УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 750/18670/23

провадження № 51-3805ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року у кримінальному провадженні № 0004142 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 січня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_4 02 жовтня 2023 року з 19:35 до 19:45, перебуваючи у приміщенні магазину « Союз », за адресою: просп. Левка Лук`яненка, буд. 62, м. Чернігів, умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, повторно таємно викрав з полиці вказаного вище магазину дві банки кави «Jacobs Monarch», на загальну суму 840 грн, що належить ТОВ «Альянс-Маркет», чим спричинив останньому майнову шкоду на зазначену суму.

Крім того, 20 жовтня 2023 року з 16:10 до 16:20 ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщенні магазину «Союз» за вказаною вище адресою, умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, повторно таємно викрав з полиці зазначеного магазину ковбасу на загальну суму 623,48 грн, що належить ТОВ «Альянс-Маркет», чим спричинив останньому майнову шкоду на вказану суму.

Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 29 квітня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування приписів ст. 39 КК, просить скасувати ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, скаржник зазначає, що його підзахисний під час розгляду справи в суді першої інстанції перебував у стані неосудності, оскільки в нього були наявні поведінкові розлади внаслідок вживання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, що унеможливлювало розгляд кримінального провадження за відсутності захисника та із застосуванням приписів ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Крім того, на переконання касатора, ОСОБА_4 діяв в стані крайньої необхідності, оскільки йому потрібно було прогодувати себе, дочку і матір, проте він перебував у фінансовій скруті. Зазначене, як стверджує скаржник, створювало для нього та близьких людей небезпеку, тому на підставі приписів ч. 1 ст. 39 КК виключається відповідальність засудженого ОСОБА_4 за вчинені ним діяння.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Доводи сторони захисту про істотні порушення кримінального процесуального закону у зв`язку з розглядом кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 за відсутності захисника та із застосуванням приписів ч. 3 ст. 349 КПК не є слушними.

Насамперед колегія суддів Верховного Суду зауважує, що такі доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який не встановив обставин, які вказували б на обов`язкову участь захисника в цьому кримінальному провадженні та порушення приписів ч. 3 ст. 349 КК.

Так, мотивуючи своє рішення в зазначеній частині, Чернігівський апеляційний суд обґрунтовано вказав, що особами, які через свої фізичні або психічні вади не можуть самі реалізувати право на захист, є, зокрема, особи з істотними дефектами мови, зору, слуху тощо, а також особи, які хоча і визнані осудними, але мають психічні вади, що перешкоджають самостійно захищатися від обвинувачення.

Водночас, як зауважив суд апеляційної інстанції, в апеляційній скарзі ОСОБА_4 не навів аргументів, які б свідчили про наявність у нього саме істотних вад, і не зазначив, яким чином поведінкові розлади, відображені в медичній довідці, перешкодили йому самостійно захищатися від обвинувачення в суді першої інстанції.

Крім того, Чернігівський апеляційний суд згідно з оскаржуваною ухвалою врахував і те, що в суді першої інстанції ОСОБА_4 , якому роз`яснено його процесуальні права, зокрема право мати захисника, надав показання щодо обставин вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, винуватість у скоєнні якого визнав у повному обсязі.

Надалі, після допиту головуючий суддя повторно з`ясував в обвинуваченого ОСОБА_4 , чи правильно все зазначено в обвинувальному акті, на що останній повторно підтвердив свою провину у вчиненні кримінальних правопорушень та щиро розкаявся.

Усі наведені вище обставини, як слушно зауважив суд апеляційної інстанції, у своїй сукупності свідчать про дотримання процедури розгляду кримінального провадження, передбаченої ч. 3 ст. 349 КПК. Водночас Чернігівський апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що підтвердження обвинуваченим розуміння роз`яснених йому процесуальних прав, а також того, у чому його обвинувачують, надавали суду першої інстанції можливість провести судовий розгляд відповідно до приписів ч. 3 ст. 349 КПК.

Не залишив поза увагою апеляційний суд і висновок викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 квітня 2019 року (справа № 213/1425/17), згідно з яким у кримінальних провадженнях щодо осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів проти здоров`я населення, самі собою факти перебування вказаних осіб на спеціальних обліках й на стаціонарному лікуванні з діагнозом «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» не можуть автоматично свідчити про нездатність обвинуваченого (засудженого) через фізичні чи психічні вади повною мірою реалізувати свої права, а отже, і про обов`язковість участі захисника в аспекті п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК. При здійсненні судового провадження питання про залучення захисника необхідно вирішувати виходячи з конкретних обставин справи з урахуванням установлених характеру розладів, психічного або соматичного стану здоров`я особи, особливостей її поведінки, стилю комунікації з оточуючими тощо.

Чернігівський апеляційний суд, урахувавши викладене вище, дійшов обґрунтованого висновку, що наявність зазначеного стороною захисту діагнозу у ОСОБА_4 , за відсутності установлених конкретних ознак хворобливого стану психіки, що ускладнює повноцінно брати йому участь у судовому засіданні й захищатися від пред`явленого обвинувачення, не є такою обставиною, що вимагає обов`язкової участі захисника відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК.

Зазначені висновки апеляційного суду є обґрунтованими та належним чином мотивованими. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено відповідні обґрунтування та мотиви, якими керувався суд, ухвалюючи рішення.

Верховний Суд погоджується з таким висновком апеляційного суду та вважає правильним рішення Чернігівського апеляційного суду про те, що встановлені цим судом обставини не ставлять під сумнів здатність ОСОБА_4 в повній мірі реалізувати свої права.

Стосовно неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування приписів ч. 1 ст. 39 КК, необхідно зазначити таке.

Згідно з ч. 1 ст. 39 КК не є кримінальним правопорушенням заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності.

Отже, за змістом приписів ст. 39 КК крайня необхідність є обставиною, за наявності якої особа може заподіяти шкоду правоохоронюваним інтересам третіх осіб (непричетних до ситуації, що склалась) з метою відвернення небезпеки, яка загрожує особі, її правам чи правам інших громадян, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, і не підлягає за це кримінальній відповідальності.

Крайня необхідність є правомірною за сукупності чітко визначених умов, таких як: наявність небезпеки переліченим у цій статті об`єктам, яка виникла внаслідок дії стихійних сил, механізмів, тварин, а у деяких випадках - дій інших людей; небезпека є наявною, тобто такою, що безпосередньо загрожує завданням шкоди зазначеним об`єктам або вже її завдає; небезпека є дійсною, тобто існує реально, а не в уяві особи; небезпека за таких обставин не може бути відвернена чи усунена іншим шляхом, окрім заподіяння шкоди; при усуненні небезпеки не допущене перевищення меж крайньої необхідності.

У разі заподіяння особою шкоди за відсутності стану крайньої необхідності вона підлягає кримінальній відповідальності за вчинене на загальних підставах.

Водночас, аспекти на які посилається захисник, а саме необхідність у засудженого прогодувати себе, дочку і матір, з урахуванням встановлених місцевим судом обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, та за наявності у цій обстановці можливості альтернативних варіантів його поведінки з дотриманням прийнятих у суспільстві норм, не свідчать про наявність небезпеки, яка вимагала від засудженого діяти за правилами крайньої необхідності й про неможливість усунути обставину, про яку вказав скаржник, іншими способами.

З огляду на зазначене доводи у касаційній скарзі захисника, що його підзахисний діяв у стані крайньої необхідності, не є слушними.

Таким чином, наведені захисником у касаційній скарзі обґрунтування не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості ухвали Чернігівського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3