ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1668/24 Номер провадження 11-кп/814/2041/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора представника установи виконання покарань захисника засудженогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , в інтересах засудженого ОСОБА_9 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 09 вересня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою відмовлено в задоволенні подання ДУ "Полтавська виправна колонія (№64)" про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, засудженого в цьому провадженні

09 серпня 2022 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч.1 ст.357, ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України на 7 років 3 місяці позбавлення волі з конфіскацією 1/2 майна, що є його власністю.

Постановлене рішення місцевий суд мотивував тим, що засуджений своєю поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 09 вересня 2024 року та ухвалити нову ухвалу, якою звільнити засудженого ОСОБА_9 умовно-достроково від відбування покарання. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що засуджений відбув необхідну частину покарання для застосування положень ст.81 КК України, своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, при цьому, повністю визнав винуватість і щиро розкаюється у вчиненому злочині, має: місце проживання, міцні соціальні зв`язки на свободі, родину, з членами якої підтримує постійне спілкування, бажає після звільнення з місць позбавлення волі працювати та вести законослухняний спосіб життя.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку захисника та засудженого на підтримку апеляційної скарги, позицію представника установи виконання покарань про необхідність застосування до ОСОБА_9 приписів ст.81 КК України, заперечення прокурора проти апеляційної скарги, перевірила матеріали судового провадження та особової справи, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог місцевим судом дотримано.

За ч.ч.1-2 ст.81 КК України до засудженого, що відбуває покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

У п.п.1, 2, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" визначено, що умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання має сприяти досягненню мети, передбаченої ст.50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчинення нових злочинів. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.

При вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

За змістом ст.6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються у його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого у соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя у суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.

Однією із головних умов для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання є доведеність виправлення засудженого, тобто доведеність готовності засудженого до: самокерованої поведінки, сприйняття встановлених у суспільстві норм та правил поведінки, дотримання норм чинного законодавства.

Окрім того, відповідно до ст.9 КВК України добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є обов`язком засудженого.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що 09 серпня 2022 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.357, ч.2 ст.185, ч.1 ст.70 КК України на 6 місяців арешту. На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим покаранням за вироком Автозаводського районного суду м. Кременчук від 16 березня 2020 року призначено ОСОБА_9 остаточне покарання - 7 років 3 місяці позбавлення волі з конфіскацією 1/2 майна, що є його власністю, із зарахуванням в строк цього покарання частково відбутого ним покарання за попереднім вироком (а.о.с.58-59).

За вказаними вище вироками судів ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 30 листопада 2018 року приблизно о 15 годині з метою заволодіння чужим майном проник у приміщення належної Чен Вейсіну квартири АДРЕСА_2 , де вчинив на нього розбійний напад, у ході якого, застосувавши до ОСОБА_10 насильство, небезпечне для життя і здоров`я потерпілого, заволодів його майном на загальну суму 58 310 гривень.

Затим 04 грудня 2018 року приблизно о 10 годині ОСОБА_9 у приміщенні квартири АДРЕСА_3 із корисливих мотивів таємно викрав належний ОСОБА_11 офіційній документ банківську картку.

Цього ж дня в період часу з 10 години 48 хвилин до 10 години 50 хвилин ОСОБА_9 по АДРЕСА_4 , діючи повторно, з корисливих мотивів, таємно викрав із рахунку названої вище банківської картки грошові кошти ОСОБА_11 в сумі 2 500 гривень, знявши їх у банкоматі (а.о.с.37-42, 56).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що початок строку покарання засудженому визначено з 06 грудня 2018 року, кінець цього строку 06 березня 2026 року.

Таким чином, наявні передумови (формалізовані підстави, що пов`язуються із фактичним відбуттям засудженим певної частини строку призначеного йому покарання) для розгляду питання про застосування положень ст.81 КК України щодо ОСОБА_9 , що не оспорюється ніким із учасників судового провадження.

Однак для застосування положень ст.81 КК України необхідна наявність не лише формально-юридичних підстав, а й оціночних, які виражаються формулюванням «… засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення».

Як убачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_9 у місцях позбавлення волі знаходиться з 06 грудня 2018 року, під час перебування в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» заохочень і стягнень не отримував, характеризувався посередньо, до праці не залучався та не виявляв бажання щодо залучення до неї.

Із 21 жовтня 2020 року засуджений відбуває покарання в ДУ «Полтавська виправна колонія (№64)», де має 11 заохочень у вигляді подяк і зняття раніше накладеного стягнення, 3 рази притягувався до дисциплінарної відповідальності, в тому числі за злісне порушення встановленого порядку відбування покарання (зберігання забороненого предмета), за що поміщався в дисциплінарний ізолятор на тривалий строк (10 діб), отримував догану й сувору догану (стягнення наразі зняті й погашені), характеризувався позитивно, а також посередньо та негативно (в різні періоди часу), з квітня 2022 року працевлаштований днювальним відділення, залучався до виконання додаткових неоплачуваних робіт, до праці та виконання робіт із благоустрою установи виконання покарань відносився як сумлінно, так і задовільно, із психологічної точки зору характеризувався як особа, яка в критичних ситуаціях не може стримати емоції (можлива вибухова реакція в складних і стресових ситуаціях), розкаюється у вчиненому злочині, бере участь у виховних заходах, підтримує соціальні зв`язки з матір`ю, за його заявою було утримано 1 716 гривень у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи, що підтверджується даними характеристик ДУ «Полтавська виправна колонія (№64)» від 13 жовтня 2021 року, 16 жовтня 2023 року й 16 травня 2024 року, матеріалів про заохочення стягнення та працевлаштування засудженого (а.о.с.82-83, 86, 96, 109, 152-154, а.с.п.3-10, 12, 38-41).

Процес же отримання ОСОБА_9 заохочень без стягнень почав здійснюватися лише з 15 грудня 2023 року, в той час як засуджений перебуває в місцях позбавлення волі з 06 грудня 2018 року, тобто такий процес мав місце не протягом усього строку відбування покарання, а спостерігався лише в період часу безпосередньо перед виникненням формальних передумов для розгляду питання про застосування положень ст.81 КК України.

Окрім того, й за рішенням комісії виправної колонії №20 від 16 жовтня 2023 року через відсутність систематичного процесу виправлення засудженого було відмовлено в поданні матеріалів про застосування щодо останнього положень ст.82 КК України, оціночні критерії для застосування яких є значно нижчого рівня, від тих, що закріплені в ст.81 КК України (а.о.с.150).

При цьому, ОСОБА_9 засуджений, зокрема, за вчинення особливо тяжкого корисливого злочину, поєднаного із застосуванням до потерпілого насильства, небезпечного для життя і здоров`я, та порушенням недоторканості житла останнього.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що застосовані до засудженого стягнення, зокрема, за злісне порушення встановленого порядку відбування покарання, хоча й зняті та погашені наразі, проте свідчать про його схильність до свідомого систематичного порушення встановлених КВК України заборон шляхом ігнорування попередньо накладених стягнень і те, що він належних висновків для себе не зробив після вчинення ряду злочинів, натомість продовжив протиправну поведінку в місцях позбавлення волі.

Таким чином, із установлених вище апеляційним судом обставин у їх сукупності вбачається, що в поведінці ОСОБА_9 спостерігаються деякі позитивні тенденції, однак вона не характеризувалась своєю сумлінністю протягом усього строку відбування покарання, а навпаки була нестабільною, зокрема, на протязі тривалих проміжків часу - посередньою, негативною. Ставлення ОСОБА_9 до праці й виконання обов`язків також не завжди було сумлінним, та є відсутніми підстави для висновку про досягнення засудженим необхідного ступеню виправлення, що підтверджував би доцільність і необхідність звільнення його умовно-достроково від відбування покарання. Колегія суддів зауважує, що в основі висновку суду про виправлення засудженого має лежати аналіз даних про його поведінку саме за увесь строк відбування покарання, не протягом конкретно обраного часу.

Так, необхідність умовно-дострокового звільнення викликана тим, що до моменту звільнення мета покарання в основному досягнута, яка полягає в тому, що засуджений виправився та в подальшому немає необхідності у відбуванні покарання. У цьому випадку, хоча відбутий ОСОБА_9 строк покарання і узгоджується з вимогами КК України, проте наразі застосування положень ст.81 КК України щодо засудженого є передчасним і невиправданим з точки зору дотримання вимог загальної та особливої превенції. Матеріали судового провадження, особової справи не підтверджують те, що мета покарання, яка насамперед полягає у виправленні засудженого, а також запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень, наразі досягнута, тобто у більш короткий строк, ніж встановлено вироком суду.

Доводи апелянта щодо наявності в ОСОБА_9 місця проживання, родини, його соціальних зв`язків на свободі самі по собі не свідчать про доведення засудженим свого виправлення, а тому не є доцільною та мотивованою підставою для застосування до останнього приписів ст.81 КК України.

За таких обставин, місцевий суд, дослідивши обставини провадження, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах засудженого ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 09 вересня 2024 року щодо ОСОБА_9 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4