Провадження № 1-кс/947/9231/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2024 року м. Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 підозрюваного ОСОБА_4 захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши клопотання слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Одесі) ТУ ДБР розташованого у місті Миколаєві ОСОБА_6 , що погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Леніне Фрунзівського району Одеської області, Україна, з вищою освітою, одруженого, двох неповнолітних дітей, громадянина України, раніше не судимий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , який на момент вчинення інкримінованих дій обіймав посаду молодшого інспектора батальйону №2 Управління поліції охорони в Одеській області, у спеціальному звані «старший сержант», -

якому повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

До Київського районного суду м. Одеса надійшло клопотання слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Одесі) ТУ ДБР розташованого у місті Миколаєві ОСОБА_6 , що погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 .

Згідно вказаного клопотання вбачається, що наказом «По особовому складу» від 30.04.2023 за № 101 о/с старшого сержанта ОСОБА_7 призначено на посаду молодшого інспектора взводу №2 роти реагування №1 батальйону №2 Управління поліції охорони в Одеській області.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.ст. 3, 21, 68 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 1 Закону України «Про Національну поліції» (далі ЗУ «Про НПУ») визначено, що Національна поліції України є центральним органом виконавчої влади, який служить суспільству, шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки та порядку.

Відповідно до ч .2 ст. 13 ЗУ «Про НПУ» у складі поліції функціонує поліція охорони.

Згідно з ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про НПУ», поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу в поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Статтею 19 ЗУ «Про НПУ» визначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Статтею 64 ЗУ «Про НПУ» передбачено, що особа, яка вступає на службу в поліції, складає Присягу на вірність Українському народові та присягається дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки покладені на нього за посадою.

Згідно з абзацами 1, 2 частини 1 статті 2 ЗУ «Про НПУ», завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства та держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про НПУ», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 18 ЗУ «Про НПУ», поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватись положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових обов`язків, наказів керівництва.

Службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених ст. 18 ЗУ «Про НПУ», відповідно до пунктів 1, 2, 3, 4, 5, 6, 11, 13 частини 3 статті 1 розділу 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України (далі Дисциплінарний статут), зобов`язує поліцейського бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; поважати права, честь і гідність людини, надавати допомогу та запобігати вчиненню правопорушень; безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону; вживати заходи до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника; утримуватись від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України; поважати честь і гідність інших поліцейських і працівників поліції, надавати їм допомогу та стримувати їх від вчинення правопорушень; сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції.

Окрім того, пунктами 1, 2 розділу 2 Правил етичної поведінки поліцейських, затвердженим наказом МВС України від 09.11.2016 № 1179, зобов`язано поліцейських під час виконання службових обов`язків:

неухильно дотримуватись положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;

професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначений Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, міжнародними договорами України, а також цими Правилами;

неухильно дотримуватись антикорупційного законодавства України, обмежень, пов`язаних зі службою в Національній поліції України, визначених Законами України «Про Національну поліцію», «Про запобігання корупції» та іншими актами законодавства України;

поводитись стримано, доброзичливо, відкрито, уважно і ввічливо, викликаючи в населення повагу до поліції і готовність співпрацювати;

контролювати свою поведінку, почуття та емоції, не дозволяючи особистим симпатіям або антипатіям, неприязні, недоброму настрою або дружнім почуттям впливати на прийняття рішень та службову поведінку;

дотримуватись норм ділового мовлення, не допускати використання ненормативної лексики;

інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Згідно пункту 3 розділу 4 Правил етичної поведінки поліцейських, за будь-яких обставин як у робочий, так і в неробочий час поліцейський зобов`язаний дотримуватись норм професійної етики.

Пунктом 1 Положення про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992 (далі Положення про ДОС) визначено, що дозвільна система - це особливий порядок виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, обліку і використання спеціально визначених предметів, матеріалів і речовин, а також відкриття та функціонування окремих підприємств, майстерень і лабораторій з метою охорони інтересів держави та безпеки громадян.

Згідно п. 2 Положення про ДОС, до предметів, матеріалів і речовин, на які поширюється дозвільна система, крім іншого належать: вогнепальна зброя (нарізна воєнних зразків, несучасна стрілецька, спортивна, навчальна, охолощена, мисливська нарізна і гладкоствольна) та бойові припаси до неї.

Відповідно до п. 11 Положення про ДОС, порядок придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної зброї, бойових припасів до неї, інших предметів і матеріалів, на які поширюється дозвільна система, у Збройних Силах, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, Національній поліції, Експертній службі МВС та вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, що належать до сфери управління МВС, Державному управлінні справами, Національному антикорупційному бюро, Державному бюро розслідувань, Держспецзв`язку, Службі судової охорони, Бюро економічної безпеки, а також у Державній кримінально-виконавчій службі, митній службі та органах рибоохорони визначається законами, актами Кабінету Міністрів України та іншими нормативно-правовими актами, у тому числі Міноборони, МВС, інших центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування Адміністрації Держспецзв`язку, Національного антикорупційного бюро, ДСА, Державного бюро розслідувань, Мінагрополітики, Мін`юсту, Бюро економічної безпеки і Держмитслужби.

Пунктом 15 Положення про ДОС визначено, що посадові особи та громадяни, які порушили порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, охорони, перевезення і використання предметів, матеріалів і речовин, відкриття і функціонування підприємств, майстерень і лабораторій, на які поширюється дозвільна система, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України.

Необхідність отримання дозволів, порядок зберігання, носіння, обліку та використання зброї та боєприпасів передбачено пунктами 2, 7, 8, 9, 10, 11, 12 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом МВС України

від 21.08.1998 № 622, відповідно до якої зброя, боєприпаси (крім мисливської і пневматичної зброї і боєприпасів до неї, а також спортивної зброї і боєприпасів до неї, що придбаваються громадськими об`єднаннями з дозволу органів внутрішніх справ) не можуть перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України; право носіння, зберігання, придбання, виготовлення, ремонт, передача, чи збут вогнепальної зброї, бойових припасів здійснюється на підставі передбачених законом дозволів.

ОСОБА_7 , перебуваючи на службі під час виконання службових обов`язків в органах внутрішніх справ та Національній поліції України, мав досвід поводження з вогнепальною зброєю, бойовими припасами та вибуховими пристроями, був достовірно обізнаний з вище наведеними вимогами Конституції, законами України та іншими нормативно-правовими актами, проте усупереч обов`язку їх неухильного дотримання, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, вчинив умисний злочин проти громадської безпеки за наступних обставин.

Незважаючи на обізнаність з вимогами наведених вище нормативно-правових актів, у ОСОБА_7 - молодшого інспектора батальйону №2 Управління поліції охорони в Одеській області, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, однак не пізніше 21.05.2024, виник злочинний намір на придбання, носіння, зберігання та збут бойових припасів без передбаченого законом дозволу, про який він повідомив свого знайомого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запропонувавши останньому придбати ручну осколкову гранату Ф-1 з запалом УЗРГМ-2, які є конструктивно сумісні, безпосередньо з`єднуються між собою і в сукупності утворюють одну ручну осколкову гранату Ф-1, що належить до бойових припасів.

Так, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючи умисно та протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, маючи намір на придбання бойових припасів не пізніше 29.05.2024 (точний час в ході досудового розслідування не встановлено) знаходячись в невстановленому досудовим розслідуванням місці шляхом привласнення знахідки придбав ручну осколкову гранату Ф-1 з запалом УЗРГМ-2, які є конструктивно сумісні, безпосередньо з`єднуються між собою і в сукупності утворюють одну ручну осколкову гранату Ф-1, що належить до бойових припасів та придатну до вибуху.

В подальшому, ОСОБА_7 без передбаченого законом дозволу не пізніше 29.05.2024 при собі переніс (носіння) та зберігав приблизно до 30.05.2024 до 17 годин 50 хвилин за місцем свого мешкання у одному з господарським приміщень, за адресою: АДРЕСА_1 , ручну осколкову гранату Ф-1 з запалом УЗРГМ-2, які є конструктивно сумісні, безпосередньо з`єднуються між собою і в сукупності утворюють одну ручну осколкову гранату Ф-1, що належить до бойових припасів, з метою її подальшого збуту.

В подальшому, реалізовуючи свій злочинний умисел на збут бойових припасів, умисно та протиправно, усвідомлюючи та оцінюючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, з метою особистого збагачення, 30.05.2024 близько 17 години 50 хвилин, перебуваючи у господарському приміщенні за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , за попередньою домовленістю без передбаченого законом дозволу збув ОСОБА_8 ручну осколкову гранату Ф-1 з запалом УЗРГМ-2, які є конструктивно сумісні, безпосередньо з`єднуються між собою і в сукупності утворюють одну ручну осколкову гранату Ф-1, що належить до бойових припасів та при конструктивному поєднанні придатні для вибуху, отримавши від останнього 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень у якості оплати.

10.07.2024 року ОСОБА_7 , повідомлений про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Захисник та підозрюваний проти задоволення клопотання заперечували та просили застосувати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту обґрунтовуючи свої доводи тим, що підозрюваний вину визнає, має міцні соціальні зв`язки, постійне житло.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Підозра ОСОБА_7 підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами зокрема: рапортами Одеського управління ДВБ НПУ від 21.05.2024 та від 24.05.2024, заявою ОСОБА_8 від 21.05.2024, рапортом Роздільнянського РВ УСБ України в Одеській області від 21.05.2024, матеріалами НСРД від 30.05.2024, протоколами допиту свідка ОСОБА_8 від 23.05.2024 та від 04.07.2024, висновком вибухово-технічної експертизи від 10.06.2024 №СЕ-19/116-24/10873-ВТХ, протоколом обушку від 10.07.2024, іншими доказами у сукупності.

Таким чином, слідчий суддя, на підставі розумної оцінки сукупності досліджених під час розгляду клопотання доказів, які об`єктивно вказують на обґрунтованість припущення про причетність ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, приходить до висновку про обґрунтованість підозри по кримінальному провадженню № 0000785 від 23.05.2024 року відносно ОСОБА_7 .

Слідчий суддя приходить до висновку, що у ОСОБА_7 мають місце процесуальні ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме може:

- переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення покарання, а оскільки Одеська область межує з Республікою Молдовою, підозрюваний може незаконного залишити територію України, так як усвідомлює, що санкція ч. 1 ст. 263 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до семи років;

- незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки у зв`язку з врученням підозрюваному копій матеріалів, останній володіє інформацією про анкетні дані вказаних осіб. Крім того станом на теперішній час у кримінальному провадженні не встановлено та не допитано всіх свідків, покази яких мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, а також вони не допитані в судовому засіданні. Таким чином, ОСОБА_7 , перебуваючи не під вартою, може здійснювати вплив на вказаних осіб з метою зміни їх показів чи відмову від них;

- продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, пов`язані з незаконним обігом вогнепальної зброї, оскільки останньому відомі шляхи придбання вказаних предметів, а також у ОСОБА_7 наявне коло постійних «покупців». Також може вчинити інше кримінальне правопорушення, маючи відомості щодо всіх свідків, яких допитано в рамках вказаного кримінального провадження, а також тих, які на даний час досудовим розслідуванням не встановлені, маючи спільників, може вчинити надання неправомірної вигоди схиливши їх до дачі неправдивих показань.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його не можливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі « Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001р. ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суду з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Застосування більш м`яких запобіжних заходів, зокрема цілодобового домашнього арешту не зможуть забезпечити усунення встановлених ризиків, через те, що ОСОБА_7 зможе покинути місце проживання та територію України, а також спілкуватися із іншими свідками провадження за допомогою електронних засобів зв`язку, а також здійснювати вплив іншим чином.

Враховуючи встановлені обставини, існування ризиків в їх сукупності та взаємозв`язку, на переконання слідчого судді запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі у подальшому може негативно вплинути на проведення повного та неупередженого розслідування кримінального провадження та не забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків.

Таким чином, прокурором під час розгляду клопотання, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, доведено недостатність для запобігання вказаному ризику застосування до підозрюваного більш м`яких ніж тримання під вартою запобіжних заходів, а це у свою чергу, враховуючи обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до семи років, згідно ч.1, п.5 ч.2 ст.183 КПК України, є підставою для застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Слідчий суддя приходить до висновку про необхідність визначення розміру застави у більш великому розмірі ніж визначено для особи підозрюваної у скоєнні тяжкого злочину, відповідно вимог ст.183 ч.3 КПК України.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Гафа проти Мальти», було встановлено що гарантія, передбачена статтею 5 §3 Конвенції покликана забезпечити явку обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави повинен бути встановлений з огляду на особу підозрюваного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі. Оскільки питання, яке розглядається, є основним правом на свободу, гарантованим статтею 5, органи влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так під час вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Крім того, розмір застави, має бути належним чином обґрунтовано у рішенні про визначення застави і повинна враховувати майновий стан обвинуваченого. Нездатність національних судів оцінити здатність заявника сплатити необхідну суму може викликати виявлення Судом порушення. Проте обвинувачений, якого судові органи готові звільнити під заставу, повинні вірно подати достатню інформацію, яку можливо перевірити, якщо це буде необхідно, щодо суми застави, яку необхідно встановити.

Також, щоб розмір застави можна було вважати таким, який здатен забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, слідчий суддя повинен, врахувавши положення ст. 177, 178 КПК України, та раціонально співставити його з доведеними у справі ризиками, даними про особу підозрюваного, тяжкістю вчиненого злочину. При цьому судді слід мати на увазі, що, виходячи з практики ЄСПЛ, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального злочину у сфері незаконне поводження зі зброєю в умовах воєнного стану, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку протиправних дій, а також високий ступінь встановлених ризиків, то слідчий суддя приходить до висновку, що лише застава в розмірі 70 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 211 960грн. зможе забезпечити виконання підозрюваним ОСОБА_7 обов`язків, передбачених цим Кодексом.

На підставі вище викладеного та керуючись ст. ст. 181, 183, 196 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :

Клопотання слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Одесі) ТУ ДБР розташованого у місті Миколаєві ОСОБА_6 , що погоджене з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 задовольнити частково.

Застосувати до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 05.09.2024 року включно.

Визначити розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передбачених КПК України в розмірі 60 (шістдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 181 680 (сто вісімдесят одна тисяча шістсот вісімдесят) гривень.

Роз`яснити підозрюваному, що він або заставодавець мають право у будь який момент внести заставу на розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 , код отримувача (ЄДРПОУ) - 26302945, банк отримувача ДКСУ м.Київ, отримувач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області.

У разі внесення застави підозрюваного звільнити з-під варти негайно та покласти на підозрюваного ОСОБА_7 , обов`язки строком до 05.09.2024 року включно, передбачені ч.5 ст.194 КПК України:

-прибувати до слідчого, прокурора, суду за першою вимогою;

-не відлучатися за межі населеного пункту в якому він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду;

-повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

-утримуватися від спілкування з свідками по даному кримінальному провадженні;

-здати слідчому на зберігання свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_7 , що відповідно до ч.8, ч.10, ч.11 ст.182 КПК України, у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений не з`явиться за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на неї при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. У разі звернення застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ч.7 ст.194 КПК України. Застава внесена підозрюваним, обвинувачуваним, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Подання апеляційної скарги зупиняє набрання ухвалою законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1