ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1701/23 Номер провадження 11-кп/814/1462/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 травня 2023 року за №0000242, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 21 лютого 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.121 КК України на 5 років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з дня набрання вироком законної сили та на підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано в цей строк його попереднє ув`язнення із 07 травня 2023 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку день за день.

До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 06 травня 2023 року приблизно о 21 годині 30 хвилин у приміщенні квартири АДРЕСА_2 в ході раптово виниклого словесного конфлікту з ОСОБА_9 умисно наніс йому один удар вістрям ножа в ділянку грудної клітини справа, заподіявши ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у вигляді рани м`яких тканин правої половини грудної клітини, проникаючої в грудну порожнину з розвитком правобічного гемопневмотораксу і пневмомедіастинуму.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 21 лютого 2024 року, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 із ч.1 ст.121 на ст.124 КК України та призначити йому покарання в межах санкції ст.124 КК України. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: потерпілий ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 спільними узгодженими діями застосовували насильство до обвинуваченого, а тому останній завдав тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_9 при перевищенні меж необхідної оборони та не мав прямого умислу на вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України; потерпілі та свідки, які знайомі між собою і перебувають у дружніх відносинах, обмовили ОСОБА_8 з метою уникнення відповідальності за вчинений щодо нього злочин, їх показання були непослідовними та неузгодженими; дерев`яна палиця, про наявність якої у квартирі зазначали потерпілий та свідки, не вилучалась із місця злочину в передбаченому КПК України порядку; обвинувачений не судимий, має неповнолітнього сина, не перебуває на спеціальних обліках, є переселенцем, добровільно вступив до ЗС України, характеризується: загалом задовільно за місцем служби, позитивно в установі попереднього ув`язнення, та потерпілий, якому відшкодовано витрати на лікування, просив суворо не карати ОСОБА_8 .

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника про задоволення апеляційної скарги, заперечення прокурора проти апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України умисного заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Факт того, що 06 травня 2023 року приблизно о 21 годині 30 хвилин у приміщенні квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_8 у ході конфлікту спричинив ножове поранення ОСОБА_9 , заподіявши останньому тяжке тілесне ушкодження у вигляді рани м`яких тканин правої половини грудної клітини, проникаючої в грудну порожнину з розвитком правобічного гемопневмотораксу і пневмомедіастинуму, стороною захисту, в тому числі в апеляційній скарзі не оспорюється та підтверджується сукупністю доказів у матеріалах справи, яким надана правильна юридична оцінка, зокрема, показаннями самого ОСОБА_8 .

Однак доводи апеляційної скарги про заподіяння обвинуваченим під час перебування в стані необхідної оборони тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та необхідності кваліфікації дій ОСОБА_8 за ст.124 КК України позбавлені підстав.

За ч.1 ст.121 КК України кримінальна відповідальність настає за нанесення особі умисного тяжкого тілесного ушкодження, яким є, зокрема, умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Із об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечним протиправним діянням, суспільно небезпечними наслідками, що настали особи у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, та причинним зв`язком між діянням і наслідками.

Небезпечними для життя визнаються тілесні ушкодження, що в момент заподіяння чи в клінічному перебігу спричиняють загрозливі для життя явища й котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю. Запобігання смерті, що обумовлене наданням медичної допомоги, не повинно враховуватись при оцінюванні загрози таких ушкоджень для життя. Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу ушкоджень, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння, має перебувати з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку.

Суб`єктивна ж сторона цього злочину полягає у формі умислу (прямого чи непрямого).

Натомість, диспозицією ст.124 КК України визначено відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Згідно з ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Положеннями ч.3 ст.36 КК України передбачено, що перевищенням меж необхідної оборони є умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода, заподіяна особі, яка здійснює посягання, не перевищувала би необхідну.

Питання спрямованості умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема потрібно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з перебуванням особи в стані необхідної оборони, слід урахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно-небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду іншій особі, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_9 підтвердив те, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 існував конфлікт з приводу неповернення останнім грошових коштів. 06 травня 2023 року обвинувачений прибув у приміщення квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_11 по АДРЕСА_1 , де попросив повернути кошти, які ОСОБА_11 пішов шукати. ОСОБА_8 зазначив, що втомився чекати, а тому заріже собаку ОСОБА_11 , на що він ( ОСОБА_9 ) вказав, що не дозволить йому вбивати собаку. Затим він (потерпілий) став між ОСОБА_8 та собакою, а обвинувачений раптово вихопив із сумки ніж та вдарив ним його два рази. Від першого удару він ( ОСОБА_9 ) відмахнувся, порізавши палець руки, а другий удар прийшовся йому в діянку грудей, що спричинило втрату ним свідомості. Після застосування ножа ОСОБА_8 вийшов із квартири та медичну допомогу надавати не намагався. Екстренну медичну допомогу йому надали ОСОБА_10 та ОСОБА_12

09 червня 2023 року потерпілий у ході проведеного з ним слідчого експерименту продемонстрував спосіб, механізм та локалізацію заподіяння йому удару ножем знизу в ділянку грудної клітини, що підтверджується протоколом цієї слідчої дії з додатком (т.2 а.п.95-99).

Відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи №517 від 22 червня 2023 року встановлено відповідність відтворених ОСОБА_9 обставин під час слідчого експерименту об`єктивним судово-медичним даним експертизи потерпілого (т.2 а.п.103-104).

Таким чином, показання ОСОБА_9 та продемонстровані ним під час слідчого експерименту обставини підтверджуються висновком експертного дослідження.

Наведені вище докази відповідають показанням свідка ОСОБА_12 про те, що в приміщенні квартири ОСОБА_11 вона почула вигук ОСОБА_9 : "що ти твориш, я не дам собаку". У свою чергу, ОСОБА_8 кричав, що буде різати собаку й запитував, де господар квартири та коли він прийде. Потім між ними відбувалась бійка на грунті попереднього конфлікту, в результаті якої ОСОБА_9 впав, ОСОБА_10 закричав: «дай ганчірку, в нього порізаний живіт», а ОСОБА_8 залишив квартиру. Вона не бачила, щоб ОСОБА_10 бив битою ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_10 підтвердив показання ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 у тому, що обвинувачений запитував у ОСОБА_9 про місце перебування ОСОБА_13 і погрожував, що заріже його собаку. ОСОБА_9 відповів, що «собаку не дасть» і, загороджуючи її, став перед ОСОБА_8 , який був із ножем. У ході конфлікту обвинувачений, замахуючись декілька разів, ударив ножем ОСОБА_9 , від чого потерпілий упав. Далі він ( ОСОБА_10 ) намагався припинити протиправну поведінку обвинуваченого й палицею вдарив останнього в ділянку руки.

Свідок ОСОБА_11 , який хоча і не був безпосереднім очевидцем злочину, але також підтвердив те, що обвинувачений давав йому в борг грошові кошти.

За даними висновку судово-медичної експертизи №447 від 20 червня 2023 року зафіксовано, що в ході вчинення злочину ОСОБА_8 заподіяв ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження, небезпечне в момент заподіяння у вигляді рани м`яких тканин правої половини грудної клітини, проникаючого в грудну порожнину з розвитком правобічного гемопневмотораксу і пневмомедіастинуму, яке утворилось від дії колюче-ріжучого предмету, до якого належить, у тому числі ніж, у напрямку спереду-назад і знизу-вверх та з досить великою силою. Це тілесне ушкодження не характерне для утворення при падінні (т.2 а.п.93-94).

Отже, із наведеного вище висновку експертизи вбачається, що обвинувачений заподіяв потерпілому ножовий удар із досить великою силою та цілеспрямовано, що спростовує його показання про те, що він ударив ОСОБА_9 ножем навідмаш, будучи фактично без свідомості (тобто в стані, який значно ускладнює або виключає виконання навіть елементарних фізичних дій, не стверджуючи вже про заподіяння сильного ножового поранення іншій особі).

Таким чином, показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є логічними, послідовними, не містять істотних суперечностей щодо обставин заподіяння ОСОБА_8 ножового поранення ОСОБА_9 , а навпаки підтверджують зміст один одного та підтверджуються доказами за результатами проведення слідчих дій та висновками експертиз, а тому об`єктивних підстав не довіряти вказаним доказам немає та місцевий суд правильно поклав їх до доказової бази при ухваленні вироку. При цьому, перевіркою матеріалів справи не встановлено підстав обмовити та безпідставно звинувачувати ОСОБА_8 потерпілим чи свідками по справі.

За змістом висновку судово-медичної експертизи №432 від 16 травня 2023 року в ОСОБА_8 було виявлено легкі тілесні ушкодження у вигляді: синця шкіри правого плеча, який утворився від дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею з незначною силою; садна ділянки шкіри ділянки лівого ліктьового суглобу, яке утворилось від дії тупого предмету, що можливо й при падінні. Тобто ці тілесні ушкодження виникли від впливу незначної сили, що безумовно спростовує показання обвинуваченого й у тому, що він зазнав сильних ударів битою, від яких падав, втрачав свідомість і які могли би створювати реальну загрозу для його життя (т.2 а.п.135-136).

Окрім того, навіть за версією самого ОСОБА_8 , тілесні ушкодження йому заподіював ОСОБА_10 , а ОСОБА_9 лише тримав його. Разом з тим, обвинуваченим не обгрунтовано, чому він застосував ніж щодо потерпілого, дії якого фактично не були таким суспільно-небезпечним посяганням, спрямованим на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 .

Таким чином, із аналізу викладених вище доказів, які узгоджуються між собою та підтверджують зміст один одного, встановлено те, що обвинувачений у ході розпочатого ним самим конфлікту наніс ОСОБА_9 знаряддям злочину (ножем) цілеспрямований і з доволі великою силою удар у ділянку грудної клітини (розташування життєво-важливих органів), заподіявши потерпілому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у вигляді рани м`яких тканин правої половини грудної клітини, проникаючої в грудну порожнину з розвитком правобічного гемопневмотораксу і пневмомедіастинуму. При цьому, ОСОБА_8 замахувався декілька разів, намагаючись спричинити ножове поранення ОСОБА_9 , що додатково підтверджує умисний і цілеспрямований характер злочинних дій обвинуваченого. Поведінка ж ОСОБА_8 після нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, який упав і втратив свідомість, виявилась у тому, що обвинувачений не вжив заходів для збереження життя ОСОБА_9 й відразу залишив місце злочину.

При цьому, суспільно-небезпечного посягання на життя та здоров`я ОСОБА_8 , яке би могло викликати в останнього стан необхідної оборони та вимагало заподіяння потерпілому ножового поранення, останній не вчиняв.

Таким чином, обстановка та обставини події, динаміка їх розвитку і спосіб вчинення злочину обвинуваченим, застосоване ним особливо небезпечне знаряддя, цілеспрямованість і локалізація нанесеного удару ОСОБА_9 , поведінка ОСОБА_8 під час і після вчинення злочину, свідчать про наявність у діях обвинуваченого всіх об`єктивних і суб`єктивних складових злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, що спростовує твердження сторони захисту про перебування ОСОБА_8 у стані необхідної оборони та відсутності прямого умислу на вчинення названого кримінального правопорушення.

Що стосується висновку судово-медичної експертизи №432 від 16 травня 2023 року, на який посилається сторона захисту, то вказаний висновок хоча і підтверджує наявність у ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень, однак, ураховуючи викладене вище, не дає жодних підстав вважати, що він під час вчинення злочину перебував у стані необхідної оборони та не виправдовує його дій, визначальним для якого було саме нанести тілесні ушкодження ОСОБА_9 , розправитись із ним у ході ескалації конфлікту, а не відвернути напад, про що стверджує сторона захисту.

Отже, діючи в зазначений вище спосіб, ОСОБА_8 мав прямий умисел на спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_9 шляхом заподіяння йому тяжкого тілесного ушкодження.

Посилання ж захисника на невилучення з місця події дерев`яної палиці жодним чином не впливають на правильність і повноту встановлених першою судовою інстанцією обставин вчинення злочину обвинуваченим.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що в силу приписів ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження, є самостійним у своїй процесуальній діяльності й під час проведення досудового розслідування визначає той обсяг слідчих дій, необхідність проведення яких, на його переконання, буде достатнім для доведення винуватості осіб і притягнення їх до кримінальної відповідальності за інкриміновані злочини.

За ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК України випадках - на потерпілого. Збирання та надання доказів до суду є правом, а не обов`язком сторони обвинувачення, а тому суд позбавлений можливості впливати на обсяг надання стороною обвинувачення доказів. Згідно з принципом змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, закріпленим у ст.22 КПК України, прокурор, підтримуючи публічне обвинувачення в суді, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, у тому числі щодо визначення обсягу доказів, на підставі яких доводитиме винуватість особи.

Отже, суд першої інстанції фактичні підстави кваліфікації в цій справі оцінив правильно та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність надання правової оцінки діям ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України.

Разом з тим, спростовуючи показання обвинуваченого, місцевий суд безпідставно послався як на доказ винуватості останнього на пояснення, надані ним поліції, оскільки відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених КПК України.

На підставі ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК України, та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин, із мотивувальної частини оскаржуваного вироку слід виключити посилання місцевого суду на письмові пояснення ОСОБА_8 , надані начальнику ВП №1 ПРУП ГУНП у Полтавській області під час досудового розслідування.

Але таке виключення не впливає на доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, поза розумним сумнівом наведеною вище сукупністю доказів.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкцією ч.1 ст.121 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином (ч.1 ст.121 КК України), його суспільну небезпеку й наслідки, особу обвинуваченого, який не судимий, неодружений, має неповнолітню дитину, є військовослужбовцем, за місцем служби характеризується посередньо, наявність обставини, яка пом`якшує покарання добровільне відшкодування потерпілому майнової шкоди в сумі 13 000 гривень, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Висока ж суспільна небезпека вчиненого ОСОБА_8 злочину полягає в тому, що він умисно заподіяв знаряддям злочину (ножем) удар у життєво-важливий орган потерпілого, внаслідок чого заподіяв тяжке травмування ОСОБА_9 та сторював небезпеку для життя останнього, затим залишив місце злочину, демонструючи крайню байдужість до життя травмованої ним людини. Належний критичний осуд своїй протиправній поведінці обвинувачений не надав як під час досудового розслідування, так і судового розгляду.

На думку колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства шляхом призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі, але в мінімальному розмірі.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_8 за місцем служби загалом характеризується задовільно є неспроможними та спростовуються даними службової характеристики, відповідно до якої обвинувачений до виконання службових обов`язків відноситься безвідповідально, поставлені завдання виконує не завжди у повному обсязі, має низькі морально-психологічні якості та службову діяльність знає не в повному обсязі (т.2 а.п.118).

Також не знайшли свого підтвердження і доводи захисника щодо позитивної характеристики ОСОБА_8 за місцем попереднього ув`язнення, оскільки відсутність працевлаштування, заохочень і стягнень, та задовільне ставлення до вимог адміністрації установи за час перебування в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» жодним чином не свідчать про позитивну характеристику особи обвинуваченого, а навпаки вказують на пасивність його поведінки, що підтверджується характеристикою названої установи виконання покарань (т.2 а.п.205).

Колегія суддів ураховує думку потерпілого, який не наполягав на призначенні ОСОБА_8 суворого покарання, однак ці дані з огляду на викладені вище обставини в їх сукупності не є мотивованою й достатньою підставою для висновку про явну несправедливість обраного обвинуваченому заходу примусу. Думка потерпілої особи не є вирішальною в ході призначення обвинуваченому покарання, а підлягає врахування з іншими обставинами провадження. При цьому, слід зауважити, що судом першої інстанції й було обрано ОСОБА_8 захід примусу в мінімальному розмірі.

Таким чином, призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга, в якій наводились вимоги про перекваліфікацію дій ОСОБА_8 , підлягає залишенню без задоволення, а вирок місцевого суду зміні в порядку ч.2 ст.404 КПК України.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

У порядку ч.2 ст.404 КПК України вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 21 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання місцевого суду на письмові пояснення ОСОБА_8 , надані начальнику ВП №1 ПРУП ГУНП у Полтавській області, як на доказ винуватості ОСОБА_8 .

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4