Номер провадження: 11-кп/813/1747/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 з доповненнями та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2024 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109; ч.3 ст.109; ч.2 ст.436-2; ч.3 ст.436-2; ч.1 ст.161 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000317 від 14 серпня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2024 року було задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_8 продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) днів до 25 липня 2024 року включно.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись із зазначеною ухвалою обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу, звернути увагу на відсутність доказів, які обґрунтовують необхідність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , а також на компетентність суду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що:

1)Оскаржуване судове рішення було ухвалено незаконним складом суду, оскільки Київський районний суд було ліквідовано Указом Президента України від 29 грудня 2017 року;

2)Прокурор не надав жодного доказу наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України;

3)ОСОБА_8 наголосив, що він утримується під вартою понад рік, що є порушенням ст.197 КПК України, яка передбачає, що загальний строк тримання обвинуваченого під вартою не може перевищувати 12 місяців.

В доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_8 зазначив про те, що до нього взагалі не був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, а отже ухвала про продовження такого запобіжного заходу є незаконною та підлягає скасуванню.

Захисник ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що будь-які ризики у вказаному кримінальному провадженні відсутні і суд не прийняв до уваги, що обвинувачений ОСОБА_8 є офіцером ЗСУ, журналістом, має 3 вищих освіти, патріотом, який захищає інтереси держави, і має міцні соціальні зв`язки.

Також звертає увагу на те, що ОСОБА_8 утримується під вартою понад рік без законних на те підстав та має намір довести свою невинуватість, а також сам зацікавлений у найшвидшому завершенні судового розгляду.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційних скарг з доповненнями та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційних скарг з доповненнями, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши учасників апеляційного провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг з доповненнями та виділені матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді в Київському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000317 від 14.08.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109, ч.3 ст.109, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з абзацом 2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Виходячи з положень п.24) ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення по суті, оскільки оцінка доказів на предмет їх належності допустимості та достатності відноситься до компетенції суду першої інстанції за результатами судового розгляду.

Окрім того, відповідно до п.13) ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_8 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_8 за ч.2 ст.109, ч.3 ст.109, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України.

Оскарженою ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2024 року обвинуваченому ОСОБА_8 продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, на які прокурор посилався у своєму клопотанні.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000317 від 14.08.2023 року, судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин кримінального провадження.

Разом з тим, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні в тому числі тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.436-2 КК України, за який, у разі доведеності вини, йому може бути призначене покарання у виді позбавлення волі від 5 до 8 років позбавленням волі з конфіскацією майна або без такої.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому продовжує існувати ризик того, що він може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд вважає, що вказаний ризик підтверджується також обставинами даного кримінального провадження, в тому числі і даними про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , та дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, оскільки показання свідків, які ще не допитані судом, або свідків, в повторному допиті яких може виникнути необхідність, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на свідків схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Обставини інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень та характер протиправності дій у вчиненні яких обвинувачується останній, а саме: розповсюдження матеріалів із закликами до насильницької зміни, повалення конституційного ладу, захоплення державної влади; поширенні матеріалів, у яких міститься заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році; умисних діях, спрямованих на розпалювання національної ворожнечі, на приниження національної честі та гідності, свідчить про існування ризику, передбаченого ч.4 ч.1 ст.177 КПК України, тобто перешкоджати обвинуваченим кримінальному провадженню іншим чином.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що у даному кримінальному провадженні існує ризик, передбачений п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме, що ОСОБА_8 може продовжити кримінальні правопорушення, у яких обвинувачується.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що оскаржуване судове рішення було ухвалено незаконним складом суду, оскільки Київський районний суд м. Одеси було ліквідовано Указом Президента України від 29 грудня 2017 року не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 19 Закону, суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом.

Проект закону про утворення, реорганізацію чи ліквідацію суду вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Утворення суду може відбуватися шляхом створення нового суду або реорганізації (злиття, поділу) судів.

Суд є юридичною особою, якщо інше не визначено законом.

Частиною 1 ст. 21 Закону встановлено, що місцевими загальними судами є окружні суди, які утворюються в одному або декількох районах чи районах у містах, або у місті, або у районі (районах) і місті (містах).

Відповідно до ч.2 ст.22 Закону, місцеві загальні суди розглядають цивільні, кримінальні, адміністративні справи, а також справи про адміністративні правопорушення у випадках та порядку, визначених процесуальним законом.

Указом Президента України «Про Мережу та кількісний склад суддів місцевих судів» №641/2001 від 20.08.2001 (втратив чинність на підставі Указу Президента України №591/2011 від 20.05.2011) Київський районний суд м. Одеси було включено до Мережі місцевих судів України.

В свою чергу, як на цьому обґрунтовано зауважує обвинувачений ОСОБА_8 , Указом Президента України «Про ліквідацію та утворення місцевих загальних судів» №449/2017 від 29.12.2017 було ліквідовано Київський районний суд м. Одеси та утворено Третій окружний суд м. Одеси у Київському районі м. Одеси із місцезнаходженням у м. Одесі.

Разом із тим, в цьому контексті необхідно зазначити, що вищевказаний Указ Президента України №449/2017 від 29.12.2017 на теперішній час ще не реалізовано.

Натомість, пунктом 3 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону встановлено, що районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Положеннями ч.ч. 3 та 6 ст. 147 Закону передбачено, що Державна судова адміністрація України забезпечує виконання рішень про утворення чи припинення (ліквідацію) судів.

У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Системний аналіз вищевикладених вимог законодавства дає підстави дійти висновку про те, що наразі положення вищезгаданого Указу Президента України №449/2017 від 29.12.2017 стосовно ліквідації місцевих загальних судів, до системи яких також відноситься Київський райсуд м. Одеси, яким винесено ухвалу від 27 травня 2024 про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109; ч.3 ст.109; ч.2 ст.436-2; ч.3 ст.436-2; ч.1 ст.161 КК України, та утворення нових судів, на практиці не реалізовані, нові місцеві окружні судові органи фактично не створені, внаслідок чого Київський районний суд м. Одеси продовжує здійснювати свої повноваження відповідно до Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд констатує, що в даному випадку Київський районний суд м. Одеси є саме тим судом, який в силу вимог закону уповноважений на розгляд кримінальних справ, в тому числі й кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109; ч.3 ст.109; ч.2 ст.436-2; ч.3 ст.436-2; ч.1 ст.161 КК України, кримінальне провадження надійшло до зазначеного суду із дотриманням правил підсудності, внаслідок чого посилання сторони захисту на продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 незаконним складом суду є повністю спростованими.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст. 197 КПК України сукупний строк тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого під час досудового розслідування не повинен перевищувати: шести місяців - у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину; дванадцяти місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він незаконно утримується під вартою понад рік всупереч вимогам ст. 197 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час судового засідання, оскільки наразі дане кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про те що до нього не застосовувався запобіжний захід у виді тримання під вартою, у зв`язку з чим ухвала про продовження такого запобіжного заходу є незаконною, є недоречними з огляду на наступне.

У кримінальному провадженні №0000175 від 27.10.2021 року ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109; ч.3 ст.109; ч.2 ст.436-2; ч.3 ст.436-2; ч.1 ст.161 КК України, на підставі доказів, зібраних у цьому провадженні.

Згідно інформації з ЄДРСР, 13.05.2023 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси підозрюваному ОСОБА_8 обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 10.07.2023 року (справа №522/21065/21, провадження №1-кс/522/2918/23) у кримінальному провадженні №0000175 від 27.10.2021, яка ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.06.2023 року залишена без змін (провадження апеляційного суду №11-сс/813/948/23).

14.08.2023 року, постановою прокурора-процесуального керівника, з кримінального провадження №0000175 від 27.10.2021 року матеріали досудового розслідування щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109, ч.3 ст.109, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України стосовно ОСОБА_8 , виділені у кримінальне провадження № 0000317.

Після виділення цих матеріалів в окреме кримінальне провадження №0000317 від 14.08.2023 року підстави підозри, її обсяг та фактичні обставини не змінилися та відповідають тим, що зазначені в підозрі, оскільки кримінальним процесуальним законодавством, а саме ст.217 КПК закріплена можливість об`єднання та виділення матеріалів досудового розслідування у передбачених законом випадках.

Відтак всі подальші клопотання сторони обвинувачення про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 розглядались у кримінальному провадженні №0000317 від 14.08.2023 року.

Твердження викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 про те, що обвинувачений ОСОБА_8 є офіцером Збройних сил України апеляційний суд визнає неспроможними.

Так у судовому засіданні ОСОБА_8 пояснив, що закінчив військову кафедру, отримав звання молодшого лейтенанта, є офіцером запасу і офіційно службу у ЗСУ не проходив.

Щодо інших доводів апеляційних скарг про незаконність оскарженої ухвали апеляційний суд враховує практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

НОМЕР_1 ) ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" від 26.06.1991 року у своєму рішенні вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.

Також, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, застосовується запобіжних захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України тримання під вартою.

Апеляційний суд констатує, що з огляду на встановлення судом першої інстанції ризиків, передбачених п.1,2,3,5) ч.1 ст.177 КПК України, застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а в даному випадку продовження строку тримання під вартою є безальтернативним.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який, з урахуванням положень абз. 8 ч.4 ст.183 КПК України, не визначив обвинуваченому ОСОБА_8 розмір застави у кримінальному провадженні.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

За таких обставин, доводи апеляційних скарг про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 будь-якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а суд першої інстанції правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .

На підставі вище викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 є необхідним та виправданим заходом забезпечення кримінального провадження, оскільки зміна на даній стадії судового провадження запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, може виявитися нездатною для запобігання ризику можливого переховування останнього від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Пунктом 1) ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 без задоволення, а оскаржену ухвалу суду без змін.

Разом з тим, враховуючи те, що обвинувачений досить тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що у разі невжиття місцевим судом заходів для забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 406, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 травня 2024 року, якою ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109; ч.3 ст.109; ч.2 ст.436-2; ч.3 ст.436-2; ч.1 ст.161 КК України продовжений строк тримання під вартою на 60 днів до 27 липня 2024 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4