ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 625/223/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/748/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст. 286-1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, від якого надійшла заява про розгляд справи без нього, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Коломацького районного суду Харківської області від 25 12 2023 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Коломак Богодухівського району Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, пенсіонера, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України з призначенням покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 8 років.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.ст. 100, 126 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 25 06 2023 приблизно о 20-40 годині ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння керував автомобілем «ВАЗ-2107» р.н. НОМЕР_1 , чим грубо порушив вимоги п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України, рухаючись по автодорозі сполученням «Коломак-Шелестове» зі сторони сел. Коломак в напрямку с. Шелестове. Під час руху по вказаній автодорозі не доїжджаючи до стели «Шелестове» приблизно 330 метрів, ОСОБА_7 керуючи автомобілем діючи необережно, не врахував дорожню обстановку та її особливості, в результаті чого втратив контроль над керуванням свого автомобіля та здійснив виїзд на праве відносно його руху узбіччя, після чого здійснив виїзд на ліве відносно його руху узбіччя та допустив зіткнення з деревом, з подальшим перекиданням керованого ним автомобіля, чим грубо порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, в результаті чого пасажир автомобіля ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть на місці події.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 3 ст. 286-1 КК України, тобто - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити в частині призначеного покарання шляхом його пом`якшення.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, вказує, що призначена ОСОБА_7 міра, як основного так і додаткового покарання, занадто сувора та не відповідає особі обвинуваченого.

Вказує, що ОСОБА_7 характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений, є особою похилого віку, пенсіонером.

Крім того, вказує, що обвинувачений визнає свою вину, що підтверджується заявою ОСОБА_7 та жалкує про загибель свого товариша.

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим.

Потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду справи до апеляційного суду не надавав.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог захисника обвинуваченого щодо пом`якшення ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів зазначає, що, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу , що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, тяжкі наслідки, які настали у результаті його вчинення, особу винного, який хоча раніше і не судимий, проте кримінальне правопорушення вчинив у стані алкогольного сп`яніння, при цьому не визнав свою провину у скоєному. До того ж суд першої інстанції не залишив поза увагою та надав справедливу оцінку намаганню ОСОБА_7 перекласти відповідальність за вчинене на потерпілого.

Крім того, судом першої інстанції було враховано відсутність обставини, які б пом`якшували покарання обвинуваченого та поруч з цим, відсутність обставин, які б його обтяжували.

Навівши зазначені обставини суд визначив реальний строк покарання в межах санкції статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання не є найтяжчим, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, як про це наголошується в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

В своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого наголошує на наявності обставини, яку можна визнати пом`якшуючою при призначенні ОСОБА_7 покарання, вказуючи при цьому на визнання його вини та щире каяття у вчиненому.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, будучи допитаним у судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненому не визнав, вказуючи при цьому, що дорожньо-транспортна пригода відбулася під керуванням ОСОБА_10 .

Вказана позиція обвинуваченого, на переконання колегії суддів не може свідчити про визнання ним своєї вини у вчиненому, негативній оцінці вчиненого діяння, бажання виправити ситуацію та готовність понести заслужене покарання, що є характеризуючими ознаками щирого каяття.

Той факт, що обвинувачений вже після ухвалення щодо нього обвинувального вироку змінив своє ставлення до вчиненого, визнавши свою вину, на переконання колегії суддів не вартий уваги, оскільки вказана позиція обвинуваченого свідчить лише про певну маніпуляцію з метою пом`якшення призначеного покарання.

В своїй апеляційній скарзі захисник, як на підстави пом`якшення покарання посилається також на відсутність у ОСОБА_7 судимостей, позитивні характеристики та похилий вік, проте, колегія суддів наголошує, що дані факти самі по собі, за відсутності інших суттєвих обставин, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та не можуть слугувати безумовними підставами для пом`якшення обвинуваченому покарання, враховуючи, що призначене покарання не є максимальним, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, як основне так і додаткове, в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Як вбачається з оскаржуваного рішення при вирішенні питання про призначення ОСОБА_7 покарання, висновки суду першої інстанції цілком узгоджуються з завданням Кримінального кодексу України, яке полягає в тому числі і у забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань, а також запобігання злочинам. При цьому суспільні інтереси щодо забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань у транспортній сфері повинні домінувати над особистими інтересами обвинувачених, якими апелянт обґрунтовує свою незгоду призначення обвинуваченому саме такого покарання.

Отже, дотримуючись вимог, передбачених ч. 2 ст. 65 КК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що без призначення покарання саме у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 8 років, виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень - є неможливим, а його пом`якшення не слугуватиме загальним принципам особистої та загальної превенції.

Усі інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що більш м`яке покарання у даному випадку не буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку в частині пом`якшення покарання з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Коломацького районного суду Харківської області від 25 12 2023 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.3 ст. 286-1 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _____________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4