Номер провадження: 11-кп/813/1234/24
Справа № 518/927/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 к,

прокурора: ОСОБА_6 ,

захисника: ОСОБА_7 ,

обвинуваченого: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційнускаргу прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 на вирок Ширяївського районного суду Одеської області від 24.01.2024 року відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізмаїл Одеської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, неодруженого, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, з неповною середньою освітою, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за мобілізацією на посаді солдата резерву 33 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «матрос»,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК Україниу кримінальному провадженні № 0000586 від 12.12.2023року,

установив

Вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 , визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та йому призначено покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю в 3 (три) роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст.76 КК України покладено на ОСОБА_8 , обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Згідно із вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до указу Президента України ОСОБА_9 . Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ введено воєнний стан на всій території України.

Відповідно до указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/22 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 133/22 від 14.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.03.2022 № 2119-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.05.2022 р.№ 2263-ІХ продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Згідно із Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 р. № 2500- IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні продовжено до 21.11.2022 року.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 757/2022 від 07.11.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16.11.2022 № 2738-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

В подальшому, відповідно до закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №2915-ІХ від 07.02.2023 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години ЗО хвилин 19 лютого 2023 строком на 90 діб.

Відтак, з 24.02.2022 по теперішній час діє воєнний стан.

25.02.2022 року відповідно до Указу президента України від 24.02.2022 № 69/2022 та набуття чинності Указу президента «Про загальну мобілізацію» та виконання вимог мобілізаційної директиви Головнокомандувача Збройних Сил України № 32/321/501/13т ОСОБА_8 призвано на службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 25.02.2022 №49 ОСОБА_8 призначено на посаду стрільця-помічника гранатометника взводу морської піхоти роти морської піхоти, поставлено на котлове забезпечення зазначеної військової частини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 14.03.2022 №66 ОСОБА_8 визнано таким, що справи і посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

В подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2022 №125-РС (по особовому складу) матроса ОСОБА_8 переведено до 33 запасної роти військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №171 від 05.07.2022 матроса ОСОБА_8 зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення, визнано таким, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків з військової служби на посаді солдата резерву запасного взводу 33 запасної роти зазначеної військової частини.

Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації, є день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).

Відтак, з 25.02.2022 тобто з дня зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_8 набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання свого військового обов`язку - проходження військової служби за призовом під час мобілізації.

Згідно вимог п. п. 1, 2, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника), на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.

Проходячи військову службу, ОСОБА_8 як військовослужбовець, відповідно до вимог ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно та неухильно виконувати накази командирів (начальників) у встановлений термін, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Проте, матрос ОСОБА_8 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеними вище вимогами законодавства, що регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи реальну можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вирішивши стати на злочинний шлях.

Так, матрос ОСОБА_8 будучи військовослужбовцем, призваним за призовом під час мобілізації та проходячи військову службу на посаді солдата резерву 33 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «матрос», в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 16, 58, 59, 127-130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1 - 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, 30.09.2022 року о 19:00 годині самовільно залишив місце служби, а саме розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 , яке на той час розташовувалося за адресою: АДРЕСА_1 (точна адреса не зазначається у зв`язку із введенням в України правового режиму воєнного стану) та ухилявся від проходження військової служби до 22.05.2023 року, вільний час, що з`явився у зв`язку із цим, використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків з військової служби.

22.05.2023 року матрос ОСОБА_8 усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, добровільно та з власної ініціативи прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, вважає вирок місцевого суду таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через надмірну м`якість.

В обґрунтування апеляційної скарги, прокурор посилається н ате, що суд при призначенні покарання ОСОБА_8 не прийняв до уваги той факт, що обвинувачений є військовослужбовцем, який самовільно залишив місце служби та фактично відмовився виконувати покладенні на нього обов`язки.

Крім того, зазначає, що на даний час, коли від військовослужбовців особливо вимагається бути високодисциплінованими, мати високу моральну та патріотичну свідомість, призначення ОСОБА_10 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, сприятиме поширенню вчинення злочинів, пов`язаних із самовільним залишенням військової частини або місця служби іншими військовослужбовцями.

На підставі цього, прокурор просить вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати та постановити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.5 ст.407 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою провину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого, відносно фактичних обставин справи та дослідженням матеріалів, які характеризують його особу.

При цьому, суд першої інстанції встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку та кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, колегія суддів виходить з наступного.

Частина 2 ст. 50 КК України встановлює, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення і усвідомлення винною особою необхідності її понести, а з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи і попередження нових злочинів.

За приписами ч.1 ст.75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Вирішуючи питання про можливість застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Наведених вимог закону суд першої інстанції не дотримався, оскільки звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

Як вбачається з вироку, приймаючи рішення щодо призначення виду та розміру покарання, суд врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; характер та обставини злочину; дані про особу винного; який раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, визнання вини обвинуваченим, за місцем служби характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; врахував обставини які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття у скоєному та активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Разом із тим, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд його належним чином не обґрунтував та послався на ті ж самі обставини, що врахував при обранні виду та розміру покарання, передбаченого санкцією ч.5 ст.407 КК України.

Вказані висновки місцевого суду, на думку апеляційного суду, не є достатньою підставою для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, оскільки судом не наведено ні конкретних даних про особу, ні інших обставин, які б давали суду підстави дійти висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без відбування покарання.

Так, згідно оскарженого вироку вбачається, що під час військового збройного вторгнення військ Російської Федерації, в час коли держава Україна, її суверенітет та територіальна цілісність перебували під загрозою, в час ведення активних бойових дій та постійних ракетних обстрілів, в період дії воєнного стану, коли жителі країни, зокрема особливо незахищені жінки, діти та особи похилого віку, потребували невідкладного захисту, ОСОБА_8 , який будучи військовослужбовцем збройних сил, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно самовільно залишив місце служби, з метою тимчасового ухилення від обов`язків військової служби, та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно ч.1 Закону України «Про Збройні Сили України», Збройні Сили України це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

Обвинувачений ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем, в період воєнного стану, під час військової агресії, самовільно залишив місце служби, при наявності прямої загрози національній безпеці держави, коли від військовослужбовців особливо вимагається бути високо дисциплінованим та мати високу моральну і патріотичну свідомість.

Вчинений ОСОБА_8 злочин відноситься до категорії тяжких злочинів.

Як вбачається із оскарженого вироку самовільне залишення місця служби ОСОБА_8 тривало з 30.09.2022 року по 22.05.2023 року, тобто більше 7 місяців, що свідчить про негативне ставлення до служби та свого військового обов`язку, безумовно є ганебним прикладом нехтування обвинуваченим вимогами військової дисципліни, що підриває боєздатність Збройних Сил України в цілому.

Апеляційний суд критично відноситься до пояснень ОСОБА_8 наданих в судовому засіданні апеляційного суду, з приводу того, що обвинувачений вимушено залишив розташування військової частини та поїхав доглядати за батьком пенсійного віку, оскільки вказані обставини жодним чином не підтвердженні, більш того, при навіть при наявності вказаних обставин, обвинувачений ОСОБА_8 мав можливість скористатись своїм правом на відпустку, переведення до іншої частини чи взагалі звільнення з військової служби в зв`язку зі здійсненням догляду за батьком, звернувшись до керівництва військової частини з відповідним рапортом.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він за станом здоров`я непридатний до військової служби, апеляційний суд не приймає, оскільки відповідно до довідки ВЛК від 05.07.2022, наданої обвинуваченим в судовому засіданні, солдат ОСОБА_8 , 1969 р.н. непридатний до служби у морській піхоті, проте, придатний до проходження військової служби в інших підрозділах.

Крім того, апеляційний суд враховує й те, що обвинувачений і надалі не бажає проходити військову службу.

Таким чином, слід констатувати, що не маючи жодних вагомих підстав чи тяжких особистих або сімейних обставин, обвинувачений умисно залишив місце служби, вчинивши протиправне діяння у важкий для країни час.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За наведених обставин, звільнення від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за самовільне залишення місця служби, в умовах воєнного стану, на думку колегії суддів, вочевидь не буде достатнім для виправлення ОСОБА_8 та не сприятиме запобіганню вчинення аналогічних кримінальних правопорушень іншими особами, може породити в них відчуття безкарності, впевненість в тому, що відмова захищати Вітчизну, зокрема самовільне залишення місця служби, ухилення від несення військової служби, в кінцевому результаті не матиме наслідком реального покарання, що може призвести до підриву військової дисципліни у військах, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд в постановах від 14.12.2023 року (справа №638/336/23, провадження №51-3569 км23), від 20.09.2023 року (справа №944/5954/22, провадження №51-4066км23), від 22.12.2022 року (справа №750/2773/22, провадження №51-3061км22), також вказав про недопустимість призначення покарання із застосуванням ст.75 КК України обвинуваченим у скоєнні військових кримінальних правопорушень за ч.5 ст.407 КК України.

В постанові від 15.11.2023 року (справа № 608/67/23, провадження №51-4216км23) колегія суддів Верховного Суду в погодилася з доводами прокурора про те, що звільнення особи, засудженої за ч.5 ст.407 КК України, від відбування покарання з випробуванням, не зможе забезпечити реалізацію приписів статей 50, 65 КК, оскільки в умовах воєнного стану, коли військовослужбовці виконують свій військовий обов`язок безпосередньо у регіонах ведення бойових дій, ризикуючи своїм життям, захищаючи суверенітет України, звільнення військовослужбовців, які ухиляються від виконання таких обов`язків, від відбування покарання з випробуванням демотивує та знижує рівень військової дисципліни і боєготовність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань, що є неприпустимим наслідком такого правозастосування.

За таких обставин висновок місцевого суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, апеляційний суд вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам закону, а тому вирок суду першої інстанції на підставі п.4 ч.1 ст.409, п.2 ч.1 ст.413 КПК України в частині призначеного обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.ст. 75,76 КК України, підлягає скасуванню з постановленням за правилами ст.420 КПК України у цій частині нового вироку.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 колегія суддів приходить до таких висновків.

Апеляційний суд враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставини злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, неодружений, має постійне місце проживання, на наркологічному та психіатричному обліку не перебуває, визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення.

Апеляційний суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 : визнання вини у скоєному; активне сприяння розкриттю злочину.

Одночасно, згідно службової характеристики наданої командиром військової частини від 05.11.2022, вбачається, що військовослужбовець ОСОБА_8 характеризується негативно (а.с. 86-87).

За таких обставин, апеляційний суд враховує ступінь тяжкості інкримінованого злочину, дані про особу обвинуваченого, його вік, сімейний статус, фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, приходить до висновку про те, що покарання за ч. 5 ст. 407 КК України у виді 5 років позбавлення волі, яке слід відбувати реально буде достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування при призначенні покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Положеннями ч.1 ст.409 КПК України передбачені підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення на підставі п.2) ч.1 ст.413 КПК України, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора щодо скасування вироку в частині призначеного покарання, підлягає задоволенню, з ухваленням нового вироку в частині призначеного покарання з ухваленням за правилами ст.420 КПК України апеляційним судом нового вироку в цій частині.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 414, 419, 532 КПК України, апеляційний суд -

ухвалив

Апеляційну скаргу прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Ширяївського районного суду Одеської області від 24.01.2024 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК Україниу кримінальному провадженні № 0000586 від 12.12.2023року - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначити покарання за ч. 5 ст. 407 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку виконання вироку.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк, з моменту отримання його копії.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4