ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/729/24 Справа № 204/8864/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 на вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2023 року у кримінальному провадженні №0000250 від 25 квітня 2023 року, стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 24.04.2023 близько 14:45 разом із своїм братом ОСОБА_9 , після вживання алкогольних напоїв, прийшли до багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , де зустріли своїх знайомих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 . Під час спілкування ОСОБА_7 став вимагати від ОСОБА_10 повернути йому борг, на що останній повідомив, що на даний час не може цього зробити, однак ОСОБА_7 продовжував наполягати на поверненні боргу, що призвело до виникнення між ними словесної сварки, в ході якої ОСОБА_10 завдав ОСОБА_7 один удар кулаком в область обличчя, спричинивши йому садно шкіри лівої виличної ділянки з гематомою м`яких тканин навколо неї з переходом на нижню повіку лівого ока, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень. При цьому у ОСОБА_7 виникла до ОСОБА_10 особиста неприязнь та злочинний умисел на спричинення останньому тілесних ушкоджень.

В цей же день близько 14:50 ОСОБА_7 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, безпосередньо реалізуючи свій кримінально протиправний намір, спрямований на заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, але не бажаючи настання його смерті, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто, діючи з прямим умислом, перебуваючи біля буд. АДРЕСА_1 , використовуючи в якості знаряддя скоєння злочину викрутку, яку мав при собі, утримуючи її в правій руці та знаходячись в положенні стоячи позаду від ОСОБА_10 , завдав йому вказаною викруткою два удари в область спини, внаслідок чого спричинив потерпілому наступні тілесні ушкодження: колоте поранення задньої поверхні грудної клітини праворуч, проникаюче в праву плевральну порожнину, без ушкодження внутрішніх органів, яке ускладнилося підшкірною емфіземою м`яких тканин грудної клітини, правобічним відкритим пневматораксом (з проникненням повітря у праву плевральну порожнину); колоте поранення задньої поверхні грудної клітини ліворуч, проникаюче в ліву плевральну порожнину, без ушкодження внутрішніх органів, яке ускладнилося підшкірною емфіземою м`яких тканин грудної клітини, лівобічним відкритим пневматораксом (проникненням повітря у ліву плевральну порожнину), які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив застосувати до нього ст.69 КК Україини та призначити покарання нижче від найнижчої межі.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що суд першої інстанції не перекваліфікував кримінальне провадження з ч.1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України, не взяв до уваги клопотання адвоката щодо застосування до нього при призначенні покарання ст. 75 КК України.

Вказав, що частково визнає свою вину.

Прокурор подав заперечення, в яких просив апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, вирок суду першої інстанції без змін.

Вказав, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані правильно за ч.1 ст.121 КК України, оскільки він своїми діями вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Зазначив, що надаючи оцінку можливої наявності необхідної оборони чи її перевищенню з боку ОСОБА_7 , суд виходив з того, що ОСОБА_7 є більшим за масою ніж потерпілий, (що обвинувачений підтвердив у судовому засіданні). Крім того, при встановлених обставинах фактично в конфлікті приймали активну участь три особи - обвинувачений, потерпілий та його брат, при цьому, потерпілий наніс удар спочатку обвинуваченому, потім - його брату. Тобто, чисельна перевага в даному випадку вочевидь була на боці ОСОБА_7 та ОСОБА_9 . Щодо способу нанесення ударів, потерпілий наніс удари рукою, не мав зброї чи предметів для спричинення тілесних ушкоджень, у той час як обвинувачений спричинив потерпілому тілесне ушкодження викруткою - предметом, який є загостреним та вочевидь здатний спричинити істотну шкоду здоров`ю при ударі ним в тіло, зокрема, в спину людини.

Вказав, що ОСОБА_7 визнав свою провину частково, обставин, що пом`якшує покарання судом першої інстанції або істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення не встановлено.

Вважає, що у цьому провадженні Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська вірно дійшов висновків, не знайшовши підстав для застосування ст. 69 КК України стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону в повній мірі та, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторони захисту про стан необхідної оборони, на що також є посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про не доведення наявності необхідної оборони чи її перевищенню з боку ОСОБА_7 .

Відповідно до ч. 1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Визначення стану необхідної оборони в кожному конкретному випадку повинно оцінюватися судом із врахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, підтверджених належними та допустимими доказами.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які би не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала би ту, яка для цього необхідна.

Для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.

Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Дії по зупиненню суспільно-небезпечного посягання вважаються правомірними, якщо вони зумовлені потребою негайного відвернення чи припинення посягання.

Відповідно до ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму ВСУ України «Про судову практику у справах про необхідну оборону» №1 від 26.04.2002 року, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч.1 ст.121 КК України, оскільки він своїми діями вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Колегія суддів зазначає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, незважаючи на часткове визнання своєї вини, знайшла своє достатнє підтвердження в показаннях свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_13 та самого обвинуваченого ОСОБА_7 , а також його винуватість підтверджується матеріалами кримінального провадження, які перевірені у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, зокрема:

- протоколом огляду місця події від 25.04.2023;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 25.04.2023 за участю свідка ОСОБА_9 ;

- протоколом огляду речей від 25.04.2023;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 25.04.2023 за участю свідка ОСОБА_11 ;

- протоколом проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 ;

- висновком експерта №97 від 17.05.2023;

- висновком експерта №905/1228-БД від 17.05.2023;

- висновком експерта №905/1227-БД від 17.05.2023;

- випискою №1747/389 від 01.05.2023.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав правильну оцінку позиції сторони захисту про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ст.124 КК України - умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень при перевищенні меж необхідної оборони.

Вирішуючи питання кваліфікації дій обвинуваченого та надаючи оцінку можливості кваліфікації його дій за ст.124 КК України, суд першої інстанції зазначив, що сукупність досліджених судом доказів не доводить існування суспільно небезпечного діяння з боку ОСОБА_10 , та, відповідно, не свідчать про те, що ОСОБА_7 перебував у стані необхідної оборони, а, навпаки, доводять наявність в його діях умислу саме на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, із чим погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Як було встановлено судом першої інстанції, 24.04.2023 близько 14 год. 45 хв ОСОБА_7 , разом із своїм братом ОСОБА_9 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, прийшли до багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 для того, щоб поспілкуватись з ОСОБА_10 , в ході спілкування виник конфлікт, який в подальшому перейшов в бійку між ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та потерпілим ОСОБА_10 .

Вказані обставини у судовому засіданні суду першої інстанції засіданні підтвердив як сам обвинувачений, так і потерпілий та свідки, які були допитані під час судового розгляду.

Надаючи оцінку можливої наявності необхідної оборони чи її перевищенню з боку ОСОБА_7 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_7 є більшим за масою ніж потерпілий, що обвинувачений підтвердив у судовому засіданні суду першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що при встановлених обставинах фактично в конфлікті приймали активну участь три особи обвинувачений, потерпілий та його брат, при цьому, потерпілий наніс удар спочатку обвинуваченому, потім його брату. Тобто, чисельна перевага в даному випадку вочевидь була на боці ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .

Щодо способу нанесення ударів, потерпілий наніс удари рукою, не мав зброї чи предметів для спричинення тілесних ушкоджень, у той час як обвинувачений спричинив потерпілому тілесне ушкодження викруткою предметом, який є загостреним та вочевидь здатний спричинити істотну шкоду здоров`ю при ударі ним в тіло, зокрема, в спину людини.

Окрему увагу слід звернути на ту обставину, що викрутку обвинувачений дістав свідомо, знаючи, що вона перебуває в сумці, та яку він її свідомо приніс на зустріч з потерпілим. Крім того, ОСОБА_7 спричинив удари викруткою саме у спину потерпілому, тобто останній не бачив моменту ударів. Удари були спричинені обвинуваченим у момент, коли активна бійка відбувалась між потерпілим та братом обвинуваченого, тобто, на цей момент будь-яке суспільно небезпечне діяння в бік обвинуваченого з боку потерпілого було відсутнє.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що обвинувачений наносив удари без попередження (у той час як ОСОБА_11 він продемонстрував викрутку без спричинення тілесних ушкоджень, чого було достатньо для відвернення можливого протиправного діяння з його боку, оскільки той відійшов від місця конфлікту).

Слід також зауважити, що після спричинення тілесних ушкоджень потерпілому обвинувачений не надав безпосередньої допомоги, а також не повідомив швидку про подію, місце конфлікту покинув.

Тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вищезазначене у своїй сукупності доводить правильність кваліфікації дій обвинуваченого саме за ч.1 ст.121 КК України, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого за ст.124 КК України.

Щодо застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 ст. 75 КК України, колегія суддів зазначає таке.

Законодавець надав дискреційні повноваження судам у визначенні можливості застосувати ст. 75 КК України.

Колегія судів зазначає, що при призначені покарання суд першої інстанції належним чином врахував, що вчинений ОСОБА_7 злочин згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, за який передбачено покарання виключно у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції дано належну оцінку характеру та обставинам вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення завдання удару викруткою у життєво важливий орган, відсутність намірів обвинуваченого допомогти потерпілому після вчиненого злочину, а також враховано негативну характеристику обвинуваченого ОСОБА_7 , який за місцем мешкання характеризується негативно, знаходиться на обліку у лікаря нарколога, та будучи особою працездатного віку ніде не працює, соціально корисною працею не займається.

Крім того, суд першої інстанції врахував думку потерпілого ОСОБА_10 , який не наполягав на суворому покаранні та не мав до обвинуваченого претензій матеріального характеру, однак вона не є вирішальною при постановлені вироку.

Колегія суддів зазначає, що доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо прийняття судом першої інстанції рішення всупереч позиції потерпілого, не є підставою для скасування по суті правильного судового рішення.

Вказана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 752/8309/16-к, (провадження № 51-284 км 18).

Відповідно до ст. 66 КК України обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції не встановлено.

Також суд врахував наявність обставини, що обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який діючи в межах своїх повноважень, не встановив підстав для застосування ст. 75 КК України, та вважає, що покарання у вигляді 5 років позбавлення волі буде необхіднім й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

Щодо застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 ст. 69 КК України колегія суддів зазначає таке.

Якщо розглядати призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено Законом, як того просить в апеляційній скарзі обвинувачений, то Верховний Суд неодноразово зазначав (зокрема, у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 744/884/17, провадження № 51-8413 км 18), норма матеріального права, викладена в ч. 1 ст. 69 КК України, надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Отже, застосування положень ст. 69 КК України можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні двох обставин, які одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК, і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При визначенні поняття (юридичного змісту) обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, Верховний Суд виходить із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, а також положень тих статей Особливої частини цього Кодексу, що визначають певні обставини, які пом`якшують покарання, як ознаки окремих привілейованих складів кримінальних правопорушень. Про взаємозв`язок обставин, що пом`якшують покарання за приписами ст. 66 КК України, з обставинами, які є ознаками привілейованих складів кримінальних правопорушень (і віддзеркалюють собою значно менший ступінь суспільної небезпечності порівняно із простим складом правопорушення), свідчать, зокрема, положення ч. 3 ст. 66 цього Кодексу, за якими заборонено враховувати як обставину, що пом`якшує покарання, ту, що вже визначена законом як ознака складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого особу визнано винуватою.

Закон про кримінальну відповідальність визначає як обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його вчинення у стані сильного душевного хвилювання, особливий психофізичний стан породіллі під час пологів або відразу після пологів, стан необхідної оборони при перевищенні її меж, які істотно знижують ступінь тяжкості умисних вбивств або тяжкого тілесного ушкодження, у привілейованих видах кримінальних правопорушень, визначених у статтях 116-118, 123, 124 КК України. Вказане визначає і підхід законодавця до визначення обставин, які можуть братися до уваги під час вирішення питання про можливість застосування положень ст. 69 вказаного Кодексу, за якими хоча б одна з декількох обставин, що пом`якшують покарання, за своїм юридичним змістом має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень ст. 69 КК України надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовили виокремлення привілейованих складів злочинів.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій у вчиненні кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку вчиненого та/або небезпечність винуватого. Суд, посилаючись при призначенні покарання на ст. 69 КК України, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно зробив висновок про те, що відсутні підстави для застосування ст. 69 КК України стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки останній визнав свою вину частково, обставин, обставин, що пом`якшують покарання судом або істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення не встановлено.

Колегія суддів зазначає, що обвинувачений фактично не визнав свою вину за ч. 1 ст. 121 КК України та щиро не розкаявся, доводи захисту про активне сприяння розкриттю злочину обвинуваченим також не знайшли свого підтвердження, так як обвинувачений фактично не визнав, що діяв з умислом коли він викруткою в спину завдав удару потерпілому та заперечував вину у спричиненні тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

З огляду на вищевикладене вид та розмір покарання, призначені ОСОБА_7 за скоєнне кримінальне правопорушення, відповідають принципам законності, невідворотності та співмірності і є достатніми для досягнення цілей покарання, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги обвинуваченого є необґрунтованими та не можуть бути задоволеними.

Будь-яких інших доводів, які б свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та вказували на необхідність зміни або скасування вироку суду, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вирок ухвалений у відповідності до вимог кримінального процесуального закону та з правильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим відсутні підстави для його зміни, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого є необґрунтованим та скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2023 року у кримінальному провадженні №0000250 від 25 квітня 2023 року, стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України залишити без задоволення.

Вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2023 року у кримінальному провадженні №0000250 від 25 квітня 2023 року, стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4