Справа № 301/2426/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.08.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

за участю підозрюваного ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження № 11-сс/4806/473/24 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Іршавського районного суду Закарпатської області від 08 липня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Іршавського районного суду Закарпатської області від 08 липня 2024 року, задоволено заступника начальника СВ відділення поліції № 1 Хустського районного управління поліції капітана поліції ОСОБА_7 у кримінальному провадженні №0000307, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 липня 2024 року про обрання запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України

Застосовано відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , запобіжний захід у вигляді тримання його під вартою строком на 60 днів, тобто до 03 вересня 2024 року включно без визначення застави.

Строк тримання під вартою обчислювати з моменту затримання, тобто з 13 год. 10 хв. 06.07.2024.

Строк дії ухвали закінчується 03 вересня 2024 року о 13 год. 10 хв.

З матеріалів судового провадження вбачається, що заступник начальника слідчого відділення ВП № 1 Хустського районного управління поліції капітан поліції ОСОБА_7 за погодженням з прокурором Іршавського відділу Хустської окружної прокуратури ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , строком на 60 днів.

Клопотання мотивовано тим, що у провадженні СВ відділення поліції №1 Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області перебувають матеріали досудового розслідування внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000307 від 06.07.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 06.07.2023, біля 10:45 год., водій ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись ним по вулиці Центральній села Кушниця, на відстані 34 метра від адміністративної будівлі Кушницької сільської ради, що в АДРЕСА_2 , грубо порушуючи п.п. 1.5; 2.3 «б»; 12.1 ; 12.4; 12.9 та 1.10 ( в частині тлумачення поняття «безпечна швидкість», «проїзна частина», «узбіччя» та «дорожні умови») Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, маючи технічну можливість рухатись на транспортному засобі з безпечною швидкістю, (тобто швидкістю, що дає змогу водієві постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним), не врахував дорожні умови та дорожню обстановку, безпечну швидкість руху на заокругленні дороги та допустив виїзд керованого ним автомобіля марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на праве узбіччя, де здійснив наїзд передньою частиною керованого ним транспортного засобу, на пішохода ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканку АДРЕСА_3 , після чого, пішохода ОСОБА_9 , відкинуло на відстань 19,9 метра від місця наїзду на проїзну частину. Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_9 , отримала тілесні ушкодження, від яких померла в кареті швидкої медичної допомоги по дорозі в лікарню.

Також в ході проведення досудового розслідування було встановлено, що 06 липня 2024 року близько 10:45 год. водій автомобіля марки «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5 , рухаючись ним по вулиці Центральній с. Кушниця, на відстані 34 метра від адміністративної будівлі Кушницької сільської ради, що в АДРЕСА_2 , після вчинення ним наїзду на пішохода ОСОБА_9 , яка рухалася правим узбіччям дороги, після дорожньо-транспортної пригоди, діючи із прямим умислом, розуміючи, що він сам своїми діями поставив потерпілу ОСОБА_9 в небезпечний для життя стан, маючи реальну можливість надати допомогу, не виконав свого громадянського обов`язку, покладеного на нього Законом і проігнорував загальновизнані норми моралі та умисно залишив потерпілу у небезпеці, яка перебувала у небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження.

06.07.2024 року о 13 год. 10 хв. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працівниками поліції затримано в порядку ст.208 КПК України.

07.07.2024 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 135 КК України - завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, мав змогу надати їй допомогу, а також, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан та ч.3 ст.286-1 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, якщо воно спричинило смерть потерпілого.

Обґрунтовуючи необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ініціатор клопотання послався на наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Це ризики ухилитись від слідства та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; може вчинити інше кримінальне правопорушення, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Задовольняючи клопотання слідчого, слідчий суддя дійшов висновку, що слідчим та прокурором доведено обґрунтованість підозри та наявність ризиків, передбачених п. п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також те, що на даному етапі кримінального провадження запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не є надмірним, потреба у застосуванні такого запобіжного заходу, на сьогодні, є дійсною, а застосування в цей час запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, особистої поруки, застави, домашнього арешту, є недоречним з огляду на те, що вони є непропорційними, та не зможуть забезпечити уникнення встановлених судом ризиків та забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків. Таким чином, слідчий суддя дійшов висновку, про обрання підозрюваному ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Разом з тим, враховуючи встановлені слідчим суддею ризики та обставини, передбачені ст. 178 КПК України, слідчий суддя вважав за необхідне не визначати розмір застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 вважає, що ухвала суду є не законною, не обґрунтованою, просить її скасувати. Просить суд, оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати, винести нову ухвалу, якою обрати щодо підозрюваного запобіжний захід не пов`язаний з триманням останнього під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, підозрюваного ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Так в силу ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є винятковим, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Судове рішення стосовно запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст. 370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його обрання, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі ризиків, наведених у ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно положень статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Колегія суддів вважає, що висновок слідчого судді місцевого суду про те, що клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_5 подано до суду в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування й відповідає приписам ст. ст. 177, 183, 184 КПК України, ґрунтується на вимогах закону та змісті викладених у ньому доводів.

На час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді встановлено, що у провадженні СВ відділення поліції №1 Хустського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області перебувають матеріали досудового розслідування внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000307 від 06.07.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Апеляційний суд зауважує, що на даному етапі провадження слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті. Слідчий суддя на підставі оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою (за стандартом «обґрунтованої підозри») для застосування щодо неї запобіжного заходу.

Колегія суддів ураховує, що термін «обґрунтована підозра», згідно практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру. Так, у справі «Феррарі-Браво проти Італії» від 14.03.1984 року ЄСПЛ вказав, що комісія наголошує, що питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна це питання, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою.

Як слідує з наданих матеріалів, слідчим суддею належним чином і в повній мірі досліджені у сукупності наявні докази у провадженні, долучені до клопотання, які є достатньо вагомими на підтвердження обґрунтованості підозри й дають достатньо вагомі підстави зробити об`єктивний висновок, що ОСОБА_5 міг вчинити кримінальні правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Стороною захисту під час розгляду в суді першої інстанції не спростовані доводи клопотання слідчого. Не надані докази в обґрунтування апеляційної скарги стороною захисту і до суду апеляційної інстанції.

Дані висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Посилання апелянта про недоведеність існування вищевказаних ризиків є непереконливими, адже при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій передбачених ч.1 ст.177 КПК, а не факту конкретного їх вчинення.

Зазначені обставини самі по собі можуть бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду, оскільки тяжкість можливого покарання може спонукати підозрюваного переховуватися від суду. Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема позицією, викладеною у справі "Ілійков проти Болгарії" № 33977/96 від 26 липня 2001 року, в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Відтак, сама по собі тяжкість злочину не є єдиною визначальною умовою при встановленні ризику, проте разом з іншими обставинами повинна враховуватись слідчим суддею під час вирішення розгляду клопотання про обрання особі запобіжного заходу.

Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_5 являється особою похилого віку та у зв`язку з фізіологічним станом здоров`я - апеляційний суд, з огляду на наведене вище, також визнає такими, що не свідчать про відсутність вищенаведених ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також не дають підстав для застосування щодо підозрюваного ОСОБА_5 більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Колегія суддів за результатами розгляду провадження дійшла висновку, що слідчим суддею правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України, і тримання підозрюваного під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.

Даних, які б унеможливлювали тримання ОСОБА_5 під вартою, матеріали судового провадження не містять та колегією суддів не встановлено.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді, є безпідставними, оскільки ухвала слідчого судді відповідає вимогам ст.ст. 196, 372 КПК України, та містить обґрунтування і мотиви, з яких виходив слідчий суддя при її постановленні.

З огляду на означене, колегія суддів прийшла до висновку, що слідчим суддею правильно оцінені наявні ризики та обґрунтовано задоволено клопотання органу досудового розслідування, обравши стосовно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів враховуючи всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування до особи запобіжного заходу, вважає, що у конкретному випадку, обрання стосовно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою обумовлено процесуальною необхідністю та є доцільним у межах даного кримінального провадження. Застосований відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за вказаних обставин справи, з урахуванням встановлених ризиків, на думку колегії суддів, не є надмірним та таким, що принижує його гідність у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд вважає, що, постановляючи ухвалу про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя взяв до уваги і положення ст. 183 КПК України.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує і те, що навіть якщо підозрюваний і не має на меті ухилятися від органу досудового розслідування або суду, незаконно впливати на свідків, вчиняти інші кримінальні правопорушення, однак, обставини, за яких вчинено кримінальні правопорушення, їх тяжкість та інші наведені вище обставини, у тому числі й дані про особу підозрюваного, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що слідчим суддею підозрюваному ОСОБА_5 обґрунтовано обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, оскільки існують ризики невиконання ним своїх процесуальних обов`язків, зокрема передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а також про те, що інший, менш суворий, запобіжний захід, у тому числі й домашній арешт, не зможе запобігти вищевказаним ризикам перешкоджати кримінальному провадженню.

При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення береться до уваги і те, що сторона захисту як у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі та під час її розгляду, не посилалась на наявність у ОСОБА_5 захворювань, які перешкоджають триманню його під вартою, і підозрюваний із урахуванням захворювань не може триматися під вартою, так як тримання його під вартою може негативно відобразитись на стані його здоров`я.

Строк тримання ОСОБА_5 під вартою слідчий суддя встановив відповідно до вимог ч. 1 ст. 197 КПК України.

На інші доводи в обґрунтування незаконності судового рішення в апеляційній скарзі не вказується, і таких даних у ході розгляду апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Процесуальних порушень, які б могли слугувати підставами для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, а ухвала слідчого судді Іршавського районного суду Закарпатської області від 08 липня 2024 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, та відповідає вимогам ст.370 КПК.

Керуючись ст. ст. 176-179, 183, 194, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Іршавського районного суду Закарпатської області від 08 липня 2024 року, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді