ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 675/1412/23

Провадження № 11-кп/4820/310/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому та в режимі відеоконференції апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 лютого 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Ізяславського районного суду від 12 лютого 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженому ОСОБА_6 про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просив скасувати ухвалу Ізяславського районного суду від 12 лютого 2024 року, постановити нову, якою направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції або задовольнити його клопотання про звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, обмежившись відбутим строком.

Уважав, ухвалу суду необ`єктивною, необґрунтованою та постановлено із порушенням кримінального та процесуального законодавства.

Зазначав, що його право на захист було порушено. Тому вказував на необхідність застосування при розгляді справи Конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини як джерела права.

Зауважував, що не просив суд переглядати законність призначеного йому покарання, а навпаки, просив діяти в межах законодавства, яке було чинне на час вчинення злочину, де чітко встановлено, що покарання не може перевищувати 25 років.

В апеляційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 просив скасувати ухвалу Ізяславського районного суду від 12 лютого 2024 року та постановити нову, якою задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_6 .

Уважав, що рішення суду першої інстанції є незаконне та необґрунтоване.

Зауважував, що на час вчинення злочину ОСОБА_6 кримінальний закон передбачав покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, а з 22 лютого 2000 року - довічне позбавлення волі

Уведений у дію новий вид покарання - довічне позбавлення волі 22 лютого 2000 року, який погіршував становище ОСОБА_6 не мав зворотної дії у часі, а тому засуджений просив у клопотанні застосувати до нього ч.1 ст.25 КК України (1960 року).

Статтею 25 КК України (1960 року) передбачено, що позбавлення волі встановлюється на строк від трьох місяців до десяти років, а за особливо тяжкі злочини, за злочини, що спричинили особливо тяжкі наслідки, і для особливо небезпечних рецидивістів у випадках, передбачених цим Кодексом, - не більше п`ятнадцяти років. При заміні в порядку помилування довічного позбавлення волі позбавленням волі на певний строк воно може бути призначено і на строк понад п`ятнадцять років, але не більше двадцяти п`яти років.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (ст.58 Конституції).

З огляду на викладене, оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам ст.370 КПК України.

Тому клопотання засудженого ОСОБА_6 є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з викладом змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги; в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на підтримання апеляційних скарг з викладених у них мотивів; заперечення прокурора ОСОБА_5 проти апеляційних скарг; перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Частина 1 ст.404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог Закону.

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_6 засуджений за вироком судової палати кримінальних справ Черкаського апеляційного суду від 28 січня 2002 року за ст.ст.190-1, 69, ч.2 223, 42 КК України (в редакції 1960 року), ч.4 ст.187 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві особистої власності.

Ухвалою колегії суддів судової палати Верховного суду України з кримінальних справ від 09 липня 2002 року вирок щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 вересня 2007 року, яка була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 30 січня 2008 року, було відмовлено ОСОБА_6 з задоволенні заяви про приведення у відповідність до Кримінального кодексу України в редакції 2001 року вироку щодо нього.

Постановою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 24 червня 2010 року, яка була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 27 грудня 2011 року, було відмовлено ОСОБА_6 в задоволенні клопотання про приведення у відповідність із діючим законодавством вироку щодо нього в частині заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 17 серпня 2016 року ОСОБА_6 зараховано строк перебування під вартою у строк попереднього ув`язнення затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 12 квітня 1998 року по 09 липня 2002 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою Ізяславського районного суд Хмельницької області від 16 червня 2015 року, яка була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 16 вересня 2015 року, було відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні заяви про приведення вироку щодо нього у відповідність до вимог ст.3 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.

Згідно з ч.1 ст.401 КПК України (в редакції 1960 року) вирок апеляційного суду набирає законної сили після закінчення строку на його касаційне оскарження, а в разі подання касаційної скарги чи внесення касаційного подання, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією.

Статтею 403 КПК України (в редакції 1960 року) визначено, що вирок, який набрав законної сили, є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Аналогічні положення щодо остаточності рішення Верховного Суду, набрання вироком законної сили та його обов`язковості містяться і чинному КПК України (у редакції 2012 року), зокрема, в ч.5 ст.442, ст.532, ст.533 КПК України.

Згідно з п.14 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Саме в порядку, визначеному п.14 ч.1 ст.537 КПК України, засуджений ОСОБА_6 просив суд фактично переглянути законність призначеного йому покарання за вироком, що набрав законної сили, у виді довічного позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання.

Проте, місцевий суд правильно зауважив, що така вимога засудженого не може бути задоволена з огляду на те, що в порядку виконання вироку суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили, та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання.

Так, у постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 1990 року «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» зазначено, що не підлягають розгляду в порядку, передбаченому для вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку питання, які зачіпають суть вироку та погіршують становище засудженого; звужують або розширюють обсяг обвинувачення; стосуються прогалин і недоліків вироків в частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову. Зокрема, не можна у такому порядку уточнити призначене покарання (як основне, так і додаткове) щодо його виду та строку.

Відповідно до ч.2 ст.21 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили у порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13), одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принцип остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Крім того, суд правильно зазначив, що згідно Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року №1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

Суд також доречно зауважив, що у цьому рішенні також зазначено, що після Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, яким визнано неконституційним положення КК України щодо застосування смертної кари, Кодекс 1960 року не став новим законом, оскільки можливість його зміни передбачено тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Із дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483 (далі Закон № 1483), яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу,протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Зокрема, суд правильно зазначив, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це, на переконання суду, підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (ст. 94). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (ст. 93 КК України 1960 року).

Колегія суддів уважає, що судом першої інстанції обґрунтовано визнано, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дає підстав для призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення та не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

Доводи засудженого та його захисника про те, що підставою для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі є приписи ч.1 ст.25 КК України (в редакції 1960 року) безпідставні і помилкові, оскільки питання, які вирішуються судом під час виконання вироків, не можуть стосуватися суті вироку та призначеного покарання.

Посилання на безпідставну відмову в клопотанні апеляційний суд не бере до уваги.

Доводи засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , зазначені в апеляційних скаргах, досліджені та перевірені апеляційним судом, однак є непереконливими.

Указані обставини не ґрунтуються на нормах чинного Законодавства та не можуть братись до уваги.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

Отже, колегія суддів не знаходить підстав для скасування ухвали місцевого суду та задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 лютого 2024 року щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку залишити без змін, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3