1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 334/6793/17 1-кп/335/191/2024
20 лютого 2024 року м.Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 та її представника - адвоката ОСОБА_7 ,обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно
У судовому засіданні відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Так, в обґрунтування клопотання прокурор зазначив про те, що ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених п. 4 ч.2 ст. 115 та ч. 4 ст. 296 КК України, а саме умисному вбивстві, вчиненому з особливою жорстокістю та хуліганстві, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю із застосуванням предмету, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
Один із злочинів, у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_8 , відноситься до особливо тяжких злочинів, який пов`язаний із посяганням на життя та здоров`я людини, що значно підвищує ступінь суспільної небезпеки його поведінки.
Під час досудового розслідування, судового розгляду вказаного кримінального провадження суддями неодноразово продовжувався строк дії запобіжного заходу ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою, який наразі закінчується, однак, розглянути кримінальне провадження у строк до закінчення строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не є можливим.
Прокурор зазначає про те, що відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України ризики, передбачені п.1 та п.3 ч.1 ст. 177 КПК України продовжують існувати, а саме ризик переховування від суду та ризик незаконного впливу на потерпілу та свідків, та тримання обвинуваченого під вартою є єдиним та необхідним запобіжним заходом, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вказаним ризикам.
З урахуванням зазначеного прокурор просить суд продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з утриманням у ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».
Потерпіла ОСОБА_6 та її представник - адвокат ОСОБА_7 ,у судовому засіданні підтримали клопотання прокурора та просили суд його задовольнити.
Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 у судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання прокурора та просили суд звільнити ОСОБА_8 з під варти або застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.
Крім того ОСОБА_8 було подано клопотання про зміну запобіжного заходу, у якому він просить скасувати запобіжний захід у виді тримання під вартою та звільнити його з-під варти у залі суду, оскільки він вже досить тривалий час перебуває під вартою, а ризики, на які посилається прокурор вже втратили свою актуальність, є необґрунтованими та не доведеними.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 підтримав клопотання свого підзахисного та просив суд його задовольнити.
Потерпіла ОСОБА_6 та її представник - адвокат ОСОБА_7 ,а також прокурор заперечували проти задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 та просили суд у його задоволенні відмовити.
Заслухавши думку сторін кримінального провадження, розглянувши клопотання, суд приходить до наступних висновків.
Так, судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 31 серпня 2017 року до ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на шістдесят днів у Запорізькому СІЗО, який неодноразово судом був продовжений та закінчується 23 лютого 2024 року.
Відповідно ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.
Стаття 194 КПК України передбачає, що під час розгляду клопотання суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до п.п.1, 2, 3, 4, 5 ч. 1, ч.2 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є запобігання спробам обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити ці дії.
Так, у кримінальному провадженні на даний час триває судовий розгляд, допитано обвинуваченого, потерпілу, триває стадія дослідження письмових доказів та ще не допитано усіх свідків.
ОСОБА_8 по даному кримінальному провадженню обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 296, п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, останній з яких відноситься до особливо тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Судом встановлено наявність обставин, які свідчать про те, що ризики, які були підставою для обрання та неодноразового продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, передбачені п.1, п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду та ризик незаконного впливу на потерпілу та свідків продовжують існувати і на цей час.
Крім того, суд, відповідно до вимог ст.178 КПК України, при вирішені питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу враховує дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше не судимий, разом з тим у суду відсутні відомості про його міцні соціальні зв`язки, про наявність місця проживання, ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, офіційно не працевлаштований, доказів того, що до затримання працював неофіційно суду надано не було.
Крім того, у суду відсутні відомості про те, що обвинувачений за станом свого здоров`я не може перебувати у місці тримання під вартою.
На переконання суду, дані про особу обвинуваченого та наявність встановлених судом ризиків, у сукупності свідчать про неможливість запобігання ним шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, менш обтяжливого, ніж тримання під вартою, а також про те, що запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України.
На думку суду, обраний відносно обвинуваченого на досудовому розслідуванні та неодноразово продовжений під час судового розгляду запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з урахуванням строку тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення, яке інкримінується ОСОБА_8 , не виходить за межі розумного строку.
Застосований відносно ОСОБА_8 запобіжний захід кореспондується з характером суспільного інтересу, підставами і метою його обрання, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується обвинуваченому, не надає можливості обвинуваченому перешкоджати інтересам правосуддя шляхом ухилення від суду та впливу на потерпілу та свідків.
Наявні наведені ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають на даний час можливість зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.
З урахуванням викладеного, суд доходить до висновку, що підстави для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 не відпали, і не встановлено обставини, які б давали достатні підстави для зміни чи скасування раніше обраного запобіжного заходу.
Суд не знаходить підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу із тримання під вартою на інший більш м`який, оскільки вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, на даний час, не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, з огляду на що клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з утриманням у ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» підлягає задоволенню, а у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу слід відмовити.
У відповідності до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
Крім того, як стверджує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
У справах «Ілійков проти Болгарії» та «Летельє проти Франції», Європейський суд з прав людини, зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Враховуючи вищенаведене, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям Європейського суду з прав людини, суд вважає виправданим тримання обвинуваченого під вартою.
Продовжуючи обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд не визначає розмір застави, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину із застосуванням насильства, що передбачено п.1 ч.4 ст.183 КПК України.
Керуючись ст.ст. 197, 331 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
У задоволені клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про зміну запобіжного заходу відмовити.
Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 19 квітня 2024 року включно, з утриманням у ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».
Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення до Запорізького апеляційного суду.

Вступна та резолютивна частини ухвали виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 20 лютого 2024 року.

Повний текст ухвали виготовлено 21 лютого 2024 року.

Головучий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3