Номер провадження: 11-кп/813/379/24
Справа № 486/224/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судових засідань: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурорів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції (дистанційне судове провадження) між Одеським апеляційним судом та Миколаївським апеляційним судом матеріали кримінального провадження №0000328 від 28.12.2022 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_11 на вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23.03.2023 року, щодо:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Костянтинівка, Арбузинського району, Миколаївської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та йому призначено покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_10 строк його тримання під вартою з 22 грудня 2022 року по 17 лютого 2023 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, застосований до обвинуваченого вироком суду скасовано.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 відраховано з моменту його затримання для направлення до кримінально-виконавчої установи на виконання вироку.

Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_10 визнаний винуватим у тому, що 28 грудня 2022 року, приблизно 06 год. 40 хв., він, під час словесного конфлікту з ОСОБА_12 , що мав місце на ґрунті ревнощів у відношенні спільної знайомої ОСОБА_13 , перебуваючи на сходах між 7-м та 8-м поверхом будинку АДРЕСА_2 , помітив у потерпілого мобільний телефон марки «NОКІА», моделі «1208», ІМЕІ: НОМЕР_1 , у зв`язку з чим у нього виник раптовий умисел на викрадення зазначеного мобільного телефону, належного ОСОБА_12 .

З метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння та його караність, переслідуючи корисливу мету та ціль незаконного збагачення, діючи умисно, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи, що його дії будуть помічені потерпілим, підійшов до ОСОБА_12 та тримаючи його ззаду лівою рукою за тулуб, діючи відкрито, у присутності ОСОБА_14 , просунув праву руку до зовнішньої кишені куртки ОСОБА_12 , звідки дістав мобільний телефон марки «NОКІА», моделі «1208», ІМЕІ: НОМЕР_1 , після чого достовірно усвідомлюючи, що його дії помічені власником майна та оцінюються як відкрите викрадення чужого майна, ігноруючи це та не реагуючи на подальші зауваження потерпілого повернути викрадене, залишив місце події разом із викраденим мобільним телефоном, яким надалі розпорядився на свій розсуд. При цьому ОСОБА_10 спричинив потерпілому ОСОБА_12 майнову шкоду на суму 350 гривень.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікації дій ОСОБА_10 та доведеності його вини, вважає вирок суду таким, що підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину. Сторона захисту просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання, застосувати до ОСОБА_10 положення ст.69 та ст.75 КК України та призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Захисник посилаються на те, що при призначенні покарання суд першої інстанції не в повній мірі враховав пом`якшуючі обставини та особу обвинуваченого, які в сукупності вказують на можливість застосувати при призначені покарання положень ст.ст.69,75 КК України, а саме: визнання вини в повному обсязі, щиросердне розкаяння, активне сприяння слідству, добровільне відшкодування збитку, позицію потерпілого, який примирився з обвинуваченим та жодних претензій до нього не має. Крім того, захисник вважає, що судом не враховано особу ОСОБА_10 , який після застосування до цього запобіжного заходу у виді домашнього арешту, не порушував його, поводить себе позитивно, за місцем проживання характеризується незадовільно, проте має на утриманні дружину та двох дітей, раніше не судимий, багато разів пошкодував про вчинене, що вплинуло на суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь його соціальної небезпечності. До початку апеляційного розгляду захисник долучила характеристику з місця проживання ОСОБА_10 , копію трудового договору між ОСОБА_10 та КЗ «Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Южноукраїнської міської територіальної громади» та характеристику на останнього.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілого ОСОБА_12 , який був повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного розгляду, судом були створені всі умови для реалізації прав потерпілого на доступ до правосуддя, а подальше відкладення судового розгляду не слугуватиме виконанню положень ст.28 КПК.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань та випадків, передбачених ч. 3 ст. 323 та ст. 381 КПК.

Відповідно до мотивувальної частини оскарженого вироку, кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 розглянуто судом першої інстанції в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України за пропозицією прокурора та зважаючи на те, що обвинувачений повністю визнав свою вину, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються (а.п. 75-76).

Колегія суддів звертає вагу, що повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КК.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 349 КПК, якщо принаймні одна з обставин, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, заперечується стороною, спрощену процедуру судового розгляду застосовано бути не може.

За клопотанням сторони захисту апеляційним судом витребувано технічний носій зі звукозаписами судових засідань у даному кримінальному проваджені.

Як свідчить звукозапис технічної фіксації судового процесу в суді першої інстанції від 20.03.2023 року та журнал судових засідань від 20.03.2023 року, в ході судового розгляду, судом, після проголошення прокурором обвинувального акту, роз`яснено положення ст.349 КПК та з`ясована думка сторін, а також постановлено рішення про недоцільність дослідження тих доказів, якими прокурор обґрунтовував обвинувачення.

Обвинувачений ОСОБА_10 під час допиту, який відображений судом в мотивувальній частині вироку зазначив, що прибув до гуртожитку, де мешкала ОСОБА_15 , з метою з`ясування особистих відносин. В подальшому до квартири ОСОБА_15 підійшов потерпілий ОСОБА_12 , а він спустився до нього з дев`ятого поверху, щоб з`ясувати з ним стосунки.

При цьому, під час допиту обвинувачений ОСОБА_10 , протягом всього допиту пояснював, що до гуртожитку прибув для з`ясування стосунків з ОСОБА_16 . На запитання прокурора, чому та коли саме у нього виник умисел на заволодіння майном потерпілого, ОСОБА_10 зазначив, що хотів показати ОСОБА_15 підтвердження її інших стосунків. В подальшому, прокурором поставлене питання обвинуваченому, та звернута увага на мотив вчинення злочину, який зазначений в обвинувальному акті, на що ОСОБА_10 відповів (прочитав) «з метою наживи».

Після цього, прокурором знову уточнено питання щодо мотиву вчинення злочину, на що обвинувачений ОСОБА_10 зазначив, що заволодів телефоном потерпілого з метою показати та «довести ОСОБА_15 її брехню». Обвинувачений зазначив, що телефон потерпілого він забрав із собою до дому, оскільки вийшли сусіди та він не встиг з`ясувати стосунки з ОСОБА_12 , а перебуваючи за місцем свого мешкання, не зміг прочитати переписку, оскільки екран телефону був зламаний.

Таким чином, під час допиту обвинувачений фактично не підтвердив визнання пред`явленого обвинувачення, зокрема наявності у нього корисливого мотиву, який є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України.

Крім того, на запитання прокурора про те, чи визнає обвинувачений суму спричиненого збитку, останній також зазначив, що вартість мана є завищеною. Тобто, і в даному випадку, апеляційний суд не може визнати встановленою судом обставину щодо визнання ОСОБА_10 суми спричиненого потерпілому матеріального збитку.

В ході апеляційного розгляду обвинувачений визнав факт заволодіння майном потерпілого, однак зазначав, що його дії були спрямовані на підтвердження стосунків ОСОБА_15 з іншим чоловіком, та на неодноразові запитання прокурора не підтвердив викладені в обвинуваченні обставини щодо корисливого мотиву (наживи) заволодіння майном.

Відповідно до встановлених місцевим судом фактичних обставин, які відображені в мотивувальній частині вироку, місцевий суд визнав доведеним формулювання обвинувачення в наступній редакції: «З метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння та його караність, переслідуючи корисливу мету та ціль незаконного збагачення, діючи умисно, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи, що його дії будуть помічені потерпілим, підійшов до ОСОБА_12 та тримаючи його ззаду лівою рукою за тулуб, діючи відкрито, у присутності ОСОБА_14 , просунув праву руку до зовнішньої кишені куртки ОСОБА_12 , звідки дістав мобільний телефон …».

Водночас, відповідно до звукозапису судового засідання від 20.03.2023 року, обвинувачений ОСОБА_10 пояснив, що вказав що метою вчинення злочину було викриття ОСОБА_15 у стосунках з ОСОБА_12 . При цьому, обставин, які були досліджені судом першої інстанції в ході допиту обвинуваченого та вказували на те, що він визнав сформульоване обвинувачення щодо корисливого мотиву при заволодінні майном потерпілого, звукозапис судового засідання не містить. Більш того, обвинувачений не надав суду показань про те, що він хотів збагатитись за рахунок викраденого майна, що не свідчить про визнання останнім вину за обвинувальним актом.

Натомість, суд першої інстанції, викладаючи показання обвинуваченого зазначив у вироку, що ОСОБА_10 визнав фактичні обставини вчинення злочину, зокрема і стосовно заволодіння телефоном потерпілого з метою наживи.

Однак, як встановлено в ході апеляційного розгляду та зазначено вище, обвинувачений ОСОБА_10 в суді першої інстанції фактично не визнав обставини, визнані судом доведеними.

При цьому, як свідчать матеріали кримінального провадження, місцевий суд суд не провів допиту обвинуваченого в порядку ст. 351 КПК, не з`ясував, чи правильно він розуміє зміст обставин, не впевнився у добровільності його позиції та належним чином не роз`яснив обвинуваченому відсутність права оскаржити обставини в апеляційному порядку.

Колегіє суддів встановлено, що вся процедура допиту обвинуваченого в суді першої інстанції зводилися до встановлення у чому був одягнений обвинувачений, хто був присутнім під час заволодіння майном потерпілого, та чи розуміє обвинувачений різницю між відкритим та таємним заволодінням майна.

Таким чином, слід констатувати, що суд першої інстанції не вжив усіх необхідних заходів для того, щоб переконатися в правильності розуміння обвинуваченим тих фактичних обставин, які він буде позбавлений можливості оскаржити, та не здійснив допиту обвинуваченого відповідно до вимог ст. 351 КПК, що виключає покладення в обґрунтування вироку його показань як доказу винуватості в інкримінованому злочині.

Не зважаючи на вказані обставини, після допиту обвинуваченого, суд, незважаючи на невизнання ОСОБА_10 обвинувачення, розглянув кримінальне провадження в порядку ст.349 КПК, без дослідження всіх доказів.

Висновок апеляційного суду щодо недотримання процедури судового розгляду відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 02.02.2021 року (справа №640/4713/19), відповідно до якої повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду в порядку ч. 3 ст. 349 КПК.

Відтак, в даному випадку, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не забезпечив відсутність сумнівів та не переконався у тому, що обвинувачений ОСОБА_10 дійсно не заперечує фактичні обставини кримінального провадження, встановлені під час досудового розслідування та поставлені йому у провину у висунутому обвинуваченні, а також чи правильно він розуміє та усвідомлює зміст цих обставин, оскільки, з огляду на пояснення обвинуваченого, надані в судовому засіданні суду першої інстанції, останній провину у вчиненому при викладених в обвинувальному акті обставинах вочевидь не визнавав.

Судом не було з`ясовано, чи правильно розуміє обвинувачений ОСОБА_10 зміст цих фактичних обставин провадження, а також не були усунені сумніви у добровільності його позиції, тобто фактично не було дотримано обов`язкових передумов можливості здійснення розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 349 КПК, якщо принаймні одна з обставин, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, заперечується стороною, спрощену процедуру судового розгляду застосовано бути не може.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року (справа №521/11693/16-к), щодо застосування ч. 3 ст. 349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно ч. 1 ст. 351 КПК допит обвинуваченого починається з пропозиції головуючого надати показання щодо кримінального провадження, після чого обвинуваченого першим допитує прокурор, а потім захисник. Після цього обвинуваченому можуть бути поставлені запитання потерпілим, іншими обвинуваченими, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, а також головуючим і суддями. Крім того, головуючий має право протягом всього допиту обвинуваченого ставити йому запитання для уточнення і доповнення його відповідей.

З матеріалів провадження вбачається, що зазначених вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції належним чином дотримано не було.

Зазначене порушення кримінального процесуального закону, унеможливило ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, а тому з урахуванням положень ст. 2, 7, 9, 412, 415 КПК, апеляційний суд визнає його істотним та таким, що тягне за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК визначено зміст мотивувальної частини вироку.

Однак суд першої інстанції, хоча і дослідив докази, які були долучені прокурором, в тому числі протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 28.12.2022 року, висновок експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи №3881/22 від 28.12.2022 року, постанови про визнання матеріальних об`єктів речовими доказами, про визнання носія інформації документом, протокол затримання ОСОБА_10 від 28.12.2022 року, заяву про надання запису з відеокамери зовнішнього спостереження від 29.12.2022 року, проте на порушення вказаних норм закону не відобразив це в судовому рішенні, а зазначив, що вина ОСОБА_10 підтверджена його показаннями, показаннями потерпілого ОСОБА_12 та протоколами огляду місця події від 28.12.2022 року та від 29.12.2022 року.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою суду першої інстанції від 17.02.2023 року призначено до розгляду кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 та доручено представнику Вознесенського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях скласти та надати суду досудову доповідь щодо ОСОБА_10 .

Згідно з ч.1 ст.314-1 КПК з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання представник уповноваженого органу з питань пробації складає досудову доповідь за ухвалою суду.

23.03.2023 року досудова доповідь щодо ОСОБА_10 була отримана судом першої інстанції, однак в порушення п.2 ч.3 ст.374 КПК, серед мотивів призначення ОСОБА_10 покарання, в мотивувальній частині вироку висновки досудової доповіді не відображені та не враховані.

Крім того, відповідно до п.2 ч.4 ст.374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються рішення про залік досудового тримання під вартою.

Так, в резолютивній частині оскаржуваного вироку судом зазначено про зарахування в строк відбування покарання ОСОБА_10 строк тримання під вартою з 22 грудня 2022 року по 17 лютого 2023 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Натомість, із формулювання обвинувачення, яке суд вважав доведеним, злочин ОСОБА_10 був вчинений 28.12.2022 року та відповідно до протоколу затримання ОСОБА_10 (який був досліджений судом, але не знайшов відображення у вироку) відбулось того ж дня. Тобто, залік досудового тримання під вартою не відповідає фактичному дню затримання обвинуваченого.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 407 КПК передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Частиною 2 та 3 ст. 415 КПК передбачено, що призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Разом з цим, з огляду на приписи ч.ч. 1, 2 ст. 416 КПК щодо особливостей нового судового розгляду судом першої інстанції після скасування судом апеляційної інстанції вироку, при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 та скасування оскаржуваного вироку суду у зв`язку із допущеними істотними порушеннями вимог КПК України, з призначенням нового розгляду справи в суді першої інстанції, в іншому складі суду, зі стадії підготовчого провадження.

Під час нового розгляду, суду першої інстанції, неухильно дотримуючись вимог КПК України, необхідно звернути увагу на встановлені під час апеляційного розгляду та зазначені в ухвалі суду факти порушення вимог кримінального процесуального закону, провести судове провадження у відповідності до вимог КПК та прийняти за його результатами законне і обґрунтоване рішення, яке буде відповідати вимогам закону, та забезпечить неухильне виконання положень ст.ст. 2, 7 КПК.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23.03.2023 року в кримінальному провадженні №0000328 від 28.12.2022 року, яким ОСОБА_10 засуджений за ч.4 ст.186 КК України скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження, у суді першої інстанції, зі стадії підготовчого провадження, в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4