Номер провадження: 11-кп/813/291/24
Справа № 507/1771/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурорів - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

представника потерпілого ОСОБА_12 ,

потерпілого ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора Любашівської окружної прокуратури ОСОБА_14 та потерпілого ОСОБА_13 на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 19.01.2023 у кримінальному провадженні №0000189, внесеному до ЄРДР 04.08.2022 відносно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бобрик Перший, Любашівського району, Одеської області, українця, громадянина України, не працюючого, не одруженого, проживаючого АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_10 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів.

Вказаним вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнаний винним в тому, що 03.08.2022 близько 22 години 30 хвилин, перебував на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де також знаходились працівники правоохоронного органу при виконанні своїх службових обов`язків згідно розрахунку залучення особового складу відділу поліції №1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області до несення служби від 03.08.2022 у зв`язку із введенням на території України воєнного стану затвердженим 02.08.2022, несли службу з 19:00 03.08.2022 по 08:00 годину 04.08.2022 та перебували при виконанні своїх службових обов`язків, визначених «Законом України про Національну поліцію». Усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_10 , неодноразово в усній формі підвищеним тоном висловлювався на адресу працівників поліції ОСОБА_13 та ОСОБА_15 образливою нецензурною лайкою.

На зауваження працівників поліції про припинення неправомірних дій ОСОБА_10 відреагував з більшою агресивністю та не припиняючи свої неправомірні дії, знаходячись перед представниками правоохоронного органу поліцейським СРПП ВП №1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області старшим сержантом поліції ОСОБА_15 та інспектором СРПП ВП №1 Подільського РУП ГУНП в Одеській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_13 , реалізуючи раптово-виниклий злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу, умисно з незначним проміжком у часі завдав чотири удари кулаком правої руки в область обличчя ОСОБА_13 , спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді: «закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, множинних саден в області обличчя, рубця слизової оболонки верхньої губи з права, які згідно п.п. 2.3.3. та 4.6. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» (1995р.), відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.

Крім того, ОСОБА_10 , спричинено ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді саден, згідно п.п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» (1995р.), відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_10 умисно заподіяв працівнику правоохоронного органу легкі тілесні ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, за що передбачена відповідальність ч. 2 ст. 345 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_10 у вчинені кримінального правопорушення, а також правильність кваліфікації його дій, прокурор ОСОБА_14 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що вирок підлягає скасуванню в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок призначення занадто м`якого покарання.

Доводи обґрунтовує тим, що районний суд безпідставно визнав обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття, часткове відшкодування завданих збитків, оскільки ОСОБА_10 визнав вину, проте обставини щирого каяття у судових засіданнях встановлено не було. Вказує, що часткове відшкодування збитків здійснено шляхом поштового переказу за день до останнього судового засідання. Вважає, що призначаючи ОСОБА_10 покарання суд не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер і спосіб вчинення злочину цинічне завдання чотирьох ударів кулаком правої руки в область обличчя інспектору СРПП ОСОБА_13 при виконані ним службових обов`язків. Наголошує, що також не враховано суспільну небезпечність вчиненого злочину, яка полягає в тому, що його вчиненням порушується нормальна робота правоохоронного органу, створюються перешкоди для виконання працівниками зазначених органів своїх службових обов`язків, підривається їх авторитет, заподіюється шкода їх здоров`ю. Звертає увагу, що звільняючи ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням суд не вмотивував, які саме обставини справи та дані про особу засудженого дають підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства та не навів переконливих мотивів про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання.

Вважає, що судом не враховано позицію потерпілого, а також те, що фактично йому не відшкодовано матеріальну та моральну шкоду. Вказує, що потерпілий відмовся від перерахованих коштів у сумі 5000 гривень лише через те, що вони стосувались відшкодовування вартості розбитого скла службового автомобіля.

Просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_10 призначити покарання за ч. 2 ст. 345 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Потерпілий ОСОБА_13 у своїй апеляційній скарзі зазначає, що звільняючи обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням суд першої інстанції належним чином не вмотивував, які саме обставини справі та дані про особу засудженого дають підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства. Вказує, що суд першої інстанції не навів переконливих мотивів про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання. Наголошує, що також не враховано суспільну небезпечність вчиненого злочину, яка полягає в тому, що його вчиненням порушується нормальна робота правоохоронного органу, створюються перешкоди для виконання працівниками зазначених органів своїх службових обов`язків, підривається їх авторитет, заподіюється шкода їх здоров`ю.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання без застосування ст. 75 КК України.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення прокурора та представника потерпілого, які підтримали подані апеляційні скарги у повному обсязі, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до оскаржуваного вироку суду першої інстанції та журналу судового засідання, обвинувачений ОСОБА_10 свою провину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, журналу та технічного запису судового засідання, кримінальне провадження розглянуто у відповідності з вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України, порядок якого та наслідки були належним чином роз`яснено учасникам судового провадження.

В апеляційних скаргах прокурора та потерпілого не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановленого судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого у вчинені злочину, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 345 КК України, в зв`язку з чим апеляційний суд вирок у цій частині не переглядає.

За таких обставин, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у скоєнні умисного заподіяння працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.

Разом з тим, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції, враховуючи характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, має постійне місце проживання, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимий, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, а також наявність пом`якшуючих обставин - щире каяття і часткове відшкодування завданих збитків та відсутність обтяжуючих обставин, дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_10 слід призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

Однак переглядаючи в порядку ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції в межах поданих прокурором та потерпілим апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 не врахував вимоги ст. 65 КК України та положення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, згідно з якими, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Положенням ст. 75 КК України визначено, що суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, стаття 75 КК України застосовується лише у тому разі, коли для цього є достатні приводи і підстави. Рішення суду щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» роз`яснено, що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчинення злочину, яке виявляться в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, активне сприяння у розкриті злочину це надання органам досудового слідства будь-якої допомоги в установлені невідомих їм обставин справи.

Проте, ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_10 та приймаючи рішення про звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався та не навів у вироку обґрунтованих підстав для застосування положень ст. 75 КК і можливості виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 не надав належної оцінки конкретним обставинам події, які встановлені судом, способу та характеру вчинення кримінальних правопорушень, аналізу даних про особу винного, як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, а також наслідкам вчинених кримінальних правопорушень у виді завдання матеріальної шкоди, яку останній не відшкодував.

Зокрема призначаючи покарання ОСОБА_10 , районний суд не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер і спосіб вчинення злочину - цинічне завдання чотирьох ударів кулаком правої руки в область обличчя інспектору СРПП ОСОБА_13 при виконанні ним службових обов`язків, продовження опору працівникам поліції після спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_13 та відсутність намірів засудженого допомогти потерпілому після вчиненого злочину, оскільки останній після вчиненого лікувався 5 діб стаціонарно та 5 діб амбулаторно.

Крім того, судом не враховано суспільну небезпечність вчиненого злочину, яка полягає в порушені нормальної роботи правоохоронного органу, створюються перешкоди для виконання працівниками зазначених органів своїх службових обов`язків, підривається їх авторитет, заподіюється шкода їх здоров`ю.

Вчинення цього злочину може викликати у працівника правоохоронного органу почуття тривоги, страху і занепокоєння за своє життя, здоров`я і майно, що може завадити йому успішно виконувати службові обов`язки.

Разом з тим, судом не враховано позицію потерпілого, а також те, що фактично йому не відшкодовано ні матеріальних ні моральних збитків. Від отримання переказаних ОСОБА_10 коштів у сумі 5000 грн. потерпілий відмовився через те, що вони стосувались відшкодування вартості розбитого скла службового автомобіля, який належить органу поліції.

Вказане, на переконання апеляційного суду, свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого ОСОБА_10 та спростовує висновок суду про можливість звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки рішення про застосування положень ст. 75 КК України є невиправдано м`яким заходом примусу і не сприятиме меті покарання.

Також апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на щире каяття обвинуваченого та визнав його пом`якшуючою покарання обставиною.

Так щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Отже, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Однак, бажання обвинуваченого виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, не знайшло своє відображення в матеріалах кримінального провадження, а обвинувачений, на думку апеляційного суду визнав свою вину лише для того, щоб уникнути справедливого покарання, його каяття не можна визнати щирим, справжнім.

При цьому апеляційний суд враховує, що з часу вчинення ОСОБА_10 злочину, ним не прийнято ніяких заходів щодо відшкодування матеріальної шкоди потерпілому, завданої його протиправними діями.

Натомість посилання суду на часткове відшкодування завданої шкоди потерпілому є необґрунтованим, оскільки обвинуваченим відшкодовано збитки лише за розбиття скла автомобіля, який перебуває у власності держави. Однак жодних дій на відшкодування збитків самому потерпілому обвинуваченим, в тому числі і на стадії апеляційного розгляду, не вчинено та не відшкодовано.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що щире каяття обвинуваченого ОСОБА_10 носить формальний характер і не підтверджується об`єктивними обставинами та має на меті виключно намагання уникнути справедливого покарання за вчинені злочини.

Апеляційний суд враховує ступінь тяжкості інкримінованого злочину, дані про особу обвинуваченого, його вік, сімейний статус, обставини вчинення кримінального правопорушення, приходить до висновку про те, що покарання за ч. 2 ст. 345 КК України у виді 3 років позбавлення волі, яке слід відбувати реально буде достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчинення ним нових злочинів.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №1 «Про практику постановлення судами вироків при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що у разі коли в апеляційній скарзі ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого шляхом призначення йому більш суворого покарання, то у разі задоволення апеляційної скарги, вирок суду першої інстанції скасовується та ухвалюється новий вирок.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За таких обставин, апеляційні скарги прокурора та потерпілого підлягають частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України вчастині призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання скасуванню з ухваленням апеляційним судом у цій частині нового вироку.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 - 409, 412, 413, 414, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги прокурора Любашівської окружної прокуратури ОСОБА_14 та потерпілого ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Любашівського районного суду Одеської області від 19.01.2023 у кримінальному провадженні №0000189, внесеному до ЄРДР 04.08.2022 відносно ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України в частині призначення покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призначити покарання за ч. 2 ст. 345 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в порядку виконання вироку.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк, з моменту отримання її копії.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4