Справа№ 953/3208/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2024 р. м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судового засідання Київського районного суду м. Харкова кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000307 від 09.02.2024 року за обвинуваченням :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, який має професійно-технічну освіту, не одружений, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

02.02.2016 Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч.2 ст. 263 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений з іспитовим строком 1 рік за п.2,4 ч. 1 ст. 76 КК України;

21.02.2019 Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч.1 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, на підставі ст. 75 КК України звільнений з іспитовим строком 1 рік;

23.05.2023 Московським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений з іспитовим строком на 2 роки, у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 4 ст. 185 КК, ч. 1 ст. 357 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

В період дії воєнного стану в Україні, 07.02.2023 близько о 12:30 год., ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи поблизу зупинки громадського транспорту, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , виявив на землі банківську картку «Monobank Universal Bank» № НОМЕР_1 .

Далі, ОСОБА_3 керуючись корисливим мотивом, з раптово виниклим умислом, направленим на привласнення офіційного документа, діючи умисно, протиправно та незаконно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переконавшись, що за його протиправними діями, направленими на привласнення офіційного документа, ніхто не спостерігає, з метою особистого збагачення та заволодіння грошовими коштами, які перебувають на балансі картки та розрахунковому рахунку НОМЕР_2 , шляхом вільного доступу, підняв з землі, тим самим привласнив офіційний документ потерпілої ОСОБА_6 , який перебуває в офіційному обігу, має необхідні реквізити банку і містить інформацію, що засвідчує факти, які мають юридичне значення, з метою подальшого незаконного використання шляхом розпорядження карткою та грошовими коштами, які перебувають на її балансі, а саме банківську картку «Monobank Universal Bank» № НОМЕР_1 з безконтактною технологією проведення платежів, та на якій встановлений ліміт по оплаті без підтвердження PIN-коду, емітентом якої «Monobank Universal Bank». Після чого, ОСОБА_3 покинув місце вчинення кримінального правопорушення разом із привласненим офіційним документом потерпілої ОСОБА_7 .

Продовжуючи свою злочинну діяльність, спрямовану на незаконне заволодіння чужим майном, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом часу 07.02.2024 в період 12:34:08 по 12:39:12 до 07.02.2024, перебуваючи в наступних приміщеннях, а саме: магазин «Смайл монетка», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , здійснив 2 оплати 12:27:37 на суму 85.00 грн, та о 12:39:12 на суму 450.00 грн; магазин «Аттика», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , де здійснив 2 оплати, о 12:34:08 на суму 125.90 грн та о 12:35:38 на суму 278.90 грн., діючи умисно, протиправно та незаконно, в умовах воєнного стану, введеного в дію Указом Президента України ОСОБА_8 № 64/2022 від 24.02.2022 на всій території України, який в подальшому був неодноразово подовжений, останній раз Указом Президента ОСОБА_8 №451/2023 від 26.07.2023, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переконавшись, що за його протиправними діями, направленими на таємне викрадення чужого майна з корисливих мотивів ніхто не спостерігає, переслідуючи мету незаконного збагачення, маючи у користуванні раніше привласнену банківську карту «Monobank Universal Bank» № НОМЕР_1 з безконтактною технологією проведення платежів, та на якій встановлений ліміт по оплаті без підтвердження PIN-коду, емітентом якої є «Monobank Universal Bank», шляхом проведення чотирьох операцій по придбанню товарів, таємно викрав з банківського рахунку потерпілої ОСОБА_6 кошти на загальну суму 939 гривень 80 копійок, розпорядившись ними на власний розсуд шляхом безконтактного розрахунку за товари у вказаних магазинах через POS-термінали, спричинивши своїми умисними протиправними діями потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 939 гривень 80 копійок.

Суд вважає вказане обвинувачення доведеним та кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_3 за ч.1 ст.357 КК України, тобто привласненні офіційного документа, вчиненого з корисливих мотивів, та за ст. 185 ч. 4 КК України, як таємне викрадення чужого майна крадіжка, вчинена в умовах воєнного стану.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинах визнав та пояснив, що 07.02.2023 близько о 12:30 год., поблизу зупинки громадського транспорту, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , виявив на землі банківську картку «Monobank Universal Bank» № НОМЕР_1 , яку привласнив собі та вирішив здійснити розпорядження грошовими коштами які перебували на балансі картки з метою особистого збагачення, вирішив перевірити чи можливо розрахуватись за допомогою картки без пін коду, для чого перебуваючи в приміщеннях, магазинів здійснив оплату за придбаний товар, який в подальшому використав для власних потреб, визнає, що його діями спричинено потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 939 гривень 80 копійок. Банківську картку у подальшому втратив. Розмір спричиненої шкоди не відшкодував, розкаюється у скоєному.

Потерпіла ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, просила розгляд справи проводити без її участі.

Враховуючи те, що обвинувачений у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, за згодою учасників судового провадження суд, в силу ч.3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, а також матеріалів цивільного позову. При цьому суд роз`яснив наслідки, передбачені ч.3 ст. 349 КПК України, переконався у добровільності позицій та правильному розумінні учасниками судового провадження наслідків відмови від дослідження інших доказів, що позбавляє їх права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому розгляд провадження провадився відносно обвинуваченого в межах пред`явленого йому обвинувачення. Таким чином, дослідивши зібрані у справі докази в їхній сукупності, суд доходить висновку, що вина підсудного ОСОБА_3 у скоєнні інкримінованих злочинів повністю доведена.

При призначенні покарання, відповідно до ст. ст. 65-67 КК України суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, данні про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка здійснила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує суспільну небезпеку скоєного діяння та особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд, призначаючи обвинуваченому покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р., особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення, які відповідно до ч. 2,5 ст. 12 КК України є проступком та тяжким злочином, своїми правдивими і послідовними показаннями сприяв встановленню істини у справі, на диспансерному обліку у лікаря психіатра, нарколога не перебуває, перебуває на диспансерному обліку з 1995 року з діагнозом ВІЛ-інфекція, третя клінічна стадія.

Обставинами, що пом`якшують покарання підсудного, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 66 КК України, суд визнає його правдиві і послідовні покази, які сприяли встановленню істини у кримінальному проваджені, не перебування на диспансерному обліку у лікаря психіатра, нарколога, наявність хронічного захворювання.

Обставини, що обтяжують покарання не встановлено.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд відповідно до ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, які відповідно ст.12 КК України, відноситься до категорії кримінальних проступків (ч.1 ст.357 КК України) та тяжких (ч.4 ст.185 КК України) кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення умисних, корисливих злочинів, офіційно не працевлаштований, на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей чи інших осіб не має, не є особою з інвалідністю, на консультативному та диспансерному нагляді у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, завдані потерпілі збитки не відшкодував.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх наслідків, особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, поведінку обвинуваченого після вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, який усвідомлюючи свою провину, зробивши належні висновки, дав критичну оцінку своїм злочинним діям, суд вважає за необхідне відповідно до вимог ст.50 КК України, призначити покарання за ст. 185 ч. 4 КК України у виді позбавлення волі, за ст. 357 ч. 1 КК України у виді обмеження волі, в межах санкцій відповідних статей, з застосуванням положень ч.1 ст. 70 КК України, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Підстав для застосування ст.75, ст. 69 КК України чи приписів ст. 69-1 КК України, до обвинуваченого, суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», за сукупністю вироків (ст. 71 КК) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили.

При застосуванні правил ст.71 КК України судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Аналогічна позиція викладена у постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 25.06.2018 справа № 511/37/16-к, постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 24.05.2018 справа № 310/3080/16-к, постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17.05.2018 у справі № 128/5484/13-к.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_3 , вчинив кримінальне правопорушення до відбуття покарання за вироком Московського районного суду м. Харкова від 23.05.2023, відповідно до якого він був засуджений за ч. 1 ст. 309 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений з іспитовим строком на 2 роки, суд вважає за необхідне призначити йому остаточне покарання, за правилами ст. 71 КК України.

При застосуванні правил ст.71 КК України суд враховує, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

При цьому суд враховує правову позицію викладену у п. 10 абз. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до якої, виходячи з положень частини 2 статті 75 КК України, а також змісту частини 3 статті 78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України, про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання є неприпустимим, а тому відсутні підстави для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України - зі звільненням від відбування покарання з випробуванням.

Призначення ОСОБА_3 , саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

Приписами ч. 2 ст. 124 КПК також установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Запобіжний захід ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили залишити раніше обраний у виді тримання під вартою.

Долю речових доказів у кримінальному провадженні суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 100, 373, 374, 475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст.185 КК України, та призначити йому покарання:

за ч. 1 ст. 357 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі;

за ч. 4 ст.185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень (проступку та злочину) шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Московського районного суду м. Харкова від 23.05.2023, та призначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з 05 березня 2024 року.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід у виді тримання під вартою у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» ОСОБА_3 - залишити без змін.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_3 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 05 березня 2024 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Речові докази по справі: банківську карту «Monobank Universal Bank» № НОМЕР_1 , яка перебуває на відповідальному зберіганні потерпілої залишити в її користуванні.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1