Справа № 158/2449/24 Провадження №11-сс/802/339/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 серпня 2024 року про відмову в накладенні арешту на майно (ЄРДР №0000842),

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 серпня 2023 року відмовлено в задоволені клопотання слідчого СВ ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, а саме автомобіль марки «VOLVO», д.н.з. НОМЕР_1 , причіп до даного автомобіля марки «SCHMITZ» д.н.з. НОМЕР_2 , деревину породи «Дуб» у кількості 18 кубометрів, товарно-транспортну накладну серії ЮІЖ240714 від 10.07.2024, товарно-транспортну накладну серії ЮІА930349 від 05.07.2024, товарно-транспортну накладну серії ЮІА930342 від 21.06.2024, товарно-транспортну накладну «7» від 30.07.2024, в рамках досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР №0000842, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.198 КК України.

В поданій апеляційній скарзі прокурор вважає ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою. Посилається на те, що виявлене та вилучене майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки містить на собі сліди кримінального правопорушення, а тому може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час досудового розслідування. Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого про накладення арешту на майно задовольнити повністю.

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримував подану апеляційну скаргу та просив скасувати ухвалу слідчого судді та накласти арешт на майно, представника власника майна, який заперечив апеляційну скаргу і просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

За змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність накладення арешту на майно, покладений на органи досудового розслідування, - ініціаторів клопотань та прокурора.

Відповідно до ст.23 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а відповідно до ст.26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Згідно положень ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. В цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна, накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Виходячи з вищевказаних законодавчих принципів, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді, в якому слідчий суддя з наведенням достатніх мотивів та посиланням на норми закону обґрунтував своє рішення щодо відмови в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

Як вбачається з клопотання, СВ ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0000842, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.198 КК України.

30.07.2024 в ході проведення огляду місця події за адресою: узбіччя автодороги Т0212 сполученням с. Кадище-смт. Цумань Луцького району з координатами відповідно до Google Maps 50,791309,25.870819, було виявлено та вилучено: автомобіль марки «VOLVO», д.н.з. НОМЕР_1 , причіп до даного автомобіля марки «SCHMITZ» д.н.з. НОМЕР_2 , деревину породи «Дуб» у кількості 18 кубометрів поміщено до Ківерцівського ЛГ у м. Ківерці, вул. С.Бандери, 4, товарно-транспортна накладна серії ЮІЖ240714 від 10.07.2024; товарно-транспортна накладна серії ЮІА930349 від 05.07.2024; товарно-транспортна накладна серії ЮІА930342 від 21.06.2024; товарно-транспортна накладна «7» від 30.07.2024 виданої на автомобіль марки «VOLVO» з д.н.з. НОМЕР_1 , в рамках досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР №0000842 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.198 КК України.

У межах зазначеного кримінального провадження слідчий СВ ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області звернувся до слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області із клопотанням про накладення арешту на вилучене під час огляду місця події майно.

Ухвалою слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 серпня 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.

Згідно приписів ст.ст.94, 132, 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Вимоги апеляційної скарги прокурора про прийняття рішення про накладенні арешту на майно, апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки ні слідчим, ні прокурором не доведена причетність вказаного майна до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.198 КК України.

Доводячи підставність поданого клопотання, слідчий вказував про те, що вилучене майно відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України у зв`язку з чим і було визнано речовими доказами. А тому, саме з метою збереження речових доказів, перешкоджанню їх знищенню та відчуженню, просив накласти арешт на це майно.

Разом з тим, доказів, окрім постанови про визнання вилученого майна речовими доказами, відповідає критеріям, передбаченим ст.98 КПК України, стороною обвинувачення не надано.

Як правильно встановив слідчий суддя, вилучена під час огляду місця події деревина перевозилася із пункту навантаження (Берегівський район) до пункту призначення (Цумань) на підставі договору №03/06/2024-К про перевезення вантажів автомобільним транспортом на території України транспортним засобом, який належить ОСОБА_9 .. Зазначена деревина придбавалася на підставі договору купівлі-продажу необробленої деревини №UUB-14123-12 від 05.06.2024. Крім цього, товаро-транспортні накладні, що долучені до матеріалів справи, містять відомості про вантаж, а саме, зазначено перелік деревини яка перевозиться та вказано номери бирок, які знаходяться на лісоматеріалах.

Крім того, під час розгляду клопотання встановлено, що під час огляду місця події, слідчими не було оглянуто вказану деревину, не визначено її кількісні та якісні характеристики, а саме, кількість, діаметр, довжину, а також, не встановлено чи відповідають бирки вказані у товаро-транспортних накладних тим колодам деревини на які слідчий просить накласти арешт, а лише, просить накласти арешт на деревину породи «Дуб» загальною кубомасою 18 кубометрів.

Наведені вище обставини свідчать про відсутність правових підстав для накладення арешту на вилучене під час огляду місця події майно, та не можуть бути підставою для порушення права власника майна, передбаченого ст.41 Конституції України.

Слідчим та прокурором як під час розгляду клопотання слідчим суддею, так і під час апеляційного розгляду не було доведено наявність підстав та необхідність арешту майна, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів, а тому слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволенні клопотання про арешт майна, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції.

У зв`язку з чим, з метою недопущення необґрунтованого порушення прав, свобод та охоронюваних законом інтересів власника майна, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволенні клопотання про накладення арешту на вилучене майно.

Відповідно до ч.3 ст.173 КПК відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

За таких обставин висновки слідчого судді відповідаю фактичним обставинам справи та є обґрунтованими.

Підстав для скасування ухвали слідчого судді з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 серпня 2024 року про відмову в накладенні арешту на майно без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: