ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/142/22 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1004/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційні скарги: обвинуваченого ОСОБА_8 ; захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 березня 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженню № 0000715 від 26.04.2019 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою продовжено строк тримання під вартою, в тому числі, обвинуваченим ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на 60 днів в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» до 05.05.2024 року включно.

В своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 просив скасувати ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 березня 2024 року та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник вважав ухвалу незаконною та необґрунтованою та посилався на те, що відсутні докази існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України. Вказував, що у обвинуваченого існують міцні соціальні зв`язки, в силу ст. 89 КК України судимостей не має. Посилався також на практику ЄСПЛ.

Крім цього, з апеляційною скаргою звернувся обвинувачений ОСОБА_8 , якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, вважаючи, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України не доведені стороною обвинувачення. Вказував, що злочинів не вчиняв.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , а також доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_10 які підтримали свої апеляційні скарги та просили її задовольнити, а також пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційних скарг та вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст.404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 подана в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 . Поряд з цим апеляційна скарга на оскаржувану ухвалу подана обвинуваченим ОСОБА_8 .

Отже, враховуючи вимоги ч.1 ст. 404 КПК України, ухвала суду першої інстанції в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Комінтернівського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження № 0000715 від 26.04.2019 за обвинуваченням, в тому числі, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 255 КК України (ч.1 ст. 255 КК України в редакції від 05.04.2001 р.), ч.2 ст. 255 КК України (в редакції Закону № 671-ІХ від 04.06.2020 р.), ч.4 ст. 28 п.п. 3, 4, 6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 190, ч. 4 ст. 28 ч.3 ст. 146, ч.4 ст. 28 ч.2 ст. 146, ч.4 ст. 28 ч.2 ст. 209 КК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова із клопотанням про продовження запобіжного заходу, в тому числі, стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, обґрунтовуючи це тим, що враховуючи наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, встановлених при застосуванні до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема те, що останні можуть переховуватись від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілих, свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких корисливих злочинів, у тому числі проти життя особи, за які передбачене покарання у вигляді позбавлення волі строком до 15 років або довічне позбавлення волі, крім того, незаконна діяльність обвинувачених носила систематичний характер та тривала більше 2 років, що свідчить про неможливість запобігання встановленим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

Вирішуючи питання про продовження виду запобіжного заходу, в тому числі, стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суд першої інстанції зазначив, що вони обвинувачується у вчиненні особливо тяжких корисливих злочинів, у тому числі проти життя особи, за які передбачене покарання у вигляді позбавлення волі строком на 15 років або довічне позбавлення волі, що свідчить про їх підвищену суспільно небезпечну поведінку та існування ризиків ухилення від суду через усвідомлення втрати свободи на тривалий строк. Також суд встановив, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе перешкодити обвинуваченим повернутися до протиправної діяльності та вчинити спроби ухилитися від суду.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно зі ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Згідно п. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 3561/06 від 13.11.2007 р. Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності ст. 5, 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ні в момент арешту, ні під час перебування заявника від вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, в кінцевому рахунку, пред`явленні обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання". (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, № 182 та Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п.55, Series A, № 300-A).

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Суд першої інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в тому числі, щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ст.ст.193, 194 КПК України заслухав доводи учасників судового провадження, належним чином дослідив фактичні обставини, вказані у клопотанні прокурора, і дійшов вмотивованого висновку про необхідність продовження щодо обвинувачених виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 255 КК України (ч.1 ст. 255 КК України в редакції від 05.04.2001 р.), ч.2 ст. 255 КК України (в редакції Закону № 671-ІХ від 04.06.2020 р.), ч.4 ст. 28 п.п. 3, 4, 6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 190, ч. 4 ст. 28 ч.3 ст. 146 КК України.

Поряд з цим ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 255 КК України (ч.1 ст. 255 КК України в редакції від 05.04.2001 р.), ч.2 ст. 255 КК України (в редакції Закону № 671-ІХ від 04.06.2020 р.),ч.4 ст. 28 ч.3 ст. 190, ч.4 ст. 28 п.п. 3,4,6,9,12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 28 ч.2 ст. 146, ч.4 ст. 28 ч.3ст. 146, ч.4 ст. 28 ч.2 ст. 209 КК України.

Перевіряючи доцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання обвинувачених під вартою та наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, можливість обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 переховуватись від органу досудового розслідування та суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та відомості про особу обвинуваченого.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні, в тому числі, особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.ч. 1,2 ст.255 КК України, а саме, у участі у злочинній організації, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі до 12 років з конфіскацією майна, а також у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст. 28 - п.п. 3, 4, 6, 9, 12 ч.2 ст. 115 КК України, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі стоком на 15 років або довічне позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, офіційно не працевлаштований, що об`єктивно свідчить про те, що останній схильний до вчинення злочинів та про високий рівень суспільної небезпечності.

Поряд з цим, ОСОБА_7 одружений, на утриманні має на утриманні двох неповнолітніх дітей, але наявність таких відомостей не зупинила його вчиняти дії, які йому інкримінуються.

За таких обставин, колегія суддів погоджується зі слушністю висновків суду першої інстанції щодо продовження існування раніше встановлених ризиків, а саме того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 можуть переховуватись від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не зменшилися та не перестали існувати на момент продовження цього запобіжного заходу та апеляційного перегляду.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченим, в тому числі, проти життя, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Враховуючи вищенаведені відомості, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовує в суді першої інстанції необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання обвинувачених під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання та продовження цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинувачених та обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними, направивши обвинувальний акт до суду першої інстанції, якому за наслідками судового розгляду, суд надасть відповідну процесуальну оцінку, ухваливши виправдувальний чи обвинувальний вирок.

Колегія суддів ставиться критично до тверджень сторони захисту щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування, оскільки відомості, що є наявними в матеріалах судового провадження свідчать про протилежне, а їх наявність об`єктивно спростовує апеляційні доводи про недоведеність ризиків щодо переховування від суду можливість, незаконного впливу на потерпілих і свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на підставі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та відсутності на цей час жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 07 березня 2024 року - залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків судового розгляду, з урахуванням тривалого перебування обвинувачених під вартою.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :