Справа № 638/9178/20
Провадження №1-кп/638/380/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні матеріали об`єднане кримінального провадження № 0000742 від 24.06.2020 та №000593 від 23 травня 2020 року, № 0001211 від 11 серпня 2022 року стосовно ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, одруженого, громадянина України, працюючого на будівництві за трудовими договорами, з середньою освітою, за фахом електрика зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою АДРЕСА_2 , має утриманців неповнолітніх дітей 2009, 2010, 2022 років народження, інвалідності, хронічні захворювання спростовує, військовозобов`язаного, раніше засудженого вироком Київського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2022 року за ч.1 ст. 309 КК України до штрафу у розмірі 51000,00 гривень, в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 382, ч.1 ст. 286, ч.1 ст. 263 КК України, -

встановив:

22.05.2020 приблизно о 22:25, ОСОБА_5 , керував технічно справним автомобілем "Ford Fiesta" р.н. НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_6 , на якому він рухався по вул. Літературній зі сторони проспекту Незалежності в бік вул. Культури в м.Харкові без посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив вимоги п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху України, згідно з якими: «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії». Під час руху ОСОБА_5 , наближаючись до перехрестя вул. Літературної з вул. Данилевського у м. Харкові, не виконав вимоги дорожного знаку 2.1 Правил дорожного руху України, згідно з яким: «Водій повинен поступитися дорогою транспортним засобам, які під?їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі, а при наявності таблички 7.8 - транспортним засобам, які рухаються по головній дорозі», порушуючи вимоги п. 16.11 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перетину проїжджих частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху», діючи необережно, рухаючись по другорядній дорозі не надав дорогу ОСОБА_7 , який рухався на власному технічно справному автомобілі «Hyundai Sonata» р.н. НОМЕР_2 по вул. Данилевського зі сторони вул. Трінклера в бік проспекту Науки в м. Харків по головній дорозі, та допустив з ним зіткнення, внаслідок чого пасажирці автомобіля «Hyundai Sonata» р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_8 спричинені тілесні ушкодження у вигляді перелому лівої виличної кістки із зсувом.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_5 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та позбавлений права керування транспортними засобами строком на один рік постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 03 квітня 2020 року, яка набрала чинності 14 квітня 2020 року. Тобто, ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи факт набрання законної сили постанови суду щодо позбавлення його права керування транспортними засобами, всупереч судового рішення, керував автомобілем "Ford Fiesta" p.н. НОМЕР_3 .

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 1 ст.382 КК України, тобто в умисному невиконанні постанови суду, що набрала законної сили.

Також, 22.05.2020 приблизно о 22:25, ОСОБА_5 , керував технічно справним автомобілем "Ford Fiesta" р.н. НОМЕР_4 , який належить на праві власності ОСОБА_6 , на якому він рухався по вул. Літературній зі сторони проспекту Незалежності в бік вул. Культури в м.Харкові без посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, чим порушив вимоги п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху України, згідно з якими: «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Під час руху ОСОБА_5 , наближаючись до перехрестя вул. Літературної з вул. Данилевського в м. Харкові, не виконав вимоги дорожного знаку 2.1 Правил дорожного руху України, згідно з яким: «Водій повинен поступитися дорогою транспортним засобам, які під?їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі, а при наявності таблички 7.8 - транспортним засобам, які рухаються по головній дорозі», порушуючи вимоги п. 16.11 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перетину проїжджих частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху», діючи необережно, рухаючись по другорядній дорозі не надав дорогу ОСОБА_7 , який рухався на власному технічно справному автомобілі «Hyundai Sonata» р.н. НОМЕР_2 по вул. Данилевського зі сторони вул. Трінклера в бік проспекту Науки в м. Харкові по головній дорозі, та допустив з ним зіткнення, внаслідок чого пасажирці автомобіля «Hyundai Sonata» р.н. НОМЕР_5 , ОСОБА_8 спричинені тілесні ушкодження у вигляді перелому лівої виличної кістки із зсувом. Вказані тілесні ушкодження відноситься до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень. У даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля "Ford Fiesta" р.н. НОМЕР_6 , ОСОБА_5 , вбачаються невідповідності вимогам п.16.11 та дорожнього знаку 2.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв?язку з подією та її наслідками.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_8 , середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Також, Відповідно до ст. 178 Цивільного кодексу України, п.п. 1-4, 9, 15 «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 №576, додатку №1, затвердженого п.1 постанови Верховної Ради України від 07.06.1992 №2471-XII «Про право власності на окремі види майна», п.п. 2.3.2, 2.6, 8.1, 8.3, 8.8, 8.9, 12.1, 12.2, 12.17 (далі Постанова), «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998 року, зброя, боєприпаси (крім мисливської і пневматичної зброї і боєприпасів до неї, а також спортивної зброї і боєприпасів до неї, що придбаються громадськими об`єднаннями з дозволу органів внутрішніх справ), вибухові речовини й засоби вибуху не можуть перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України. Право носіння, зберігання, придбання, виготовлення, ремонт, передача, чи збут вогнепальної зброї, бойових припасів здійснюється на підставі передбачених законом дозволів.

Однак, ОСОБА_5 у неустанолений у судовому засіданні час та спосіб, отримав від невстановленої особи предмет ззовні схожий на корпус гранати Ф-1 з маркуванням «10745-83Т» та предмет ззовні схожий на запал до гранати типу УЗРГМ-2 з маркуванням «53-83УЗРГМ-2У34П», внутрішня сторона важелю-« 386-112-83». Після чого, усвідомлюючи, що вказані предмети являються вибуховими матеріалами, не маючи передбаченого та установленого чинним законодавством дозволу, всупереч вимог Положення про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992 (зі змінами та доповненнями) та Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої Наказом МВС України №622 від 21.08.1998 (зі змінами та доповненнями), діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, реалізуючи злочинний умисел на зберігання вибухових речовин зберігав за місцем свого мешкання, до моменту вилучення працівниками поліції 11.08.2022.

В подальшому 11 серпня 2022 року о 17 годині 08 хвилин за адресою АДРЕСА_3 , співробітниками поліції було зупинено ОСОБА_5 і під час бесіди останній повідомив, що має при собі гранату. Після чого, під час огляду місця події у ОСОБА_5 виявлено та вилучено предмет ззовні схожий на корпус гранати Ф-1 з маркуванням «10745-83Т» та предмет ззовні схожий на запал до гранати типу УЗРГМ-2 з маркуванням «53-83УЗРГМ-2У34П», внутрішня сторона важелю-« 386-112-83», які належать до категорії бойових припасів військового призначення.

ОСОБА_5 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, тобто придбання, носіння, зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 визнав свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень у межах висунутого обвинувачення, погодившись з юридичною оцінкою інкримінованих йому діянь, та пояснив про обставини викладені вище, які стали підставою для пред`явлення останньому обвинувачення, за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 263, ч.1 ст. 286, ч.1 ст. 382 КК України. Розкаявся у скоєнні злочину, та пояснив, що він був обізнаний, що відповідно до постанови Жовтневого районного суду міста Харкова від 03 квітня 2020 року притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 130 КУпАП з позбавлення права керувати транспортними засобами. Проте йому необхідно було заробляти на життя, тому він взяв у оренду автомобіль і почав таксувати. Повідомив, що їздив без водійського посвідчення. 22 травня 2020 року до нього звернувся його приятель та просив його підвезти на вокзал. Він не міг відмовити приятелю та відвіз приятеля, потім повертався додому, проте по вул. Літературній в напрямку проспекту Незалежності в м. Харкові став учасником ДТП. Під час ДТП він сам вдарився головою, проте вийшов з автомобілю та надавав допомогу пасажирці автомобілю з яким він потрапив у ДТП. Зазначив, що він у повному обсязі визнає позовні вимоги щодо матеріальної та моральної шкоди потерпілої. Також повідомив, що у 2022 році, після початку війни до нього у гості приходив його друг, який приїхав у відпустку з зони активних бойових дій до міста Харкова. Під час спілкування друг залишив йому гранату, як подарунок. Він взяв цю гранату. Розумів, що вона бойова. Носив її з собою, у подальшому думав віддати її дільничному інспектору поліції. Розуміє, що вчинив неправильно та не мав права зберігати гранату у квартирі та носити її з собою по вулиці, розкаявся у скоєному.

До суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про відшкодування завданої майнової та моральної шкоди.

Суд зазначає, що ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні не визнаний потерпілим, тому питання відшкодування завданої майнової та моральної шкоди в даному випадку необхідно вирішувати у цивільному судочинстві.

Також ОСОБА_8 звернулась до ОСОБА_5 з позовом про відшкодування завданої майнової та моральної шкоди. Просить стягнути з ОСОБА_5 на її користь 19351,70 гривень- суму майнової шкоди та 50000,00 гривень- суму моральної шкоди, а також 15000,00 гривень оплату витрат на правничу допомогу.

Адвокат потерпілої ОСОБА_8 зверталась до суду з клопотаннями про розгляд справи за відсутності.

Показання обвинуваченого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які правильно розуміє обвинувачений та інші учасники судового провадження і які ніким не оспорюються, при цьому у суду не було сумнівів в добровільності та істинності їх позиції, суд вважав недоцільним дослідження решти доказів щодо обставин, які сторонами кримінального провадження не оспорювались. Тому, суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження справи, що характеризують особу обвинуваченого.

При цьому суд роз`яснив обвинуваченому та іншим учасникам судового провадження, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати визнанні ними фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.

З урахуванням наведеного, оцінивши у сукупності наявні у справі докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, в порядку ст. 94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, виходячи із засад справедливості, виваженості та неупередженості, керуючись законом, суд прийшов до висновку, що вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, знайшла своє підтвердження.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 повністю доведена під час судового розгляду та кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 263 КК України, тобто придбання, зберігання, носіння бойових припасів без передбаченого законом дозволу, за ч. 1 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій, середньої тяжкості тілесне ушкодження, за ч.1 ст. 382 КК України, тобто умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

При призначенні покарання, суд відповідно до вимог ст.ст.65-67 КК України враховує ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів".

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_5 , офіційно не працюючий, проте працює, за трудовими договорами на будівництві, раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря нарколога не перебуває, має неповнолітніх дітей 2009,2010,2022 років народження, інвалідності, хронічні захворювання спростовує.

Відповідно до ст. 12 КК України обвинувачений вчинив тяжкий злочин, та нетяжкі злочини.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд вважає розкаяння у скоєнні злочину, обставин які обтяжують покарання суд не встановив.

Визначаючи вид та міру покарання суд керується положеннями частини 2 статті 50 КК України відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Враховуючи те, що відповідно до зазначеної норми Закону суд призначає більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише у разі якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів, суд вважає за можливе призначити покарання з застосуванням ст. 75,76 КК України.

Крім того, призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 з застосуванням вимог ст. 75 КК України, буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

Також, відповідно до постанови колегії суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 квітня 2018 року № 757/15167/15-к зроблено висновок, що загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначати покарання або звільняти від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначені покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Судові витрати необхідно стягнути з ОСОБА_5 .

Запобіжний захід ОСОБА_5 обирався у вигляді тримання під вартою з 11 серпня 2022 року, у подальшому ОСОБА_5 внесено заставу та його звільнено з під варти 14 серпня 2022 року.

Щодо позовних вимог ОСОБА_8 суд зазначає, що відповідно до положень ст.ст. 55, 56, 61, 128 КПК України фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, вправі пред`явити до обвинуваченого цивільний позов, який розглядається судом у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

ОСОБА_5 у судовому засіданні визнав у повному обсязі позовні вимоги щодо стягнення моральної та матеріальної шкоди. Суд вважає, що в цій частині в задоволенні позовних вимог необхідно задовольнити позов.

Натомість суд наголошу, що відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України ( за правилами якого розглядається цивільний позов у даному кримінальному провадженні) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачка не довела вимоги щодо стягнення сум витрат на правову допомогу. У договорі від 24 червня 2020 року про надання правничої допомоги розмір гонорару не визначений. Додаткових угод та розрахунку оплати послуг адвоката не надано. Також суду не надано документів, які б свідчили про сплату позивачкою правової допомоги адвокатці ОСОБА_9 . Також у матеріалах кримінального провадження відсутній належним чином оформлений ордер на надання правничої допомоги. У подальшому до матеріалів справи долучено договір про надання правничої допомоги від 01 лютого 2021 року між адвокаткою ОСОБА_10 та ОСОБА_8 . За таких обставин суд вважає, що позивачка не довела необхідними доказами надання їх правничої допомоги.

Системний аналіз норм процесуального права свідчить про те, що факт понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема на підставі договору про надання правничої допомоги та відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості. Відсутність документального підтвердження факту понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розміру є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як уже зазначалося, розмір понесених стороною судових витрат на професійну правничу допомогу встановлюється судом, зокрема на підставі договору про надання правничої допомоги та відповідних доказів щодо вартості наданих послуг (виконаних робіт).

За змістом частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України)

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За змістом частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Отже, надання адвокатом правничої допомоги в порядку представництва у суді здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, положення щодо якого містяться, зокрема у Главі 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору. Згідно з положеннями цієї статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки:

(1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені у частині другій статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність");

(2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як положеннями цивільного права, так і Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";

(6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару;

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, необхідно виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат або задовольнити її повністю або частково.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19.

З огляду на вищевикладене суд відмовляє потерпілій у задоволенні позовних вимог у частині вимог про стягнення витрат на правничу допомогу.

Вироком Київського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2022 року ОСОБА_5 засуджений за ч.1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі 51000,00 гривень. Станом на 11 квітня 2024 року ОСОБА_5 надав для огляду у судовому засіданні квитанції щодо часткове виконання вказаного вироку, та повідомив, що він сплачує вказаний штраф.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 368, 370-371, 373-376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення- злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначити йому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі.

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення- злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення- злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та призначити йому покарання у вигляді двох років шести місяців позбавлення волі.

В силу ч.1 ст. 70 України шляхом поглинанням менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_5 призначити покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

В силу ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання ОСОБА_5 , якщо він протягом іспитового строку тривалістю три роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Початок іспитового строку обраховувати з 11 квітня 2024 року.

Зарахувати до строку покарання ОСОБА_5 тримання під вартою з 11 серпня 2022 року до 14 серпня 2022 року.

Вирок Київського районного суду міста Харкова від 11 жовтня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч.1 ст. 309 КК України- виконувати самостійно.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід, обраний щодо засудженого ОСОБА_5 залишити без змін застава.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави суму 5663,10 (п`ять тисяч шістсот шістдесят три гривни 10 копійок)- вартість проведення вибуховотехнічної експертизи № 17742/21314 від 22.09.2022 року, 7355,25 (сім тисяч триста п`ятдесят п`ять гривень 25 копійок) -вартість проведення транспортно- трасологічної експертизи № 7/819СЕ-20 від 15.06.2020, 1634,50 (одну тисячу шістсот тридцять чотири гривни 50 копійок)- вартість проведення судової автотехнічної експертизи № 7/937СЕ-10 від 24.06.2020.

Позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про стягнення моральної та моральної шкоди, а також витрат на правничу допомогу- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 суму майнової шкоди у сумі 19351,70 (дев`ятнадцять тисяч триста п`ятдесят одна гривна 70 копійок), суму моральної шкоди в розмірі 50000,00 (п`ятдесят тисяч гривень).

В задоволенні позовних вимог в іншій частині- відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_7 про можливість звернення з позовними вимогами до ОСОБА_5 у порядку цивільного судочинства, повернувши йому позов до ОСОБА_5 про відшкодування завданої майнової та моральної шкоди.

Скасувати арешт транспортного засобу «Форд Фіеста» реєстраційний номер НОМЕР_6 , накладений відповідно до ухвали Київського районного суду міста Харкова від 12 червня 2020 року, скасувати арешт транспортного засобу «Хюндай Соната» реєстраційний номер НОМЕР_2 , накладений відповідно до ухвали Київського районного суду міста Харкова від 12 червня 2020 року.

Речові докази: транспортний засіб «Форд Фіеста» реєстраційний номер НОМЕР_6 , транспортний засіб «Хюндай Соната» реєстраційний номер НОМЕР_2 - повернути власникам, диски зберігати з матеріалами кримінального провадження, бойову гранату Ф-1 з маркуванням 10745-83Т, запал, запальничку знищити, мобільний телефон «Редми» повернути ОСОБА_5 .

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурорам негайно вручити копію вироку.

Повний текст вироку складений 11 квітня 2024 року.

Суддя ОСОБА_1