КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/254/2024 Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадженнязаапеляційними скаргами першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 гривень без позбавлення права керування транспортними засобами.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 20 тисяч гривень та 11 тисяч гривень витрат на правову допомогу.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 в частині стягнення грошових коштів із ТДВ СК "Альфа-Гарант" залишено без розгляду та роз`яснено право звернутися із таким позовом в порядку цивільного судочинства.

Згідно з вироком суду 13 квітня 2020 року близько о 13 годин 05 хвилин, ОСОБА_8 ,керуючи технічно-справним автомобілем марки «TOYOTA COROLLA», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по шляхопроводу зі сторони проспекту Бажана у місті Києві, в напрямку вулиці Ревуцького, не виконав вимоги дорожнього знаку пріоритету 2.1 ПДР України, виїхав з другорядної дороги на нерегульоване перехрестя вищевказаних вулиць, внаслідок чого, з необережності, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_7 , який рухався за кермом велосипеда марки «CUBE CROSS RACE», по головній дорозі вулиці Ревуцького в напрямку вулиці Вишняківської, тим самим водій ОСОБА_8 допустив порушення вимог п. 16.11 та вимог дорожнього знаку 2.1 Правил дорожнього руху України.

Внаслідок наїзду велосипедист ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодженнясередньої тяжкості у виді садна правого плечового суглобу, закритого перелому тіл 4 та 5 крижових хребців зі зміщенням уламків, гематоми куприкової ділянки.

Порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_8 перебувають у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме заподіянням велосипедисту ОСОБА_7 тілесних ушкодженьсередньої тяжкості.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, у решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, прокурор вважає, що вирок суду є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Прокурор вважає, що у мотивувальній частині вироку суд жодним не обґрунтував рішення не призначати додаткове покарання обвинуваченому. А наявність щирого каяття у вчиненні необережного кримінального правопорушення має суттєве значення при визначенні виду та міри основного покарання, які не оскаржується, але, жодним чином не виправдовує не призначення додаткового покарання.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просить вирок Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2021 року в частині призначення покарання ОСОБА_8 та в частині задоволення цивільного позову скасувати та постановити в цій частині новий обвинувальний вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначити покарання у виді обмеження волі строком на один рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік. Постановити в частині задоволення цивільного позову новий вирок, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги потерпілого.

Апелянт вважає, що невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи призвела до невідповідності призначеного судом покарання особі засудженого, а також задоволення розміру відшкодування матеріальної та моральної шкоди по цивільному позову.

Визначаючи вид і розмір покарання суд безпідставно дійшов до висновку про низький рівень ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, відсутність небезпеки для суспільства та можливість виправлення останнього без ізоляції від суспільства.

Окрім того, судом не прийнято до уваги, що під час здійснення досудового слідства обвинуваченим було повторно допущено порушення правил дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, зокрема, щодо автомобіля марки «TOYOTA COROLLA» д.н.з. НОМЕР_1 12.06.2020 зафіксовано перевищення встановлених обмежень швидкості руху (77 км/ч) за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 18 та 12.10.2020 - перевищення встановлених обмежень швидкості руху (107 км/ч) за адресою: М05 Київ-Одеса 15+740 .

Вказані обставини, на думку потерпілого, характеризують обвинуваченого як особу, яка систематично порушує Правила дорожнього руху.

Однак, відхиляючи доводи потерпілого, обвинувачений посилався на те, що під час вчинення зазначених правопорушень, обвинуваченим було передано керування авто його знайомій, чим фактично обвинуваченим було порушено заборонний припис, а саме: постанову слідчого, з якої убачається передача авто обвинуваченому на зберігання як речового доказу.

Окрім того, з пояснень свідка ОСОБА_16 (про допит якого представником потерпілого було подано клопотання від 17 вересня 2020року) також вбачається, що обвинувачений мав наміри втекти з місця пригоди, що характеризує ОСОБА_8 як особу із високим ризиком вчинення повторного кримінального правопорушення.

Також потерпілий вважає, що суд першої інстанції при винесенні вироку обвинуваченому необґрунтовано вирішив, що виправлення останнього можливе без застосування додаткового покарання.

Так, на думку потерпілого, обґрунтовуючи свій висновок про доцільність такого покарання, суд першої інстанції не в достатній мірі врахував відомості про особу обвинуваченого, а також характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, а саме спричинення тілесних ушкоджень потерпілому.

За таких умов призначення обвинуваченому покарання без застосування додаткового покарання, передбаченого ч. 1 ст.286 КК у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, явно не буде сприяти досягненню основної мети покарання, а саме виправленню засудженого.

Окрім того, апелянт зазначає, що розмір моральної шкоди потерпілим оцінено на рівні втраченого заробітку (доходу) - 80 000 гривень 00 копійок, що підтверджено доказами - відповідними довідками з податкової інспекції Дарницького району м. Києва, які дають змогу встановити втрату заробітку порівняно із аналогічним періодом попереднього календарного року.

Водночас частково задовольняючи позовну вимогу потерпілого у сумі 20000 гривень, суд не навів у вироку обґрунтування, з яких мотивів та підстав було ухвалено таке рішення, а тому в частині вимоги про стягнення моральної шкоди вирок також с необґрунтованим.

Отже, в частині вимоги про стягнення моральної шкоди вирок також є необґрунтованим.

Окрім того, позовні вимоги потерпілого про стягнення грошових коштів із ТДВ «СК «Альфа-Гарант» залишено без розгляду. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 14-176цс18 (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застраховано за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо згідно з цим договором або Законом України № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди та сумою страхового відшкодування.

Тому, апелянт вважає, що вирок в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» не ґрунтується на чинному законодавстві та, беззаперечно, підлягає до скасування.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та захисник заявили клопотання про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України, посилаючись на те, що закінчився строк давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачений ст. 49КК України, та просили закрити кримінальне провадження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, не заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого та захисника, пояснення потерпілого, який підтримав свою апеляційну скаргу частково, лише в частині цивільного позову, апеляційну скаргу прокурора підтримав, обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого, підтримали клопотання про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого до задоволення не підлягають, виходячи з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, встановлених судом, та кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України в апеляціях прокурора та потерпілого не заперечуються.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкриміновано визнав у повному обсязі та щиро розкаявся, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, посередньо характеризується за місцем проживання, має молодий вік, те, що кримінальне правопорушення вчинено із необережності, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та призначив обвинуваченому покарання у виді штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Доводи потерпілого про те, суд не врахував, що під час здійснення досудового слідства обвинуваченим було повторно допущено порушення правил дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі є безпідставними.

Так, згідно з матеріалами кримінального провадження порушення правил дорожнього руху було допущено не обвинуваченим, як про це вказує потерпілий, а іншою особою, яка і порушила правила дорожнього руху, про що стороною захисту було долучено відповідні докази.

Відтак, посилання потерпілого на те, що суд безпідставно дійшов до висновку про низький рівень ризиків вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 повторного кримінального правопорушення є неспроможними, оскільки будь-яких доказів про недотримання обвинуваченим Правил дорожнього руху матеріали провадження не містять, а тому підстав для призначення ОСОБА_8 більш суворого виду та розміру покарання - у виді обмеження волі, колегія суддів не убачає.

Що стосується доводів прокурора та потерпілого про те, що суд безпідставно не застосував при призначенні покарання додаткове покарання обвинуваченому у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то вони є безпідставними.

Обставини на які посилаються апелянти щодо підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання, зокрема, обставини ДТП та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, були враховані судом при призначенні покарання, і свої висновки про відсутність підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання суд виклав у вироку.

Таке покарання на думку колегії суддів буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень у майбутньому.

Доводи потерпілого про невмотивованість вироку щодо часткового задоволення цивільного позову в розмірі 20 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, є неспроможними, оскільки суд, обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, виходив з принципів справедливості та розумності і врахував страждання, яких зазнав потерпілий.

Доводи потерпілого про те, що судом безпідставно залишено без розгляду позовні вимоги про стягнення грошових коштів із ТДВ «СК «Альфа-Гарант», є необґрунтованими, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, страхова компанія, в даному кримінальному провадженні, не є особою, дії якої випливають з пред`явленого обвинувачення, а є лише страхувальником транспортного засобу, який належить обвинуваченому ОСОБА_8 , і правовідносини із нею випливають із договору страхування, тому цивільний позов до неї не може розглядатися в рамках кримінального провадження.

Окрім того, відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів" №13 від 02.07.2004 року, не підлягають розгляду у кримінальній справі позови про відшкодування шкоди, що не випливають із пред`явленого обвинувачення.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано залишив без розгляду цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 в частині стягнення грошових коштів із ТДВ СК "Альфа-Гарант" та роз`яснив право звернутися із таким позовом у порядку цивільного судочинства.

Що стосується клопотання обвинуваченого та захисника про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, то колегія суддів вважає, що воно підлягає до задоволення.

Так, оскаржуваним вироком встановлено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, ОСОБА_8 вчинив 13 квітня 2020 року.

Санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років та згідно зі ст. 12 КК України вказане кримінальне правопорушення є кримінальним правопорушенням невеликої тяжкості

Згідно з ч. 1 п. 2 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Пунктом першим частини другої статті 284 КПК України передбачено закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Оскільки з дня вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України минуло три роки, то обвинувачений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 п. 2 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження - до закриття на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Згідно з ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Таким чином, вирок Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2021 року щодо ОСОБА_8 підлягає до скасування, а кримінальне провадження - до закриття у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності за закінченням строку давності, передбаченого ст. 49 КК України.

Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20), суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Постановляючи ухвалу про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження щодо нього, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання про процесуальні витрати у виді витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 118 КПК встановлено, що процесуальні витрати складаються, зокрема із витрат на правову допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 126 КПК визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що між потерпілим ОСОБА_7 та адвокатом ОСОБА_17 було укладено договір про надання правової допомоги від 27 квітня 2020 року і цього дня укладено замовлення про правову допомогу та погоджено гонорар за вчинення зазначеного доручення адвокатом у розмірі 11 800 гривень.

Так, згідно з актом наданих послуг від 04 вересня 2020 року загальна вартість послуг адвоката ОСОБА_17 складала 6000 гривень та згідно з дублікатами квитанцій на банківський рахунок адвоката було перераховано 6480 гривень.

Отже, з визначеної суми гонорару адвоката в розмірі 11800 гривень матеріалами провадження підтверджені витрати потерпілого на правову допомогу на суму 6480 гривень, яка підлягає стягненню з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_7 .

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 20 квітня 2021 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, скасувати.

На підставі ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_7 витрати на правову допомогу в сумі 6480 гривень.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4