ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 755/4080/23

провадження № 51-6061 км 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 рокуу кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0000615 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст постановлених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року засуджено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків частково приєднано до покарання за цим вироком невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28 листопада 2022 року, та визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці.

Вказаний вирок ухвалено із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), яким у тому числі вирішено питання щодо запобіжного заходу, судових витрат та долі речових доказів.

Відповідно до вироку ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 30 грудня 2022 року, приблизно о 18:00, перебуваючи поблизу житлового будинку № 2/20 на вул. Тампере у м. Києві, знайшов ключі від автомобіля «Volkswagen Tiguan», д.н.з. НОМЕР_1 , які були загублені власницею автомобіля ОСОБА_8 , та не маючи наміру їх повертати, залишив собі. 13 лютого 2023 року у денний час доби, прибув до двору житлового будинку № 2/20 на вул. Тампере у м. Києві, де виявив автомобіль «Volkswagen Tiguan», д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 313 433,93 грн, ключі від якого він знайшов раніше, та, реалізуючи свій злочинний умисел, будучи раніше судимим за умисний корисливий злочин проти власності, за допомогою знайденого ключа відкрив зазначений автомобіль, сів до його салону, привів двигун у дію та поїхав.

У подальшому у нічний час ОСОБА_7 залишив викрадений автомобіль поблизу ринку «Даринок», а зранку 14 лютого 2022 року знову повернувся до вказаного автомобіля, повторно привів його двигун у дію та поїхав у власних справах до житлового будинку АДРЕСА_2 , де знову залишив. Того ж дня приблизно о 14:00 ОСОБА_7 повернувся до викраденого автомобіля, сів до його салону, після чого був затриманий працівниками поліції.

За встановлених фактичних обставин дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковані, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 квітня 2023 року - без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 (далі - прокурор) ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що суд першої інстанції, постановляючи вирок, дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для застосування до засудженого додаткового покарання у виді конфіскації майна. Перевірячи вирок місцевого суду, апеляційний суд наведеним доводам прокурора належної оцінки не надав, та безпідставно зазначив про відсутність у ОСОБА_7 корисливого умислу, який до того ж, на думку апеляційного суду, органом досудового розслідування не інкримінувався останньому. Наголошує, що унаслідок заволодіння чужим транспортним засобом ОСОБА_7 , якого раніше засуджено за вчинення умисного корисливого злочину проти власності, отримав у своє користування цінне майно та розпочав використовувати його на власний розсуд, тобто діяв з корисливим умислом. Також стверджує, що у висунутому обвинуваченні не вказувалося, що ОСОБА_7 заволодів транспортним засобом щоб покататися, як про це вказує апеляційний суд, а зазначалося, що засуджений заволодів таким майном саме з корисливих мотивів, та не намагався повернути викрадений автомобіль його власнику, оскільки його дії припинені працівниками поліції.

За таких обставин вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції є незаконною, а тому підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, а саме у зв`язку з незастосуванням щодо засудженого додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу, просила її задовольнити, а ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Інші учасники належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не направляли.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, й правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються:

- формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення;

- статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений;

- докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів;

- мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення;

- обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання;

- мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановлені стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 КК, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому;

- підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду;

- мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Для ухвалення судового рішення необхідним є дотримання не лише відповідних правових положень, а й взяття до уваги інших соціальних норм та правил, насамперед, логіки, моралі та професійної етики, певних теоретичних положень. Інтеграційною вимогою до судового рішення є загальна культура процесуального документа. Остання передбачає його логічну несуперечливість та послідовність викладення інформації, зрозумілість, чіткість тощо.

Суд, приймаючи рішення, повинен послідовно поєднувати закон з встановленими у провадженні фактичними обставинами і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку.

Як убачається з вироку місцевого суду, суд встановив, що ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за умисний корисливий злочин проти власності, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий умисний корисливий злочин.

Проте, при викладені мотивів призначення покарання зазначив, що враховуючи обставини кримінального правопорушення та направленість дій обвинуваченого, підстави для застосування конфіскації майна відсутні.

Таким чином суд першої інстанції при ухвалені вироку припустився логічної суперечливості між викладенням обставин, встановлених судом, та мотивами призначенням покарання, чим не дотримався вимог як Особливої частини КК, а саме ч. 2 ст. 289 КК, санкція якої передбачає у якості додаткового покарання конфіскацію майна, так і Загальної частини КК, а саме ч. 2 ст. 59 КК, відповідно до якої конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій просив суд апеляційної інстанції ухвалити новий вирок і застосувати до ОСОБА_7 додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Натомість, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи прокурора, погодився з вироком суду першої інстанції і не звернув увагу на логічну суперечливість судового рішення і необґрунтовано, на думку колегії суддів, відмовив у задоволенні апеляційної скарги прокурора, чим не усунув неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суд апеляційної інстанції має врахувати наведене вище і прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Згідно положень ч. 3 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, та забезпечення можливості проведення нового розгляду судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне обрати йому запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 05 липня 2023 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 11 квітня 2024 року включно.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3