СНІГУРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про продовження строку дії запобіжного заходу

30 квітня 2024 року м.Снігурівка

справа №485/521/24

провадження № 1-кп/485/83/24

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5 ,

під час розгляду кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0002066 щодо

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Херсоні, українця, громадянина України, який має вищу освіту, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовозобов`язаного, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який є фізичною особою - підприємцем, раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України,

установив:

Суть питання, що вирішується

30 квітня 2024 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 строком на 60 днів, без визначення розміру застави. Клопотання мотивовано тим, що, на теперішній час ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу ОСОБА_4 не зменшились. Вважає, що продовжують існувати такі ризики як: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. Обставинами, що доводять наявність вказаних ризиків на його думку є те, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України, за яке законом передбачено основне покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років. Разом з тим, ОСОБА_4 вже вчиняв дії щодо переховування від слідства та суду, а саме в період з 17.02.2023 по 03.11.2023 останній перебував у розшуку та був затриманий співробітниками правоохоронного органу при спробі залишити місто Херсон в напрямку Бериславського району Херсонської області. ОСОБА_4 перебуваючи на свободі може незаконно впливати на свідків мешканців м. Снігурівка, у тому числі які працювали під його керівництвом, та які надали покази щодо його злочинної діяльності (у тому числі про злочинні накази останнього на користь підтримки окупаційного режиму), під час окупації Снігурівської ОТГ, Баштанського району, Миколаївської області військами РФ. Крім того, необхідно врахувати те, що він добровільно обійняв посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно - господарських функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території. При наявній можливості припинити співпрацювати з окупаційною владою, добровільно ОСОБА_4 цього не зробив та разом представниками РФ здійснив переміщення на тимчасово окуповану територію України. Вік та стан здоров`я ОСОБА_4 не перешкоджають продовженню відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Позиції учасників провадження

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання та просив його задовольнити з підстав наведених у клопотанні, звернув увагу суду на те, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував щодо продовження його підзахисному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зазначив, що жодні ризики наведені стороною обвинувачення нічим не підтверджені та є надуманими. Також просив суд, застосувати його підзахисному заставу, як альтернативний вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав позицію свого захисника.

Встановлені обставини

Слідчий суддя Центрального районного суду м.Миколаєва своєю ухвалою від 05 листопада 2023 року обрав щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 01.01.2024, який в подальшому продовжувався, останній раз 06.03.2024 Снігурівським районним судом Миколаївської області строком до 04 травня 2024 року включно без визначення розміру застави.

Мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали

Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи, дійшов до таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Так, відповідно до вимог п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

Оцінюючи наявність ризиків, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує таке.

Можливість обвинуваченого переховуватись від суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, який відноситься до категорії тяжкого, та за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з конфіскацією майна або без такої. Таким чином, під тяжкістю невідворотного покарання за вчинений злочин, враховуючи можливість безперешкодно залишити територію України, обвинувачений може переховуватися від суду. Так, характер та фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, його тяжкість та суспільне значення, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку. При цьому суд наголошує, що сама тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, не є основною чи безпосередньою підставою для тримання під вартою, а оцінюється в сукупності з наявними ризиками, передбаченими ст. 177 КПК України. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства. Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Ураховуючи наведене, суд вважає доведеним ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України;

Оцінюючи наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, суд бере до уваги той факт, що кримінальне провадження перебуває на початковому етапі, допит свідків, для встановлення обставин у цьому кримінальному провадженні, ще не проведено. При оцінці існування цього ризику суд також виходить із передбаченої КПК України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України). Разом з тим, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Згідно ч.4 ст.95 КПК України, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Окрім того, ОСОБА_4 обізнаний про свідків, яким можуть бути відомі обставини кримінального правопорушення, у тому числі які працювали під його керівництвом, тому ризик незаконного впливу на свідків є доведеним.

Щодо ризику передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, суд зауважує, що ОСОБА_4 через свої стійкі зв`язки з представниками рф, перебуваючи на волі, в умовах збройної агресії проти України та ведення бойових дій, може продовжувати умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору, окупаційній адміністрації державі-агресора, шляхом надання інформації про Збройні Сили України.

Окрім того, суд приймає до уваги, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання та реєстрації, раніше не судимий, одружений, фізична особа-підприємець, має на утриманні неповнолітню доньку 2009 року народження, однак такі відомості не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, запобігти яким в даному випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою. Крім того, зазначені обставини існували на час інкримінованих підозрюваному дій, однак, згідно підозри, вони не стали для нього стримуючим фактором для уникнення від вчинення цих дій.

Обставини, на які посилався захисник не зменшують встановлені ризики та не є визначальними аргументами, які б могли бути запорукою належної процесуальної поведінки та надали б можливість застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід.

З врахуванням суті самої підозри, вищевказане в своїй сукупності, вказує на наявність ризиків, які були підставами для обрання на стадії досудового розслідування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і не перестали існувати, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу, не зможе запобігти вищезазначеним ризикам.

Разом з тим, належить взяти до уваги, що відповідно до вимог ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті тримання під вартою. Отже це є імперативна норма, визначена законодавцем. За правилом п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Керуючись п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 176-178,183,193,194,199,331,369,372 КПК України, суд

постановив:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 60 днів, тобто до 28 червня 2024 року включно без визначення розміру застави.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ять днів з дня її оголошення.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, направити для виконання до ДУ "Миколаївський слідчий ізолятор".

Повний текст ухвали оголошений 02 травня 2024 року о 14:10 годині.

Суддя ОСОБА_1