу XXII Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 28 серпня 2018 року № 2823/5, в медичних частинах та лікарняних закладах здійснюються клінічне обстеження та нагляд за засудженими з метою оцінки стану здоров`я, при виявленні хвороб - надання медичної допомоги та встановлення працездатності; амбулаторне, стаціонарне і спеціалізоване лікування.

Надання медичної допомоги засудженим лікарняними закладами здійснюється відповідно до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2014 року за № 990/25767 (із змінами).

Отже, особи, які відбувають покарання в місцях позбавлення волі та є хворими, можуть отримувати медичну допомогу, проходити лікування. А тому, перешкоди для лікування ОСОБА_6 під час відбування покарання відсутні.

Що стосується наявності у ОСОБА_6 подяки за вагомий внесок у обороноздатність Української Державності, то вказане не є підставою для пом`якшення йому покарання, оскільки обставини справи враховуються в сукупності.

З урахуванням усіх обставин справи суд правильно призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України у межах санкції статті.

Твердження ОСОБА_6 про те, що суд неправильно вказав його анкетні дані, а саме: місце його проживання у м. Шепетівка, оскільки він проживає у Чернігівській області, що на його думку, впливає на виконання вироку (місце відбуття покарання), на увагу суду не заслуговує, враховуючи наступне.

Так, із характеристики з місця проживання ОСОБА_6 № 07 від 05.01.2023 року, виданої головою квартального комітету № 1, вбачається, що ОСОБА_6 з осені 2022 року проживає за адресою: АДРЕСА_5 , а.с. 231).

Така ж адреса місця проживання обвинуваченого зазначена і у вимозі старшого слідчого про притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності (Т. 1, а.с. 226).

А тому, місцевий суд, вказуючи анкетні дані ОСОБА_6 , правильно зазначив, що він проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України, то апеляційний суд погоджується з видом та розміром такого.

Призначаючи йому покарання місцевий суд правильно врахував, що він вчинив тяжкий, умисний, корисливий злочин.

ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за тяжкі умисні корисливі злочини, що свідчить про його підвищену небезпеку, офіційного доходу не має, перебуває на обліку у лікаря нарколога, вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку, вину не визнав, щиро не покаявся.

Обставиною, яка обтяжує покарання є вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

Обставини, які пом`якшують його покарання, відсутні.

Враховано і позицію потерпілого, який у призначенні покарання поклався на розсуд суду.

З урахуванням вищенаведеного, суд правильно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України.

Призначене обвинуваченим покарання буде справедливим, адекватним, необхідним і достатнім для їх виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так й іншими особами, в достатній мірі відповідає ступеню тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення та тяжкості негативних наслідків, що настали в результаті протиправних дій стосовно потерпілого.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, порушень норм закону, які могли б стати підставою для його скасування чи зміни, не встановлено.

Разом з тим, із мотивувальної частини вироку вбачається, що суд під час викладу обставин справи допустив описку, а саме: неправильно вказав рік вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, замість «2022 року», вказав «2023 року», яку слід рекомендувати виправити.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19 червня 2024 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного Кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Головуюча: ОСОБА_1 .

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3