ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №643/1554/24 Головуючий 1ї інстанції: ОСОБА_1
Апеляційне провадження № 11-сс/818/333/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю представника власника майна ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 21 лютого 2024 року, якою частково задоволено клопотання прокурора Салтівської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000484 від 02 лютого 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Слідчим відділом ХРУП №2 ГУНП в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000484 від 02 лютого 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Органом досудового розслідування встановлено, що 08.02.2022 року потерпілий передав грошові кошти невстановленій особі за здійснення логістичного перевезення та розмитнення транспортного засобу - автомобіля «HYUNDAI ELANTRA» д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, сірого кольору, VIN НОМЕР_2 , шляхом оплати інвойс платежу за допомогою SWIFT-платежу в сумі 3098,00 доларів США, про що надав відповідну виписку, однак автомобіль у своє розпорядження не отримав.

06.02.2024 року слідчим ухвалено постанову про розшук зазначеного транспортного засобу, та 15.02.2024 року його місцезнаходження встановлено у м.Кам`янське, Дніпропетровської області.

З метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, на підставі ч. 1 ст. 237 КПК України 15.02.2024 року слідчим СВ Кам`янського РУП ГУНП в Харківській області в період часу з 16:40 до 17:30 за адресою: АДРЕСА_1 було проведено огляд місця події, в ході якого виявлено та вилучено автомобіль «HYUNDAI ELANTRA» д.н.з. НОМЕР_1 .

Вилучене майно згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ належить ОСОБА_7 , АДРЕСА_2 .

Однак автомобіль був у розпорядженні на момент вилучення у ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 .

16.02.2024 року прокурор подав клопотання про арешт майна, яке було вилучено в ході проведення огляду 15.02.2024 року.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що метою накладання арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів, що передбачено п.1 ч.2 ст.170 КПК України, з метою недопущення приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі цих доказів, оскільки незастосування такого заходу призвести до наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, а також автомобіль визнаний речовим доказом та може сприяти розкриттю кримінального правопорушення та притягненню винних осіб до кримінальної відповідальності, а також має значення для встановлення істини під час досудового розслідування.

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 21 лютого 2024 року клопотання задоволено частково.

Суд вирішив накласти арешт на автомобіль «HYUNDAI ELANTRA» д.н.з. НОМЕР_1 із позбавленням права відчуження та розпорядження майном та повернути його власнику ОСОБА_7 , на відповідальне зберігання, попередивши її про кримінальну відповідальність за статтею 388 КК України.

В іншій частині у задоволенні клопотання відмовлено.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

Представник власника майна подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання слідчого в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що ОСОБА_7 є єдиним власником транспортного засобу «HYUNDAI ELANTRA» д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки вона придбала його у ТОВ «МАЙ КАР» згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №8287/24/1/000001 від 10.01.2024 року та є добросовісним набувачем. ОСОБА_10 не викупляв автомобіль «HYUNDAI ELANTRA» д.н.з. НОМЕР_1 , не набув права власності на нього, а тому даним автомобілем неможливо було заволодіти шахрайським шляхом і він не є предметом злочинних дій, оскільки транспортний засіб «HYUNDAI ELANTRA» д.н.з. НОМЕР_1 було придбано у компанії «W8Shіpping Ukraine» LLC на підставі контракту №1/W8/1634 від 20.10.2023 року та Специфікації №4 від 23.10.2023 року до нього. Цей транспортний засіб було ввезено з-за кордону згідно вантажної митної декларації №23UA0U3 від 23.11.2023 року. Таким чином, у 2022 році ОСОБА_10 не міг придбати цей транспортний засіб, бо його фактично не було на території України, та фактично не існувало як об`єкта цивільно-правових відносин. За таких обставин, належний ОСОБА_7 на праві власності транспортний засіб «HYUNDAI ELANTRA» д.н.з. НОМЕР_1 ніяким чином не стосується вказаного кримінального провадження, а тому відсутні підстави будь-яким чином обмежувати права ОСОБА_7 .

Позиції учасників судового провадження

Прокурор до початку судового розгляду подала до апеляційного суду заяву в якій просить провести судовий розгляд без її участі та просить відмовити у задоволені апеляційної скарги.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливим проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутності прокурора у кримінальному провадженні оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна на підтримання вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що Слідчим відділом ХРУП №2 ГУНП в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000484 від 02 лютого 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Відомості щодо вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч.3 ст.190 КК України внесені до ЄРДР у зв`язку з тим, що 08.02.2022 року потерпілий ОСОБА_10 передав грошові кошти невідомій особі за здійснення логістичного перевезення та розмитнення транспортного засобу - автомобіля «HYUNDAI ELANTRA» д.н.з. НОМЕР_1 , 2013 року випуску, сірого кольору, VIN НОМЕР_2 , шляхом оплати інвойс платежу за допомогою SWIFT-платежу в сумі 3098,00 доларів США, про що надав відповідну виписку, однак автомобіль у своє розпорядження не отримав.

15.02.2024 року слідчим СВ Кам`янського РУП ГУНП в Харківській області в період часу з 16:40 до 17:30 за адресою: АДРЕСА_1 проведено огляд місця події, в ході якого виявлено та вилучено автомобіль «HYUNDAI ELANTRA» д.н.з. НОМЕР_1 .

Постановою слідчого СВ ХРУП №2 ГУНП в Харківській області від 15.02.2024 року автомобіль марки «HYUNDAI ELAПNTRA» д.н.з. НОМЕР_1 , було визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Задовольняючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя врахував обставини, зазначені у клопотанні та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні та в межах якого подано клопотання, виходив з того, що органом досудового розслідування доведено, що вилучене майномістить відомості, які мають значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України та може бути використаним як доказ обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При постановленні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог КПК України, були враховані наведені в клопотанні правові підстави для арешту майна, зокрема відповідність майна критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а також доведеність мети застосування арешту майна, а саме збереження речових доказів, розумність та співрозмірність обмеження права власності, необхідність виконання завдань у даному кримінальному провадженні, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Метою накладення арешту у поданому клопотанні орган досудового розслідування зазначив забезпечення збереження речових доказів.

Статтею 100 КПК України передбачено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним ч.1 ст. 98 КПК України.

Отже, з огляду на положення ч.2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів вважає, що на цьому етапі кримінального провадження достатньою мірою підтверджується наявність необхідності розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

При накладенні арешту на вилучене майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого під час огляду майна ознакам речових доказів, оскільки вони можуть містити інформацію щодо обставин вчинення злочину, яке має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, а також необхідні для проведення експертиз.

Відповідно до ч.1 ст.167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Також колегія суддів відхиляє доводи апелянта з приводу того, що вилучений автомобіль не містить ознак речових доказів у справі, оскільки арешт майна з метою забезпечення збереження речових доказів накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Як убачається з матеріалів судового провадження, досудове розслідування здійснюється за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, щодо шахрайських дій з приводу придбання зазначеного автомобіля, і саме на цей автомобіль вказує і заявляє свої права потерпілий. Тобто вилучений транспортний засіб має певний зв`язок з розслідуваним кримінальним правопорушенням та зберіг на собі сліди кримінального правопорушення.

Крім того, у кримінальному провадженні постановою слідчого СВ ХРУП №2 ГУНП в Харківській області від 15.02.2024 року автомобіль марки «HYUNDAI ELANTRA» д.н.з. НОМЕР_1 , було визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам власника майна та у відповідності до вимог ст.132,170 - 173 КПК України, наклав арешт на автомобіль з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Тобто, вилучене майно повинне бути досліджене під час досудового розслідування і може бути доказом по справі, зокрема для встановлення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, а також необхідністю отримання висновків відповідних спеціалістів на підтвердження або спростування факту, які слугуватимуть встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання на цьому етапі досудового розслідування виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане вилучене майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна власником майна не надано та колегією суддів не встановлено, оскільки слідчий суддя наклав арешт на автомобіль найменш обтяжливим способом для його власника, шляхом передачі автомобіля власнику на відповідальне зберігання.

За таких обставин матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого під час огляду майна ознакам речових доказів, оскільки він може містити інформацію щодо обставин вчинення злочину з урахуванням його специфіки, яке має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційних скарг.

Колегія суддів, також враховує, що цей захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим. Разом з цим, у подальшому власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому може бути повернуто, згідно положень ст.174 КПК України.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 21 лютого 2024 року про арешт майна- автомобіля марки «HYUNDAI ELANTRA» д.н.з. НОМЕР_1 -залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4