Житомирський апеляційний суд
Справа №275/741/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/745/24
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі судове провадження №275/741/24 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Брусилівського районного суду Житомирської області від 25.07.2024,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в СІЗО Державної установи «Житомирська УВП (№8)» відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів, тобто до 23 вересня 2024 року включно. Строк дії ухвали до 23.09.2024. Розмір застави в сумі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 грн. та обов`язки обвинуваченого, визначенні йому у разі внесення застави - залишити без змін.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , або застосувати відносно нього запобіжний захід не пов`язаний із позбавленням волі. При цьому, зазначає, що суд обмежився формальними фразами про існування ризиків, про які зазначає прокурор у клопотанні, які не доведені реальними доказами та обставинами, а є припущеннями прокурора. Звертає увагу, що в оскаржуваній ухвалі, в порушення вимог п.2 ч.1 ст.196 КПК України, не зазначено жодної реальної обставини на підтвердження будь-якого ризику. Обвинувачений ОСОБА_8 був затриманий працівниками поліції в м.Ромни Сумської області, коли повертався на автомобілі потерпілого ОСОБА_9 в смт. Брусилів Житомирського району Житомирської області, тобто, при викладених обставинах обвинувачений ОСОБА_8 не мав намірів переховуватися від суду, оскільки якби він хотів це зробити, то він би в смт. Брусилів не повертався б. Крім того, у справі більшість свідків вже допитані, недопитаними залишаються лише працівники поліції, а тому не зрозуміло як обвинувачений ОСОБА_8 може впливати на поліцейських. Звертає увагу, що є не зрозумілим на підставі чого суд дійшов до висновку, що ОСОБА_8 може вчинити інше кримінальне правопорушення. Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_8 є тимчасово переміщеною особою, оскільки його місце реєстрації на даний час тимчасово окуповане Російською Федерацією, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в психіатра та нарколога не перебував, має роботу, однак через прострочений паспорт, не може офіційно оформити своє працевлаштування, що вказує на наявність у нього стійких соціальних зв`язків і відсутність від нього суспільної небезпеки.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 в підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо її задоволення, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №275/741/24, в провадженні Брусилівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000149 від 20.03.2024 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України.

25.07.2024 в судовому засіданні Брусилівського районного суду Житомирської області було розглянуто клопотання начальника Радомишльського відділу Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 (а.п.16-20).

Вирішуючи зазначене клопотання прокурора, після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження (обвинувачений та його захисник заперечували щодо доводів клопотання прокурора, просили застосувати запобіжний захід, при цьому, представник потерпілого ОСОБА_10 підтримав думку прокурора), суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне судове рішення, зазначивши мотиви в існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

Перевіряючи доцільність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Апеляційний суд звертає увагу, що кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання обрання запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення останнього у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції.

Разом з тим, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

В даному випадку, апеляційні посилання захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

Перевіряючи доцільність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, яке згідно ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, міра покарання, у разі визнання його винуватим, передбачає покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від 8 до 12 років із конфіскацією майна або без такої.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для останнього переховуватися від органу досудового розслідування та суду, тому апеляційний суд погоджується з тим, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду.

Крім того, слід врахувати і той факт, що обвинувачений ОСОБА_8 до моменту вчинення кримінального правопорушення проживав в будинку потерпілого, постійного місця проживання не має, офіційно не працевлаштований, не має стійких родинних зв`язків. Слід врахувати і те, що обвинувачений на автомобілі (яким, згідно обвинувачення, незаконно заволодів) був затриманий у іншій відділеній області.

В свою чергу, в даному випадку, є висока вірогідність того, що обвинувачений ОСОБА_8 може незаконно впливати на відповідних учасників провадження - свідків, потерпілого місце проживання яких відомо останньому.

Також, за результатами апеляційної перевірки матеріалів провадження, є об`єктивні підстави на підтвердження ризику вчинення обвинуваченим іншого правопорушення, з урахуванням відсутності доходу - офіційно не працевлаштований, не має самостійного доходу, обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення проти власності.

Жодних відповідних доказів на спростування вище наведених фактів стороною захисту суду апеляційної інстанції - не надано.

Одночасно, слід врахувати і ті факти, що у відповідності до матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_8 є офіційно неодруженим, не має утриманців (відсутні стійкі соціальні зв`язки), не працевлаштований (відсутнє джерело доходу), має місце реєстрації: АДРЕСА_1 , та проживання за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання застосування запобіжного заходу, суд першої інстанції відповідно до ст.178 КПК України, врахував згідно обвинувального акту фактичні обставини інкримінованого кримінального правопорушення, його характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у разі визнання його винним, дані про його особу, який обвинувачується у вчиненні, зокрема, особливо тяжкого кримінального правопорушення, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

В свою чергу, посилання захисника на те, що ОСОБА_8 є тимчасово переміщеною особою, оскільки його місце реєстрації на даний час тимчасово окуповане російською федерацією, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в психіатра та нарколога не перебуває, має неофіційну роботу, як і гарантії обвинуваченого (в суді апеляційної інстанції) дотримуватись належної процесуальної поведінки при зміні запобіжного заходу, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання останнім відповідної сталої процесуальної поведінки, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при обрані запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого.

На думку суду апеляційної інстанції, на даний час застосування виключно запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , в даному конкретному випадку є об`єктивно дійсним стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки останнього. Жодних доказів протилежного стороною захисту суду апеляційної інстанції - не надано.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала слідчого судді є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах адвоката - не вбачається..

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Брусилівського районного суду Житомирської області від 25.07.2024, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів, тобто до 23 вересня 2024 року включно (із визначенням відповідної застави) - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: