У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000448

за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та прокурора Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 лютого 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 лютого 2024 року ОСОБА_6 засуджений:

-за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 6 місяців;

-за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки.

Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту затримання в порядку приведення вироку.

На підставі ст. 72 КК України в строк покарання обвинуваченому ОСОБА_6 зараховано строк перебування під вартою з 26.08.2021 по 18.10.2021 та з 27.10.2022 по 30.03.2023 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

Вирішено питання щодо арешту майна та речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Захисник ОСОБА_7 просить вирок змінити та застосувати до обвинуваченого вимоги ст. 75, 76 КК України.

Прокурор ОСОБА_8 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_7 зазначив, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень невеликої тяжкості та кримінального проступку, які вчинив вперше, у молодому віці, раніше не судимий, характеризується позитивно. У зв`язку з чим, вважає, що до обвинуваченого можливо застосувати ст. 75, 76 КК України.

Прокурор ОСОБА_8 вважає, що висновки суду щодо зменшення обсягу обвинувачення та необхідності засудження ОСОБА_6 не за закінчений замах на умисне вбивство (ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115), а за ч. 2 ст. 125 КК України, ч. 1 ст. 122 КК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, внаслідок чого судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність - а саме не застосовано закон, який підлягав застосуванню, що у свою чергу призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

На переконання апелянта, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_6 безпідставно змінив правову кваліфікацію кримінально правопорушення у бік покращення становища обвинуваченого, не взяв до уваги всі надані стороною обвинувачення докази, які могли істотно вплинути на висновки суду, оцінив їх неповно та без взаємозв`язку.

Прокурор в апеляційній скарзі перелічує докази, які на її думку, у своїй сукупності доводять спрямованість умислу ОСОБА_6 саме на заподіяння смерті ОСОБА_9 .

Вказала, що використане обвинуваченням знаряддя злочину (ніж), нанесення раптового удару у життєво важливий орган потерпілого (шию), що спричинило рану глибиною 5 см, яка утворилась від значної сили удару обвинуваченого лезом ножа.

Вказала, що судом не оцінено вислови ОСОБА_6 під час вчинення злочину, які прямо вказують на наявність у нього бажання позбавити життя потерпілого та свідка.

Вважає, що пересування обвинуваченого на відстані від потерпілого та свідка по іншу сторону дороги не свідчить про його добровільну відмову від заподіяння смерті потерпілого, та навпаки може свідчити, що останній не відмовився від реалізації свого умислу, а лише не наважився чи не вигадав інший спосіб вчинити новий напад.

Просить звернути увагу, що на ножі ОСОБА_6 , який він добровільно видав працівникам поліції та пояснив, що саме цим ножем спричинено удари в шию та під пахву з лівої сторони тулубу потерпілого, відсутні сліди крові, що свідчить про те, що після вчинення злочину обвинувачений вчинив умисні дії з приховування злочину.

На думку апелянта характер, послідовність та динамічність дій ОСОБА_6 , його поведінка під час вчинення кримінального правопорушення, локалізація тілесних ушкоджень у потерпілого та механізм їх спричинення, знаряддя злочину, дають достатні підстави для кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України і свідчать про те, що ОСОБА_6 діяв з прямим умислом на позбавлення життя потерпілого, проте не зміг довести свій злочинний умисел до кінця з причин, які не залежали від його волі.

Зазначає, що ОСОБА_6 , який вчинив тяжке кримінальне правопорушення, вину не визнав, раніше не судимий, не працює та не має стабільного заробітку, зі слів свідка переслідує її постійно та висловлює погрози їй та потерпілому, негативно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, зважаючи на відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, прокурор вважає, що необхідно призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.08.2021 приблизно о 01:10. обвинувачений ОСОБА_6 , на ґрунті особистих неприязних відносин, виниклих через ревнощі, перебуваючи на перетині АДРЕСА_2 , зустрівши потерпілого ОСОБА_9 та раніше йому знайому свідка ОСОБА_10 , маючи умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, раптово бризнув із газового балону, який він тримав у лівій руці, в обличчя потерпілому та свідку, від чого вони тимчасово втратили можливість бачити. Після чого обвинувачений, утримуючи потерпілого лівою рукою за потилицю, дістав з кишені ніж, який постійно носив з собою, та утримуючи його в правій руці, наніс потерпілому один удар в шию зліва. В цей же час потерпілий, з метою припинення протиправних дій обвинуваченого та збереження свого життя, схопив лівою рукою за лезо ножа, намагаючись витягнути його з шиї та перешкоджаючи останньому заглибити ніж. Після чого обвинувачений вирвав ніж, який лівою рукою за лезо тримав потерпілий, та наніс йому удар в область лівої пахвової області.

В результаті протиправних дій обвинуваченого, потерпілому спричинені тілесні ушкодження у вигляді різаної рани шиї, різаної рани лівої пахвової області та різаної рани лівої кисті з пошкодженням суглобу 2 пальця, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я та до категорії середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Суд першої інстанції кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 та ч. 1 ст. 122 КК України.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції зазначив, що згідно зі ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом. У випадку, коли під час замаху на злочин винний спрямовує свою волю на запобігання настанню суспільно небезпечного наслідку, в такому разі може мати місце добровільна відмова від вчинення злочину - остаточне припинення особою за своєю власною волею замаху на злочин, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення злочину до кінця.

Суд визнав встановленим, що після нанесення поранення в область шиї потерпілого, останній опору не чинив, обвинувачений після спричинення потерпілому тілесних ушкоджень бачив рану на шиї останнього, яку вважав не значною, після вчинених дій ще спілкувався з потерпілим та свідком, після чого їхав за ними, поки вони йшли додому. Отже, у обвинуваченого було достатньо часу та можливостей реалізувати свій намір, оскільки, за поясненням потерпілого, після нанесення йому ударів ножом, обвинувачений склав ніж та поклав до своєї кишені, а за поясненнями обвинуваченого, розкладний ніж та газовий балончик, які були у нього тієї ночі, він добровільно видав працівникам поліції, що підтверджено також його заявою та протоколом огляду предметів. Отже, маючи реальну можливість заподіяти смерть потерпілому, будь-яких дій щодо потерпілого обвинувачений більше не вчиняв.

Твердження сторони обвинувачення щодо збереження життя потерпілого лише внаслідок своєчасного надання медичної допомоги, суд визнав неспроможними, оскільки відповідно до висновку експерта за результатами судово-медичної експертизи по медичним документам на ім`я ОСОБА_9 , спричинені потерпілому тілесні ушкодження по ступеню тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я та середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, дані тілесні ушкодження небезпечними для життя потерпілого не являються.

Суд дійшов висновку, що поведінка обвинуваченого до, під час та безпосередньо після вчинення злочину, свідчить про відсутність в нього умислу на вбивство потерпілого та доводить те, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого, а тому повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки, а саме за ч. 2 ст. 125 КК України та за ч. 1 ст. 122 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_5 підтримав частково апеляційну скаргу прокурора. Заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу захисника, заперечували проти апеляційної скарги прокурора.

Потерпілий ОСОБА_9 до апеляційного суду не з`явився, належним чином повідомлений про дату та час апеляційного розгляду. Заяву про бажання брати участь в судовому засіданні, або про відкладення апеляційного розгляду не подавав. Його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, повторно дослідивши докази, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Проте, зазначених вимог закону суд першої інстанції не дотримався.

Як вбачається з обвинувального акта №0000448, органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, як замах на умисне заподіяння смерті іншій особі, яке не доведено до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Разом з тим, під час дослідження доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ОСОБА_6 необхідно перекваліфікувати з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України та на ч. 1 ст. 122 КК України.

Дійшовши таких висновків, суд першої інстанції зазначив, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 до, під час та безпосередньо після вчинення злочину, свідчить про відсутність в нього умислу на вбивство потерпілого та доводить те, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість, як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого, а тому повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки, а саме за ч. 2 ст. 125 КК України та за ч. 1 ст. 122 КК України.

Отже, суд першої інстанції повинен був сформулювати обвинувачення, визнаного судом доведеним за ч. 2 ст. 125 КК України та ч. 1 ст. 122 КК України, чого він не зробив.

Так, формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.

При цьому під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Разом з тим, під час формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд першої інстанції не розмежував обвинувачення за двома статтями КК України (ч. 2 ст. 125 та ч. 1 ст. 122 КК України), що позбавляє можливості визначити та конкретизувати, які саме дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 125 КК України, а які за ч. 1 ст. 122 КК України.

Окрім того, у формулюванні обвинувачення суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_6 мав умисел на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , однак не конкретизував, яких саме тілесних ушкоджень (тяжкі, середньої тяжкості або легкі тілесні ушкодження).

Також, як вбачається з формулювання обвинувачення, в результаті протиправних дій обвинуваченого, потерпілому спричинені тілесні ушкодження у вигляді різаної рани шиї, різаної рани лівої пахвової області та різаної рани лівої кисті з пошкодженням суглобу 2 пальця, однак незрозуміло, які саме тілесні ушкодження потерпілого ОСОБА_9 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, а які до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Окрім того, кваліфікуючи дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 та за ч. 1 ст. 122 КК України, суд першої інстанції зазначив лише статті КК України, які передбачають відповідальність за вчинення кримінальних правопорушень (правову кваліфікацію), однак не навів короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, яка передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення.

Також у мотивувальній частині вироку суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_6 діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість, як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого.

Тобто, фактично суд першої інстанції погодився з тим, що у ОСОБА_6 був умисел на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 , що суперечить його висновкам щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 та ч. 1 ст. 122 КК України.

Таким чином, при формулюванні обвинувачення, визнаного судом першої інстанції доведеним, допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Відсутність належного формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, унеможливлює якісний і повний захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Недотримання судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону має наслідок у вигляді істотного впливу на права учасників кримінального провадження, зокрема, права обвинуваченого щодо забезпечення права на справедливий суд.

Таким чином, вирок не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, оскільки ухвалений із порушенням загальних засад кримінального провадження законності, забезпечення права на захист.

Також, вирок не відповідає п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, оскільки не містить належного формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним за ч. 2 ст. 125 КК України та ч. 1 ст. 122 КК України.

Зазначене вище свідчить, що вирок суду першої інстанції за змістом та формою не відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно до приписів ч. 1 ст. 412 КПК України, а тому підлягає скасуванню.

Згідно вимогам п. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п. п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч.2 ст. 412 КПК України.

Як передбачено ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.

Оскільки судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження порушені загальні засади кримінального провадження, зокрема, як законність, право на захист, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, то вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, з призначенням нового судового розгляду.

Під час нового судового розгляду, з урахуванням доводів апеляційних скарг, необхідно ретельно перевірити зібрані у кримінальному провадженні докази, надати їм належну оцінку, усунути вказані в ухвалі порушення, та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення у відповідності до вимог кримінального процесуального та кримінального законів.

З огляду на наведене, подані апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Інші доводи апелянтів суд не обговорює, оскільки вирок підлягає скасуванню з процесуальних підстав.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 420, 424, 425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та прокурора Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частковою.

Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 27 лютого 2024 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3