1Справа № 335/9043/24 1-кп/335/725/2024
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 жовтня 2024 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі колегії суддів:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника - адвоката ОСОБА_7 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Запоріжжя, розлученого, який має вищу освіту, працює на посаді охоронця ПАТ «Підприємство з експлуатації електричних мереж «Центральна енергетична компанія», зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не є особою, щодо якої згідно ст. 480 КПК України передбачений особливий порядок кримінального провадження, раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 Кримінального кодексу України,
На розгляді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав клопотання захисника, просить його задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення вказаного клопотання.
Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що клопотання захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За змістом ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Статтею 85 КПК України передбачено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.
Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.
Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.
В умовах воєнного стану положення цієї статті застосовуються з урахуванням особливостей, визначених статтею 615 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до повноважень суду.
Нормами КПК України не розкривається поняття очевидності недопустимості доказів, однак орієнтиром для вирішення цього питання є зміст ч. 2 та ч. 3 ст. 87 КПК України, де передбачено підстави, за наявності яких суд зобов`язаний визнати докази такими, що зібрані з істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод.
Сторона захисту жодної з таких підстав в обґрунтування свого клопотання не навела.
Статтею 94 КПК України передбачено, що суд, зокрема, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Аналізуючи заявлене клопотання, на думку колегії суддів, доводи захисника зводяться до оцінки процесуальних порушень, вчинених на думку захисника під час проведення досудового розслідування. При цьому, судом не досліджено ще усіх матеріалів досудового розслідування, а отже надання оцінки «усім доказам» (які в клопотанні просить визнати неналежними захисник), із зазначених захистом підстав, є передчасним.
Судом також прийнято до уваги, що, посилаючись на норми ч. 2 ст. 89 КПК України, захисник просить визнати «усі докази» неналежними, а не недопустимими. Крім того, вимога захисника про визнання неналежними «усіх доказів» без оцінки кожного доказу окремо, суперечить ст. 94 КПК України.
За таких обставин у суду, на даній стадії судового розгляду, відсутні дані щодо очевидності недопустимості доказів, на які вказує захисник, у зв`язку з чим в задоволенні клопотання слід відмовити.
Між тим, суд зауважує, що вказаним доводам сторони захисту, безумовно буде надана оцінка при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення рішення за наслідками розгляду судового провадження, як такі, що можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначеного захистом доказу.
Керуючись ст.ст. 86, 87, 89, 350, 372, 376 КПК України, суд
Ухвала оскарженню не підлягає, але заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України

Вступна та резолютивна частини ухвали виготовлені в нарадчій кімнаті та оголошені в судовому засіданні 10 жовтня 2024 року.

Повний текст ухвали складено та підписано 11 жовтня 2024 року

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3