ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1086/24 Справа № 182/2214/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

перекладача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду кримінальне провадження № 0000406 за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого та захисника на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 січня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красноярськ, РФ, без громадянства, раніше не судимого, тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі, -

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку суду першої інстанції, 8 квітня 2022 року в денний час ОСОБА_10 спільно з обвинуваченим ОСОБА_7 перебували за місцем свого фактичного проживання, а саме в складському приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . Через деякий час ОСОБА_10 пішов у невідомому напрямку, а ОСОБА_7 залишився за вказаною адресою, де спав.

Близько о 02:00 год. 09.04.2022 р. ОСОБА_10 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, повернувся за місцем свого проживання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де спав ОСОБА_7 .

ОСОБА_10 , побачивши, що ОСОБА_7 спить, почав будити останнього, на даному ґрунті між ними виникла словесна сварка, в ході якої у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на вбивство, тобто умисне противоправне заподіяння смерті ОСОБА_10 .

Так, 09.04.2022 р. приблизно о 02:05 год. ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне вбивство ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, знаходячись в складському приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , вийшов на вулицю, де поблизу входу взяв металевий колун, із яким повернувся в складське приміщення.

Після чого ОСОБА_7 з метою вбивства, діючи умисно, металевим колуном, котрий тримав в обох руках, наніс близько чотирьох ударів в область голови ОСОБА_10 , який сидів за столом, після вказаних ударів потерпілий втратив свідомість, а ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на умисне вбивство ОСОБА_10 , штовхнув останнього зі стільця на підлогу та обутою ногою наніс ще не менше двох ударів в область грудної клітини.

Смерть ОСОБА_10 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 помер на місці.

В апеляційній скарзі прокурор ставить питання про скасування вироку відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості. Вважає, що при ухваленні вироку судом не дотримано принципів справедливості та індивідуалізації покарання, а саме не враховано, що ОСОБА_7 вчинив особливо тяжкий злочин, що спричинив загибель людини, обвинувачений не працевлаштований, не одружений, на його утриманні ніхто не перебуває, вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав частково, намагався виправдати свої злочинні дії. Зазначене в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 веде антисоціальний спосіб життя, не має постійного джерела доходу, не розуміє тяжкості вчиненого ним злочину та легковажно ставиться до його наслідків. Просить суд ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі обвинувачений зазначає, що він не мав умислу на заподіяння ОСОБА_10 смерті, все сталося несподівано. Висновок слідчого ОСОБА_11 про перебування його у стані алкогольного сп`яніння не підтверджений. В матеріалах справи відсутні показання ОСОБА_12 , який може підтвердити його свідчення та який був свідком постійних провокацій зі сторони ОСОБА_10 , іноді із застосуванням фізичного впливу. Зазначає, що замість слідчої ОСОБА_11 його допитував інший слідчий. Документи він підписував не розуміючи, що у них написано, тому вважає, що його підписи отримані незаконно. Наголошує на відсутності судових дебатів та позбавлення його останнього слова. Вказує, що строк тримання під вартою було продовжено без його участі та без виклику, на його клопотання здійснити запит, суддя не стала його слухати та вимкнула зв`язок.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, в іншій частині вирок суду залишити без змін. Не оспорюючи встановлені в ході судового розгляду обставини та правову кваліфікацію обвинувачення, вважає, що призначене судом покарання є занадто суворим та не відповідає особі обвинуваченого. Зазначає, що визнання його підзахисним вини у вчиненні кримінального правопорушення, щире каяття, активне сприяння слідству у розкритті злочину свідчать про їх відвертий характер і не може бути розціненим, як намагання уникнути або полегшити покарання. Вважає, що при визначенні міри покарання має бути врахований той факт, що ОСОБА_10 , будучи молодшим за ОСОБА_7 , фізично більшим та сильнішим, неодноразово вчиняв конфлікти, погрожував фізичною розправою ОСОБА_7 , який об`єктивно не міг чинити жодного супротиву та постійно перебував під психологічним тиском.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу, заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив суд перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 116 КК України, оскільки злочин вчинив в стані сильного душевного хвилювання.

Захисник ОСОБА_8 підтримав позицію свого підзахисного стосовно перекваліфікації його дій з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 116 КК України та просив призначити покарання відповідно до санкції цієї статті.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу державного обвинувача та заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та захисника.

Заслухавши доповідача, думку учасників процесу, перевіривши доводи апеляційних скарг та вивчивши матеріали справи, судова колегія доходить висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

На підставі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 винуватим себе визнав частково, та пояснив, що умислу на вбивство у нього не було. В тому, що сталося, винен потерпілий ОСОБА_10 , який постійно його провокував.

Сукупність досліджених судом першої інстанції доказів доводить вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України, оскільки ОСОБА_7 застосував предмет для заподіяння уражень металевий колун, яким цілеспрямовано наносив удари у життєво важливу ділянку тіла голову загиблого, що свідчить про намір ОСОБА_7 . позбавити життя ОСОБА_10 .

Доводи обвинуваченого про його провокування потерпілим, що призвело до вчинення злочину, не спростовують висновків суду про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Апеляційний суд не вбачає підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 116 КК України, за ствердженням останнього про знаходження його в стані сильного душевного хвилювання, зумовленого поводженням, що принижує його честь і гідність, яке мало системний характер з боку потерпілого.

Стан сильного душевного хвилювання визначається у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003 № 2, як емоційний стан винного, який значною мірою знижує його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Необхідною умовою кваліфікації дій винного за статтями 116 і 123 КК України є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого. Насильство може бути як фізичним (заподіяння тілесних ушкоджень або побоїв, незаконне позбавлення волі тощо), так і психічним (наприклад, погроза завдати фізичної, моральної чи майнової шкоди). До тяжкої образи слід відносити явно непристойну поведінку потерпілого, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб.

Стаття 116 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне вбивство у стані сильного душевного хвилювання зумовленого жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого.

Ця норма містить специфічні (видові) ознаки складу кримінального правопорушення, які виокремлюють фактично вчинені дії як один із різновидів умисних убивств (ст. 115 - 118 КК України).

Специфічними (видовими) ознаками юридичного складу умисного вбивства, передбаченого ст. 116 КК України, є: а) перебування винного в стані сильного душевного хвилювання (фізіологічного афекту) під час вчинення посягання на життя потерпілого; б) наявність причинного зв`язку між станом сильного душевного хвилювання і поведінкою потерпілого жорстоке поводження, приниження честі і гідності, систематичний характер; в) заподіяння смерті тій особі, яка вчинила жорстоке поводження, приниження честі і гідності, систематичний характер такого поводження.

Дії, які вчиняються в афектованому стані, мають особливий характер. Специфіка таких дій полягає у тому, що вони обмежені в часі і тривалості стану фізіологічного афекту.

Неправомірні дії потерпілого становлять обов`язкову умову вбивства у стані сильного душевного хвилювання.

Намір на вбивство дуже тісно пов`язаний зі станом фізіологічного афекту. У цьому разі намір на вбивство виникає так несподівано, як і сам стан афекту, а реалізується негайно (відразу), до моменту закінчення цього стану. Тобто стан афекту супроводжує формування і реалізацію злочинного наміру. Формування мотиву і наміру вчинення злочину відбувається завжди непередбачувано та швидко, хоча й не так стрімко, як виникає афект, але неодмінно за неправомірною поведінкою потерпілого й безпосередньо під впливом стану афекту.

Стан сильного душевного хвилювання полягає в домінуванні усвідомленості особи сильної емоції, що знижує контроль особи над вчинком, певним чином гальмує інтелектуальну діяльність, викликає феномен «звуження» свідомості.

Поведінка особи при сильному душевному хвилюванні регулюється не заздалегідь обміркованою метою, а тим почуттям, що повністю захоплює особистість і викликає імпульсивні, підсвідомі дії.

Окрім типових елементів складу умисного вбивства, цьому злочину притаманні такі особливі компоненти об`єктивної сторони, як час та обстановка, а також специфічний характер умислу - раптовий, афектований.

Якщо за ймовірним афектом приховується продумана підготовка до заздалегідь спланованого вбивства, такий злочин виключає кваліфікацію за ст. 116 КК України. Характерною рисою афектованого наміру є те, що він виникає під безперервним, дедалі зростаючим до критичної межі хвилювання тиском емоцій, й у цьому сенсі він (намір) набуває змушеного характеру. Своєрідно змінюючи свідомість і переломлюючи волю винної особи, стан афекту «спонукає» її розв`язувати проблему і конфліктну ситуацію.

Отже, таке вбивство не може бути заздалегідь задуманим.

У зв`язку з цим будь-які підготовчі дії до вбивства виключають застосування ст. 116 КК України.

Фактичну основу діяння ОСОБА_7 , інкримінованого йому в провину, становили: накопичення образ через неодноразові приниження; рішучі й вивірені дії на місці вчинення кримінального правопорушення, спосіб вбивства (спричинення близько чотирьох ударів в область голови, не менше двох ударів в область грудної клітини, із яких чотири удари металевим колуном по голові, а не будь-яким іншим предметом).

За висновком експерта № 211 від 09 травня 2022 року, на трупі ОСОБА_10 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми а саме: двох рублених ран в тім`яно-потиличній області по середній лінії, двох рублених ран в правій скроневій області, забою-розтрощення правої вушної раковини, множинних саден в правій скронево-виличній областях, забитої рани в правій лобно-скроневій області, синця в лобній області справа, двох забитих ран лівої брови, садна на нижній повіці правого ока, рубленої рани лівої виличної області, забито-рваної рани лівої вушної раковини і в лівій біля вушній областях, садна слизової оболонки нижньої губи справа і зліва, забитої рани на підборідді зліва, крововиливу у м`яких тканинах правої скронево-тім`яної-потиличній областях, крововиливу у м`яких тканинах лобної області справа, крововиливу у м`яких тканинах лівої лобно-скроневої області, багатоуламкового перелом-розтрощення кісток склепіння черепу в правій скронево-тім`яної-потиличній ділянці з переходом на кістки основи черепу, епідурального і субдурального крововиливів, двобічних субарахноїдальних крововиливів, рубленої рани потиличної частки правої півкулі головного мозку, множинних крововиливів у речовину головного мозку, дані ушкодження розглядаються сукупно і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 .

Також суд враховує зокрема: обране знаряддя вчинення злочину металевий колун, завдання ним ударів у життєво важливий орган - голову, силу і локалізацію ударів.

В ході судового розгляду не було встановлено факту жорстокого поводження, або такого, що принижує честь і гідність обвинуваченого, тим більше систематичного характеру, зі сторони потерпілого, в правовому значенні цих термінів.

Суд враховуючи наявні докази, вважає, що загиблий, і це не спростовує обвинувачений ОСОБА_7 , не наносив йому удари. Зі слів обвинуваченого загиблий приставив ножа йому до горла, але потім поклав ніж на стіл, зробивши так, як про це попросив його сам обвинувачений. Крім того, як вказує обвинувачений, після сварки з загиблим він пішов з приміщення на вулицю. Навпроти дверей побачив колун, яким вони рубали дрова. Взяв колун та з ним зайшов до приміщення і почав колуном наносити удари ОСОБА_10 по голові.

Отже, суд правильно дійшов до висновку, що вбивство ОСОБА_10 було вчинено ОСОБА_7 на підґрунті неприязних відносин та конфлікту на побутовому ґрунті, які являються основним мотивом, у якому домінує свідомість і не свідчить про стан фізіологічного афекту.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що замість слідчої ОСОБА_11 його допитував інший слідчий, на увагу не заслуговують, оскільки здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженню доручено слідчій групі СВ Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, до складу якої призначено не тільки слідчого ОСОБА_11 .

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого на відсутність судових дебатів та позбавлення його останнього слова спростовуються відеозаписом та журналом судового засідання від 08 січня 2024 року, під час якого ухвалено вирок.

Оцінку доводам апеляційної скарги обвинуваченого про те, що строк тримання під вартою було продовжено без його участі та без виклику, надано в ухвалі колегії суддів Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2023 року, під час перегляду в апеляційному порядку ухвали Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.01.2023 року, якою було продовжено строк дії запобіжного заходу.

Враховуючи територіальну наближеність м. Нікополя до зони бойових дій, колегія суддів вважає правомірним проведення в суді першої інстанції судових засідань в режимі відеоконференції для забезпечення безпеки в першу чергу самого обвинуваченого. Та обставина, що обвинувачений не бажав приймати участь у судовому засіданні в режимі відео конференції, не є порушенням з боку суду першої інстанції приписів КПК України, адже судом дотримано вимоги положень ст. 336 КПК України, в той час як обвинувачений знехтував правом приймати участь в судовому засіданні з власних міркувань.

Доводи захисника про можливість застосування при призначенні обвинуваченому покарання вимог ст. 69 КК України є безпідставними та не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно положень ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При вирішенні питання про призначення покарання і його розміру обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого злочину, обставинам вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Так, судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання належним чином не враховано того факту, що вчинений ОСОБА_7 злочин має підвищений рівень суспільної небезпеки, направлений проти закріплених Конституцією України природних і невідчужуваних прав людини, а саме проти життя і здоров`я людини, які визнаються найвищою соціальною цінністю. Зазначене свідчить про нехтування обвинуваченим загальнолюдськими моральними цінностями, крайню зневагу до людського життя та вказують на виключну небезпеку його особи для суспільства. Судом також у повній мірі не враховані обставини вчинення злочину, а саме спосіб заподіяння смерті потерпілому металевим колуном, множинну кількість та тяжкість заподіяних тілесних пошкоджень. Особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не одружений, на утриманні нікого не має, є працездатною особою, однак офіційно не працевлаштований, має тимчасове місце проживання, за місцем тимчасового проживання характеризуються задовільно, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що покарання, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, не відповідає тяжкості скоєного злочину і особі обвинуваченого в наслідок м`якості та не буде сприяти його виправленню й попередженню скоєння нових злочинів. За таких обставин, судова колегія вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора. Призначаючи ОСОБА_7 покарання за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, колегія суддів бере до уваги вимоги ст.ст. 50, 65 КК України. При визначенні виду та розміру покарання колегія суддів бере до уваги конкретні обставини вчиненого, ступінь тяжкості скоєного злочину, який на підставі ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, а також дані про особу обвинуваченого. Так, ОСОБА_7 не одружений, на утриманні нікого не має, є працездатною особою, однак офіційно не працевлаштований, має тимчасове місце проживання, за місцем тимчасового проживання характеризуються задовільно, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Згідно ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнає поведінку потерпілого ОСОБА_10 , який фактично спровокував дії обвинуваченого, бо тривалий час ображав обвинуваченого.

У відповідності зі ст.ст. 50, 65 КК України особі, що скоїла злочин, покарання повинне бути призначене необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також попередження здійснення нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

З обліком викладеного, апеляційні скарги обвинуваченого та захисника не підлягають задоволенню, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції на підставі ч.1 ст. 420 КК України скасуванню в частині призначеного ОСОБА_7 покарання з ухваленням в цій частині нового вироку судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого та захисника залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 січня 2024 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 9 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня отримання копії вироку.

Судді: