Справа № 132/2162/23
Провадження №1-кп/132/147/24
Вирок

Іменем України

16 лютого 2024 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000053 від 19 червня 2023 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Корделівка Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, розлученого, працевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

представника потерпілої особи адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_8 17 червня 2023 року близько 07год.00хв. перебуваючи поблизу магазину «Валєна», що розташований за адресою: Вінницька область, Хмільницький район, село Корделівка, вулиця Київська, 22, та маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , з яким у нього раніше виник конфлікт на ґрунті ревнощів, підійшов до ОСОБА_9 , який знаходився в салоні автомобіля марки (моделі) «Opel Vivaro», номерний знак « НОМЕР_1 ». Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , ОСОБА_8 усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_9 , наніс йому один удар кулаком правої руки в область обличчя. Продовжуючи свої злочинні дії спрямовані на нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_8 після того, як ОСОБА_9 вийшов із автомобіля, наніс йому ще один удар кулаком правої руки в область обличчя, тим самим спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді садна верхньої губи, садна нижньої губи, підшкірного крововиливу слизової оболонки верхньої губи. В результаті протиправних дій ОСОБА_8 , потерпілий ОСОБА_9 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 75 від 10.07.2023 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді садна верхньої губи, садна нижньої губи, підшкірного крововиливу слизової оболонки верхньої губи, які виникли від травматичної дії (удару, співударяння) тупого (-их) твердого (-их) предмета (предметів), по давності утворення можуть відповідати терміну, вказаному у постанові про призначення судово-медичної експертизи 17.06.2023 року, належать до легких тілесних ушкоджень (згідно п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року).

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні при розгляді даної справи, свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення не визнав, зазначивши, що дійсно 17.06.2023 року близько 07год.00хв. він на своєму автомобілі під`їхав до магазину «Валєна», який розташований по вулиці Київській в селі Корделівка, та підійшовши до автомобіля марки «Opel», в якому перебував раніше його знайомий ОСОБА_9 , спитав у нього, що він тут робить. Отримавши на свою адресу нецензурну лайку, він у відповідь наніс ОСОБА_9 батьківського потиличника, після отримання якого останній покинув салон автомобіля марки «Opel», а він обійшовши даний транспортний засіб, встав навпроти нього. ОСОБА_9 взявши із салону свого автомобіля монтувальний інструмент, направивши останній в його сторону, почав ним замахуватися, на що він, реально побоюючись за своє здоров`я, з метою захисту від протиправних дій останнього, наніс йому один улар кулаком правої руки в область обличчя, після чого сів до свого автомобіля та поїхав на роботу.

Не дивлячись на невизнання своєї вини, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, підтверджується наступними доказами.

Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні зазначив, що 17.06.2023 року приблизно о 07год.00хв. він на своєму автомобілі марки «Opel», підвіз цивільну дружину ОСОБА_10 та її подругу ОСОБА_11 до місця роботи, а саме до магазину «Валєна», який розташований по вулиці Київській в селі Корделівка. В той момент, коли ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покидали салон автомобіля, до нього через передні пасажирські дверцята, сів ОСОБА_8 , який почав з`ясовувати стосунки, та без наявності для того будь-яких підстав, зненацька наніс йому один удар кулаком правої руки в область обличчя. Після цього, вони залишили салон даного транспортного засобу, а ОСОБА_8 не зупиняючись на вчиненому, обійшовши спереду автомобіль, знову наблизився до нього, та почав штовханину, під час якої наніс йому другий удар кулаком правої руки в область обличчя. В конфлікт втрутилась ОСОБА_10 , після чого, ОСОБА_8 сів до свого автомобіля та поїхав. Покази ОСОБА_8 в частині того, що він в салоні автомобіля не наносив удару в область його обличчя, а дав лише потиличника, а також в частині того, що причиною нанесення удару в область обличчя біля автомобіля стало відведення небезпеки через взятий ним монтувальний інструмент, не відповідають дійсності та покликанні лише для спотворення подій, які мали місце в реальності, з метою уникнення ОСОБА_8 відповідальності за скоєне.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні вказала, що 17.06.2023 року близько 07год.00хв., її та її подругу ОСОБА_11 , на роботу до магазину «Валєна», який розташований по вулиці Київській в селі Корделівка, підвіз цивільний чоловік ОСОБА_9 . В той момент, коли вона з ОСОБА_11 виходили із салону автомобіля ОСОБА_9 , до нього через передні пасажирські дверцята, сів ОСОБА_8 , який розпочав з`ясовувати стосунки, та наніс ОСОБА_9 один удар кулаком в область обличчя, від чого у того з`явилася кров. Залишивши салон транспортного засобу, ОСОБА_8 не зупинився, обійшовши спереду автомобіль, знову наблизився до ОСОБА_9 , та почав штовханину, під час якої наніс тому другий удар кулаком в область обличчя. Вона втрутилась в конфлікт, після чого ОСОБА_8 сів до свого автомобіля та поїхав. Покази ОСОБА_8 в частині того, що він в салоні автомобіля не наносив удару кулаком в область обличчя ОСОБА_9 , а дав йому лише потиличника, а також в частині того, що причиною нанесення удару в область обличчя біля автомобіля стало відведення небезпеки через взятий ОСОБА_9 монтувальний інструмент, не відповідають дійсності, оскільки вона як очевидець подій, які сталися між обвинуваченим та потерпілим стверджує, що в салоні транспортного засобу ОСОБА_8 наніс ОСОБА_9 удар кулаком в обличчя, від якого у останнього з`явилась кров, а ОСОБА_9 коли вийшов із салону свого транспортного засобу та перебував на вулиці біля нього, жодних предметів, у тому числі і монтувальний інструмент, до рук не брав, та ними ОСОБА_8 не погрожував.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні вказала, що 17.06.2023 року близько 07год.00хв., її та її подругу ОСОБА_10 , на роботу до магазину «Валєна», який розташований по вулиці Київській в селі Корделівка, підвіз цивільний чоловік останньої ОСОБА_9 . В той момент, коли вона з ОСОБА_10 виходили із салону автомобіля ОСОБА_9 , до нього через передні пасажирські дверцята, сів ОСОБА_8 , який розпочав з`ясовувати стосунки, та наніс ОСОБА_9 один удар кулаком в область обличчя, від чого у того з`явилася кров. Подальших подій вона не бачила, оскільки пішла на своє робоче місце. В її присутності ОСОБА_9 жодних предметів, у тому числі і монтувальний інструмент, до своїх рук не брав, та ними ОСОБА_8 не погрожував. Покази ОСОБА_8 щодо того, що він в салоні автомобіля не наносив удару кулаком в область обличчя ОСОБА_9 , а дав йому лише потиличника, не відповідають дійсності, оскільки вона чітко бачила, як в салоні транспортного засобу ОСОБА_8 наніс ОСОБА_9 удар кулаком в обличчя, від якого у останнього з`явилась кров.

При викладені показів потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , суд враховує, що положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання потерпілого та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223км22).

З урахуванням цього, покази потерпілого та свідків відображені без зайвої деталізації, а саме містять сутнісну (змістовну) їх складову.

Крім показань потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження, вина обвинуваченого ОСОБА_8 також підтверджується наступними доказами:

- протоколом огляду документа, складеним 20.06.2023 року начальником СД відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП України у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_12 , фото таблицями та відеозаписом із камер відеоспостереження з магазину «Валєна», розташованого по вулиці Київській в селі Корделівка, які є невід`ємними додатками до цього протоколу, згідно яких встановлено та зафіксовано, як ОСОБА_8 через передні пасажирські двері, сідає в салон автомобіля марки (моделі) «Opel Vivaro», номерний знак « НОМЕР_1 », та наносить один удар правою рукою в обличчя ОСОБА_9 . Після цього, залишивши салон зазначеного транспортного засобу, ОСОБА_8 обійшовши його спереду, знову наблизився до ОСОБА_9 , якому в ході штовханини, наніс удар правою рукою в обличчя, після чого, сів до свого автомобіля та поїхав. На відеозаписі чітко видно, що у ОСОБА_9 жодних предметів, у тому числі і монтувального інструменту, в руках не було;

- висновком експерта № 75, складеним 10.07.2023 року лікарем судово-медичним експертом Калинівського відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_13 , згідно якого при судово-медичному огляді ОСОБА_9 мали місце тілесні ушкодження: садно (1) верхньої губи, садно (1) нижньої губи, підшкірний крововилив (1) слизової оболонки верхньої губи. Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_9 виникли від травматичної дії (удару, співударяння) тупого (-их) твердого (-их) предмета (предметів), по давності утворення можуть відповідати терміну, вказаному у постанові про призначення судово-медичної експертизи 17.06.2023 року, належать до легких тілесних ушкоджень (згідно п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року);

- висновком експерта № 77, складеним 10.07.2023 року лікарем судово-медичним експертом Калинівського відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_13 , згідно якого характер та локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 за механізмом утворення не суперечить обставинам, вказаним в протоколі допиту потерпілого ОСОБА_9 від 19.06.2023 року, а також з урахуванням наявного запису з камер відеоспостереження від 17.06.2023 року;

- протоколом проведення слідчого експерименту, складеним 13.07.2023 року начальником СД відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП України у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_12 , та фото таблицями, які є невід`ємними додатками до нього, згідно якого підозрюваний ОСОБА_8 повідомив, що він 17.06.2023 року зранку побачив, як ОСОБА_9 посадив до свого автомобіля марки (моделі) «Opel Vivaro» - ОСОБА_10 та повіз її. Оскільки, він раніше перебував у стосунках із ОСОБА_10 , тому вирішив з`ясувати стосунки із ОСОБА_9 , за яким поїхав слідом. Побачивши, як ОСОБА_9 зупинив свій автомобіль біля магазину «Валєна», що по вулиці Київській в селі Корделівка, в якому працює ОСОБА_10 , він також зупинився. Вийшовши з автомобіля, він побачив, як з автомобіля ОСОБА_9 вийшли ОСОБА_10 та її подруга ОСОБА_11 . Підійшовши до автомобіля ОСОБА_9 , він через передні пасажирські двері, сів до салону даного транспортного засобу, де почав з`ясовувати стосунки з ОСОБА_9 , та під час словесної суперечки, наніс йому кулаком своєї правої руки один удар в обличчя. Після цього, ОСОБА_9 та він вийшли із салону автомобіля, та обійшовши його спереду, він знову наблизився до ОСОБА_9 , з яким влаштував штовханину, під час якої наніс ще один удар кулаком своєї правої руки в обличчя останнього, після чого, сів до свого автомобіля та поїхав у власних справах. Під час проведення слідчого експерименту, ОСОБА_8 не зазначав, що ОСОБА_9 брав до своїх рук будь-який предмет, у тому числі і монтувальний інструмент, та погрожував йому ним.

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Положеннями статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_8 отримано в порядку, визначеному процесуальним законом (КПК України), вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення, а тому ці дані в силу статті 84 КПК України є доказами у кримінальному провадженні.

Так, вина обвинуваченого ОСОБА_8 підтверджується показами потерпілого та свідків, дослідженими судом протоколами слідчих дій, висновками судово-медичних експертиз, та іншими доказами, що містяться в матеріалах даного кримінального провадження, які узгоджуються між собою та відображають реальний перебіг дослідженої судом події.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 в частині того, що він під час перебування в салоні автомобіля марки (моделі) «Opel Vivaro», номерний знак « НОМЕР_1 », не наносив удару кулаком в область обличчя ОСОБА_9 , а дав йому лише потиличника, а також в частині того, що причиною нанесення удару кулаком в область обличчя ОСОБА_9 біля автомобіля стало відведення небезпеки через взятий ним монтувальний інструмент, суперечать встановленим обставинам та вищевказаним доказам.

Дані твердження обвинуваченого спростовані показами потерпілого ОСОБА_9 ; свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ; протоколом огляду документа від 20.06.2023 року та відеозаписом з камер відеоспостереження магазину «Валєна»; висновками експерта №№ 75, 77 від 10.07.2023 року; протоколом проведення слідчого експерименту від 13.07.2023 року.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).

Згідно з положеннями частини 1 статті 94 КПК України, суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК України).

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК України).

Визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Щодо існування підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду).

В рамках цього кримінального провадження № 0000053 від 19.06.2023 року, судом безпосередньо були досліджені надані стороною обвинувачення докази, зокрема покази потерпілої особи ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які були безпосередніми очевидцями даного кримінального правопорушення.

Ці покази є процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 КПК України.

Даних передбачених частиною другою статті 96 КПК України, обвинуваченим ОСОБА_8 , для доведення недостовірності показань потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , як-то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження їх за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.

Потерпілий ОСОБА_9 та свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , перед їх допитом в суді, були поінформовані про їх права та обов`язки, попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, склали присягу, згідно якої зобов`язалися говорити суду правду і лише правду, з огляд на що, при відсутності обставин, передбачених статтею 87 КПК України, та даних, визначених частиною другою статті 96 цього Кодексу, на переконання суду, відсутні правові підстави для визнання їх показів неналежними та недопустимими щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, які вони повідомили у суді так, як сприймали і розуміли їх.

Також, суд ураховує той факт, що відповідно до статті 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право давати показання під час досудового розслідування та судового розгляду. Свідок зобов`язаний давати показання слідчому, прокурору, слідчому судді та суду, а експерт - слідчому судді та суду в установленому цим Кодексом порядку.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Висновок або думка особи, яка дає показання, можуть визнаватися судом доказом, лише якщо такий висновок або думка корисні для ясного розуміння показань (їх частини) і ґрунтуються на спеціальних знаннях в розумінні статті 101 цього Кодексу.

Потерпілий ОСОБА_9 та свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 в своїх показах вказали на ОСОБА_8 , як на особу, яка вчинила дане кримінальне правопорушення.

Даючи дані покази у судовому засіданні, потерпілий та свідки повідомили суду виключно ті факти та обставини, очевидцями яких вони були безпосередньо. Тому, через призму кримінального процесуального закону, їх показання не є показаннями з чужих слів.

Дані покази потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 узгоджуються між собою, та не суперечать іншим доказам, наведеним у цьому вироці.

Тому у суду відсутні підстави визнавати такі свідчення недопустимими доказами.

За приписами статті 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Метою слідчого експерименту відповідно до частини 1 статті 240 КПК України, є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваного у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до частини 1 статті 240 КПК України, є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання.

На відміну від слідчого експерименту допит підозрюваного у розумінні статті 224 КПК України - це слідча дія, що провадиться шляхом опитування особи, яка має статус підозрюваного, з метою одержання даних щодо обставин, які стали підставою для її затримання або застосування запобіжного заходу, а також для отримання іншої інформації, яка має доказове чи інше значення для кримінального провадження.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 14.09.2020 року у справі № 740/3597/17 (провадження № 51-6070кмо19) зробила висновок, що приписи частини 4 статті 95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі статтею 95 КПК України. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів протоколом слідчого експерименту. Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту. Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому. Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст частини 4 статті 95 КПК України.

Таким чином, Верховний Суд визнав частину 4 статті 95 КПК України незастосовною до показань, наданих під час слідчого експерименту, однак зазначив, що вони можуть бути визнані допустимими доказами, якщо при проведенні цієї слідчої дії була додержана належна процедура. На обґрунтування цього сторона обвинувачення має надати докази того, що: до особи, яка приймала участь у слідчій дії, не застосовувався протиправний тиск; слідча дія проведена за власною волею такої особи та її вільним волевиявленням; вона усвідомлювала право мовчати і не свідчити проти себе; її права на захист і правову допомогу були забезпечені; у слідчій дії приймали участь поняті або здійснювався її безперервний відеозапис; права та процесуальні наслідки участі особи в проведенні слідчого експерименту були детально і ґрунтовно роз`яснені (постанова Верховного Суду від 01.11.2022 року у справі № 344/2995/15-к (номер провадження №51-8361км18).

Суд, дослідивши протокол слідчого експерименту, встановив, що до початку даної слідчої дії підозрюваному ОСОБА_8 були роз`ясненні його права, про що свідчить його особистий підпис у протоколі, а відтак він був обізнаний з правом мовчати і не свідчити проти себе, а також відповідними правами під час участі у цій слідчій дії та наслідками участі у ній, включаючи вірогідне використання його показань під час слідчого експерименту у якості доказу.

Слідчий експеримент містить як показання ОСОБА_8 , так і елементи, які відповідають критерія відтворення обставин події. Суд визнає, що не завжди легко провести чітку межу між показаннями і іншими складовими слідчого експерименту, щоб визначити, чи не є слідчий експеримент лише повторним допитом особи. Якщо результати цієї слідчої дії є єдиним або вирішальним доказом у справі, це вимагає ретельного аналізу, в якій частині результати цієї слідчої дії слід вважати показаннями на відміну від експерименту, щоб використання цього доказу не порушило справедливості судового розгляду в цілому.

Суд враховує, що положення статті 240 КПК України не вимагають від слідчого проводити слідчий експеримент виключно на місці події злочину (постанова Верховного Суду від 14.07.2022 року у справі № 607/12407/16-к (провадження № 51-5986км20). Не відображення в протоколі слідчого експерименту всіх процедур і обставин його проведення, при умові, що порядок і хід проведення слідчого експерименту було зафіксовано шляхом його відеофіксації і відеозапис долучений до матеріалів провадження, не є підставою для визнання відомостей отриманих під час цієї слідчої дії недопустимими (постанова Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі № 683/1200/18 (провадження № 51-2911км22). Зміна в судовому засіданні показань не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів (постанова Верховного Суду від 27.02.2023 року у справі № 200/9992/16-к (провадження № 51-1866км22).

Однак суд вважає, що у даному кримінальному провадженні результати слідчого експерименту із підозрюваним ОСОБА_8 не є вирішальними для висновку про винуватість обвинуваченого.

Зокрема, стороною обвинувачення надані незалежні від показань підозрюваного ОСОБА_8 докази, які детально приведені та описані у вироці.

Таким чином, суд вважає, що позасудові показання підозрюваного ОСОБА_8 , дані під час проведення за його участі слідчого експерименту, не мають суттєвого значення для встановлення факту та більшості обставин вчинення даного кримінального правопорушення.

Зміна в судовому засіданні показань не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів.

З урахуванням наведеного, матеріали провадження містять достатні підстави для висновку про те, що протокол слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_8 відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК України, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими статтею 240 цього Кодексу.

Статтею 99 КПК України визначено, що документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати: 1) матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні); 2) матеріали, отримані внаслідок здійснення під час кримінального провадження заходів, передбачених чинними міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; 3) складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії; 4) висновки ревізій та акти перевірок.

Стороною обвинувачення у якості доказу наданий протокол огляду документа від 20.06.2023 року.

Відповідно до положень статті 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних. Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів . Особи, у присутності яких здійснюється огляд, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу огляду. При проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування. При огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Згідно частини першої статті 104 КПК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі.

Особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки, якими можуть бути, зокрема, фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерних даних та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу (стаття 105 КПК України).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, хід і результати проведення огляду відеозапису з камер відеоспостереження магазину «Валєна», зафіксовано у відповідному протоколі від 20.06.2023 року.

Жодних зауважень даний процесуальний документ не містить.

Відповідно до частини першої статті 242 КПК України, експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Згідно частини першої статті 101 КПК України, висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

На підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні даного кримінального провадження стороною обвинувачення у якості доказу надано висновки експертів №№ 75, 77 від 10.07.2023 року.

Як вбачається зі змісту висновків судово-медичної експертизи, вони зроблені компетентним спеціалістом, є повними, у них надано чіткі відповіді на поставлені запитання, є науково-обґрунтованими та такими, що за своїм змістом узгоджуються з обставинами цього кримінального провадження й іншими доказами.

Дані висновоки експерта є беззаперечними та не викликають сумніву, отримані з дотриманням встановленого порядку, мають значення для кримінального провадження, що в цілому вказує на відповідність висновків вимогам статей 101, 102 КПК України, та їх допустимість, як доказу.

Відповідно до частини першої статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Виходячи з принципу диспозитивності, зазначеного у статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. При цьому, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Таким чином, сторона, зацікавлена у розгляді та вирішенні певного питання, має порушити його перед судом і на відповідній стадії провадження.

Під час судового провадження, суд дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК України, створив всі необхідні та належні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, відповідно до принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи подання ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, обвинувачений мав можливість для з`ясування обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, реалізувати права, передбачені статтею 42 КПК України, зокрема вимагати виклику і допиту свідків захисту; збирати і подавати суду докази.

Однак будь-яких клопотань щодо виклику і допиту свідків захисту, та необхідності отримання нових доказів, зокрема шляхом проведення інших експертних досліджень у кримінальному провадженні, обвинуваченим не заявлялось.

Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.1 ст.125 КК України, а саме заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Прокурор ОСОБА_14 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просила визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді 200 годин громадських робіт.

Представник потерпілої особи адвокат ОСОБА_15 підтримала позицію прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_8 в останньому слові просив суд зменшити строк громадських робіт, про застосування якого просила прокурор.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до вимог статті 12 КК України, віднесене до кримінального проступку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 0000053 від 19.06.2023 року, обвинувачений ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Корделівка Калинівського району Вінницької області, має середньо-спеціальну освіту, розлучений, працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 19.06.2023 року, ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має.

Відповідно до довідки-характеристики № 385, виданої 19.06.2023 року Корделівським старостинським округом Калинівської міської ради Вінницької області, ОСОБА_8 за час проживання на території територіальної громади зарекомендував себе з позитивної сторони. Компрометуючі матеріали відсутні.

Як слідує з консультативних висновків спеціалістів, виданих 21.06.2023 року лікарями КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради, ОСОБА_8 на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебував.

Обставин, які пом`якшують та/або обтяжують покарання ОСОБА_8 органом досудового розслідування та судом не встановлено.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Із системного аналізу закону України про кримінальну відповідальність убачається, що, крім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши й оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що стаття 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.

Санкція частини 1 статті 125 КК України передбачає покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.03.2020 року по справі №290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.

Суд призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 за ч.1 ст.125 КК України, приймає до уваги ступень тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, характер діяння, обстановку, спосіб, місце і час його вчинення, відсутність обставин, які пом`якшують та/або обтяжують покарання, особу обвинуваченого, позицію потерпілого, який наполягав на призначенні суворого покарання, вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.1 ст.125 України, у вигляді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин.

При визначенні даного виду та розміру покарання, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004, в якому зазначено, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року, заява № 10249/03) (рішення Конституційного Суду від 26.01.2011 року за № 1-рп/2011).

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

З урахуванням вищенаведеного, визначений захід примусу до ОСОБА_8 , відповідає вимогам справедливості при призначенні покарання і відображає співмірність проступку та кари, та здатний внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови та змусити його додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність.

Призначення покарання ОСОБА_8 у виді штрафу або громадських робіт на менший строк, на переконання суду, не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім цього, таке покарання не буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та запобігання новим злочинам, а також не буде відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість.

Судом також враховувано, що з моменту вчинення кримінального правопорушення і внесення відомостей про нього до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та до завершення судового розгляду і ухвалення даного судового рішення, минуло вже понад сім місяців.

За цей період часу, ОСОБА_8 жодних вибачень потерпілій в справі особі не приніс, їй жодної матеріальної допомоги на лікування не надав, завданої кримінальним правопорушенням шкоди не відшкодував, у вчиненому фактично не розкаявся, своєї вини у вчиненні проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України не визнав, не дивлячись на беззаперечні докази, які забрані стороною обвинувачення, та які вказували на його причетність до його вчинення, що може свідчить про те, що в його свідомості не змінилися ціннісні орієнтири та не усунулися ті її негативні риси, які призвели до вчинення даного кримінального правопорушення.

З урахуванням вищенаведеного, призначене даним вироком покарання у виді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин, на переконання суду відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та узгоджується із роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Саме таке покарання, на думку суду, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, а також за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 , та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Визначене судом покарання відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Згідно частини дев`ятої статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме запис із камери відеоспостереження магазину «Валєна», який міститься на оптичному диску, який відповідно до постанови начальника СД відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області майора поліції ОСОБА_12 від 20.06.2023 року, визначено зберігати при матеріалах кримінального провадження, після набрання вироком законної сили необхідно залишити в матеріалах даного кримінального провадження.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Витрати на залучення експерта відсутні.

Розглянувши поданий цивільний позов, дослідивши надані докази на його обґрунтування та підтвердження, з`ясувавши позицію сторін, суд вважає, що цивільний позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав:

Відповідно до статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно положень частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в заявах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, суд визначає розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як роз`яснено в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Як роз`яснено в пунктах 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001р. та від 27.02.2009р.), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд погоджується з тим, що потерпілому ОСОБА_9 дійсно спричинено моральну шкоду в результаті протиправних дій обвинуваченого, який зазнав больових та душевних страждань, пов`язаних з нанесенням тілесних ушкоджень, що призвело до змін в його житті.

За таких обставин, суд визначає розмір шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла сторона, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану її здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити в сумі 20000грн.00коп.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити йому покарання у вигляді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_8 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме запис із камери відеоспостереження магазину «Валєна», який міститься на оптичному диску, який відповідно до постанови начальника СД відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області майора поліції ОСОБА_12 від 20.06.2023 року, визначено зберігати при матеріалах кримінального провадження, після набрання вироком законної сили залишити в матеріалах даного кримінального провадження.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 20000грн.00коп.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя