Справа № 462/589/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/491/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26.02.2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Горішнє Миколаївського району Львівської області, українця, громадянина України, одруженого, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , 2009 р.н. і ОСОБА_9 , 2011 р.н., працює водієм автотранспортного засобу АТП №1, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_10 , ОСОБА_11

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 ,

встановила:

оскарженим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України ( в редакції на момент вчинення кримінального правопорушення) та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 гривень (чотири тисячі двісті п`ятдесят гривень) з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими функціями терміном на 1 (один) рік.

На підставі ст. ст. 49, 74 КК України, ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання за ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

Вирішено питання судових витрат.

Згідно з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 , відповідно до наказу №1900-ОС від 23.12.2013 ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» АТ «Укрзалізниця», обіймаючи посаду начальника колісного цеху ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» АТ «Укрзалізниця», що у м. Львові на вул. Залізнична, 1А, будучи відповідальним за ведення та заповнення табелів обліку використання робочого часу на підприємстві, достовірно знаючи, що табелі обліку використання робочого часу типової форми № П-5, які затверджені наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» є документами первинної облікової документації на підприємстві, які використовуються для обліку особового складу, використання робочого часу та розрахунків з працівниками із заробітної плати, тобто маючи прямий доступ до офіційних документів первинного бухгалтерського обліку, в періоди часу з 09.02.2016 до 11.02.2016, з 21.03.2016 до 24.03.2016, з 28.03.2016 до 29.03.2016, 01.04.2016, p 20.04.2016 до 22.04.2016, з 25.05.2016 до 27.05.2016, з 30.05.2016 до 31.05.2016, з 01.06.2016 до 02.06.2016, з 06.06.2016 до 09.06.2016, з 13.06.2016 до 16.06.2016, з 21.06.2016 до 24.06.2016, з 29.06.2016 до 30.06.2016 , з 19.09.2016 до 23.09.2016, з 27.09.2016 до 30.09.2016 особисто, умисно, підробив табелі обліку використання робочого часу типової форми №П-5 за лютий 2016 року, за березень 2016 року, за квітень 2016 року, за травень 2016 року, за червень 2016 року, за вересень 2016 року шляхом внесення до відповідних граф (рядків) № 93 (лютий 2016), №94 (березень 2016), № 92 (квітень 2016), № 96 (травень 2016), № 92 (червень 2016), № 76 (вересень 2016) табелів обліку використання робочого часу підприємства завідомо неправдиві відомості про перебування на роботі та відпрацювання робочих годин працівником ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_12 упродовж періодів з 09.02.2016 до 11.02.2016, з 21.03.2016 до 24.03.2016, з 28.03.2016 до 29.03.2016, 01.04.2016, з 20.04.2016 до 22.04.2016, з 25.05.2016 до 27.05.2016, з 30.05.2016 до 31.05.2016, з 01.06.2016 до 02.06.2016, з 06.06.2016 до 09.06.2016, з 13.06.2016 до 16.06.2016, з 21.06.2016 до 24.06.2016, з 29.06.2016 до 30.06.2016, з 19.09.2016 до 23.09.2016, з 27.09.2016 до 30.09.2016 та в подальшому особисто підписав, тобто завірив дані завідомо неправдиві відомості.

Відповідно до отриманої інформації з «Державної прикордонної служби України західного регіонального управління» від 26.07.2019 №0.184-26887/0/15-19-Вих громадянка ОСОБА_12 з 09.02.2016 до 24.04.2016, з 25.05.2016 до 04.07.2016, з 17.09.2016 до 30.10.2016, перебувала за кордоном, відтак ОСОБА_7 вчинив службове підроблення.

Не погоджуючись із оскарженим вироком суду, захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26.02.2024 року у та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 за пред`явленим йому обвинуваченням і визнати його невинним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

В мотивах своєї апеляційної скарги зазначає, що жоден з письмових доказів, який міститься у матеріалах справи не підтверджує, що ОСОБА_7 має будь-яке відношення щодо обліку робочого часу або ведення табелів обліку використання робочого часу. Аналіз посадової інструкції начальника колісного цеху ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» AT «Укрзалізниця» не дає підстав для висновку, що ведення табелів обліку робочого часу належало до посадових обов`язків ОСОБА_7 , так як згадка про такі обов`язки відсутня у посадові інструкції.

Окрім того вважає, що показання свідків у даному кримінальному провадженні не можуть братись до уваги, як доказ винуватості обвинуваченого, оскільки особисте уявлення свідка про те, хто є відповідальною особою за ведення обліку робочого часу та значення підпису ОСОБА_7 на табелі обліку робочого часу не свідчить, що в останнього були будь-які посадові обов`язки щодо введення обліку робочого часу та заповнення табелів обліку використаного часу. Як вбачається з табелів обліку робочого часу, долучених до матеріалів справи, такі обов`язки були покладено на табельщиків, які безпосередньо складали табелі обліку використаного робочого часу на ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» AT «Укрзалізниця». Це підтверджується як показами свідків ОСОБА_13 та Винар , так і вбачається з самих табелів обліку робочого часу.

Внесення відомостей у табелі обліку робочого часу, яке інкримінується ОСОБА_7 , ним не здійснювалося, а здійснювалося табельщиками, чиї прізвища зазначено на відповідних табелях обліку використаного часу, зокрема, це підтверджує як допитаний в суді начальник відділу кадрів та табельщик, які в суді пояснювали, що саме табельщики, зазначені у табелі обліку використаного часу заповнювали такі табелі та передавала на підпис ОСОБА_7 .

Вважає, що в діях ОСОБА_7 відсутня об`єктивна сторона службового підроблення, яка б виражалася у вчиненні дій щодо внесення до документів неправдивих відомостей.

Окрім того, склад кримінального правопорушення, який передбачений у ст. 366 КК України з суб`єктивної сторони може бути вчинено лише з прямим умислом, чого не має у даному випадку.

Враховуючи показання свідків, які зазначили, що ОСОБА_7 не було відомо про перебування закордоном працівника колісного цеху ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» ОСОБА_12 (ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.11.2010 року у справі №462/6827/19, якою вирішено звільнити ОСОБА_12 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності) та судові рішення, якими встановлені обставини, які перебувають у безпосередньому зв`язку з пред`явленим обвинуваченням, стороною обвинувачення не доведено на підставі будь-яких доказів щодо наявності умислу обвинуваченого на вчинення службового підроблення.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які заперечили проти апеляційних вимог, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 дотримано.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів з точки зору їх достовірності та достатності для висновків є перш за все завданням суду першої інстанції. Апеляційний суд має перевірити, чи керувався суд першої інстанції під час оцінки доказів принципами, закладеними Конституцією та кримінальним процесуальним законом, а також чи достатньо мотивовані рішення судів про прийняття або відхилення тих чи інших доказів, чи є ці мотиви логічними і чи приймалися судами всі важливі фактори, необхідні для оцінки окремого доказу чи їх сукупності.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Так судом першої інстанції було належно досліджені безпосередньо у судовому засіданні та оцінені показання свідка ОСОБА_13 , яка пояснила, що в лютому 2016 року обіймала посаду начальника відділу кадрів ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» АТ «Укрзалізниця». Облік робочого часу працівників підприємства здійснюється відповідно до табелю обліку робочого часу, форма яких є затверджена, за ведення яких відповідальний майстер і начальник цеху, які підписують остаточний варіант табелю обліку робочого часу та керуються у своїй діяльності посадовою інструкцією. Табельник вносить відповідні дані в електронну систему на підставі табелів, які подаються у письмовому вигляді. В посадовій інструкції передбачено, що є відповідальні особи за ведення обліку робочого часу всіх працівників. Якщо табель не підписаний відповідальною особою, то заробітна плата не може виплачуватися. Свідок також повідомила, що не пригадує хто саме формував табелі обліку робочого час, але також повідомила, що майстер і начальник цеху мають звіряти табелі обліку робочого часу перед подачею табельнику. Відтак, вказане також підтверджує те, що начальник цеху мав заповнювати табелі обліку робочого часу та перевіряти достовірність внесених даних у такі.

Показання свідка ОСОБА_14 (табельник), яка пояснила, що в її обов`язки входило ведення обліку в систему «ІТ-підприємство», внесення в електронні табелі обліку робочого часу інформації, отриманої від керівників структурних підрозділів. Зазначила, що на підприємстві працювало четверо табельників, яким надавались робочі табелі в письмовому вигляді для внесення відповідних даних в електронну систему. Після цього, табелі обліку робочого часу також роздруковувались і давались на підпис бухгалтеру, кадровику та начальнику цеху. Якщо табель не був підписаний то дані в систему не вносились. Майстер і начальник, хто відповідальні за табелі їх підписують, після чого передаються в бухгалтерію, що є підставою для нарахування заробітної пати. Працівники табельного бюро не мали повноважень перевіряти чи є працівник на робочому місці.

Показання свідка ОСОБА_15 , яка пояснила, що з 1990 року працювала машиністом крану ПрАТ «Львівський локомотиворемонтний завод». Начальником цеху з 2016 року був ОСОБА_7 . На заводі діяла електронна пропускна система. В 2016 році лютий-жовтень виїхала за межі України на заробітки, ні з ким не домовлялася що поїде, офіційно відпусток не брала, ОСОБА_7 не знав, що вона поїхала, його не повідомляла. Замість неї роботу виконували інші працівники, а їй заробітна плата нараховувалася звичайно, так як я би вона була на роботі.

Також було досліджено судом першої інстанції письмові докази, а саме дані , що містяться :

-у витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні, згідно яких 29.10.2019 на підставі повідомлення підприємства, установи, організацій та посадових осіб було внесено відомості щодо вчинення службового підроблення ОСОБА_7 , міститься короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення і правова кваліфікація ч. 1 ст. 366 КК України.

-у рапорті ст. слідчого Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_16 від 29.10.2019,

-у наказі ВАТ «Львівський Локомотиворемонтний завод» № 1276-Л від 22.12.2004 ОСОБА_7 прийнято на роботу з 03.01.2005 по 02.01.2006 по строковому трудовому договору терміном на 1 рік в колісний цех слюсарем з ремонту рухомого складу 3 розряду з відрядно-преміальною оплатою праці.

-у наказі ВАТ «Львівський Локомотиворемонтний завод» № 1900-ОС від 23.12.2013 ОСОБА_7 , виконуючого обов`язки начальника колісного цеху, переведено з 31.12.2013 начальником колісного цеху з посадовим окладом 5115.00 грн. на місяць.

-у листі Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 7952 від 12.07.2019 з роздруківкою, з якого вбачається, що громадянка ОСОБА_12 у період з 09.02.2016 до 24.04.2016, з 25.05.2016 до 04.07.2016, з 17.09.2016 до 30.10.2016 перебувала за кордоном.

-Посадова інструкція начальника колісного цеху, яка введена в дію наказом ПрАТ «Львівський Локомотиворемонтний завод» №556 від 13.06.2012 р.

-Положення про оплату праці працівників ПрАТ «Львівський Локомотиворемонтний завод».

-Дані, що містяться у висновку експерта № 6/80 від 11.12.2019, згідно якого 6-ть підписів в графах «Керівник структурного підрозділу» в 6-ти табелях обліку використання робочого часу (9000 Колісного цеху) ПрАТ «Львівський Локомотиворемонтний завод» заповнених від 09.03.2016; 04.04.2016; 10.05.2016; 07.06.2016; 05.07.2016; 07.10.2016 виконані ОСОБА_7 .

-Дані, що містяться у табелях обліку використання робочого часу ПрАТ «Львівський Локомотиворемонтний завод», типової форми №П-5, які затверджені наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» є документами первинної облікової документації на підприємстві, які використовуються для обліку особового складу, використання робочого часу та розрахунків з працівниками із заробітної плати, а відтак є офіційними документами. Дані табелі щодо табелювання працівника ОСОБА_12 машиніста крана заповнені від 09.03.2016; 04.04.2016; 10.05.2016; 07.06.2016; 05.07.2016; 07.10.2016, на яких міститься підпис ОСОБА_7 , як керівника структурного підрозділу.

Усім цим доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Сторона захисту у своїй апеляційній скарзі покликається на те, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22.11.2019 ОСОБА_12 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності та закрито кримінальне провадження № 0003280 від 24.10.2019. ОСОБА_12 визнала свою вину в тому, що працюючи на посаді машиніста крану колісного цеху ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод», що розташований по АДРЕСА_2 , діючи умисно, маючи намір на заволодіння грошовими коштами вказаного товариства, шляхом обману, не повідомила особу, яка є відповідальною за ведення та заповнення табелів обліку використання робочого часу на товаристві, про факти її відсутності на території України в періоди з 09.02.2016 року по 24.04.2016 року, з 25.05.2016 року по 04.07.2016 року, з 17.09.2016 року по 10.10.2016 року, що в подальшому призвело до внесення неправдивих даних про її перебування на роботі та відпрацювання робочих годин у період з 09.02.2016 року по 24.04.2016 року, з 25.05.2016 року по 04.07.2016 року, з 17.09.2016 року по 10.10.2016 року, внаслідок чого їй бухгалтерією підприємства нараховано на її банківську розрахункову картку заробітну плату за вказані періоди у сумі 7840 грн. 65 коп. У подальшому ОСОБА_12 отримала зазначену суму грошей та розпорядилася нею на власний розсуд, тобто шляхом обману заволодів грошовими коштами ПАТ «Львівський локомотиворемонтний завод» на загальну суму 7840 грн. 65 коп., чим спричинила товариству майнової шкоди.

Згідно показань ОСОБА_12 , даних в судовому засіданні, яка заявила, що не повідомляла начальнику цеху про її відсутність на робочому місці в період інкримінованих дій обвинуваченому та виїзд за кордон, то вказаний факт не може свідчити про те, що начальнику цеху ОСОБА_7 не було відомо про відсутність такої на робочому місці, оскільки в його безпосередні обов`язки входить контроль та нагляд за дотриманням працівниками правил внутрішнього трудового розпорядку.

Сторона захисту покликається на те, що ОСОБА_7 відповідно до своїх посадових обов`язків не був відповідальною особою за ведення та заповнення табелів обліку використання робочого часу.

Доводи сторони захисту в цій частині спростовуються вищенаведеними письмовими доказами та показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 . Свідок ОСОБА_14 чітко зазначила, що майстер і начальник, хто відповідальні за табелі їх підписують, після чого передаються в бухгалтерію, що є підставою для нарахування заробітної пати. Працівники табельного бюро не мали повноважень перевіряти чи є працівник на робочому місці. Свідок ОСОБА_13 повідомила, що майстер і начальник цеху мають звіряти табелі обліку робочого часу перед подачею табельнику. Відтак, вказане також підтверджує те, що начальник цеху мав заповнювати табелі обліку робочого часу та перевіряти достовірність внесених даних у такі.

На думку колегії суддів, показання допитаних в суді першої інстанції свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , колегія суддів розцінює, як такі, що знаходяться в об`єктивному взаємозв`язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються іншими письмовими доказами та беззаперечно вказують на винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих дій.

Таким чином, доводи сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів не приймає до уваги і вважає такі обраним способом захисту з метою уникнення від кримінальної відповідальності, дані доводи не узгоджуються з письмовими доказами та показаннями свідків, є суперечливими та спростовуються зазначеними вище матеріалами справи.

Так у суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 жодним чином не зміг пояснити як саме ним виконувались покладені на нього обов`язки відповідно до п. 2.6. посадової інструкції, відповідно до якої начальник колісного цеху контролює додержання працюючими правил і норм охорони праці і трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку.

Окрім цього, на запитання сторони обвинувачення про те, як саме обвинуваченим на виконання п. 2.15 посадової інструкції здійснювався нагляд за дотриманням підпорядкованими працівниками технологічних процесів, правил, інструкцій, наказів та вказівок з питань охорони праці і правил трудового розпорядку, обвинувачений повідомив, що він ходив в цех для контролю виробничого процесу, що також свідчить про те, що останньому мало бути відомо про відсутність працівника на робочому місці.

Слід зазначити, що відсутність працівника ОСОБА_12 протягом тривалого часу також свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_7 був обізнаний про її відсутність на роботі.

Отже, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України за вказаних у вироку обставин ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та вище оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені належними та допустимими доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях свідків та даними досліджених в судовому засіданні письмових доказів. Саме сукупність дослідження доказів, а не кожного доказу окремо, на переконання суду, мають визначальне значення для встановлення істини у кримінальному провадженні.

Всі докази, на яких ґрунтується висновок суду, знаходяться у своєму взаємозв`язку, доповнюють один одного і сумніву в колегії суддів у їх достовірності, не викликають.

З огляду на викладене, підстав для ухвалення виправдувального вироку колегія суддів не вбачає.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що винуватість ОСОБА_7 у внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей доведена повністю, а його дії правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 366 КК України.

Щодо призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 366 КК України, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції належно врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, який є злочином невеликої тяжкості, обставини скоєння злочину, досудову доповідь (арк.41-44), згідно з якою оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення середній, особу обвинуваченого, який раніше не судимий (арк. 249), згідно з характеристикою Новороздільської міської ради Львівської області ОСОБА_7 громадський порядок не порушує, участі в громадському житті міста не бере, від сусідів і мешканців міста скарг на ОСОБА_7 не поступало (арк. 250), має на утриманні двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , 2009 р.н. і ОСОБА_9 , 2011 р.н., згідно довідки Новороздільської міської лікарні на обліку в психіатра та нарколога не знаходиться (арк. 252, 253).

Окрім того, обвинувачений ОСОБА_7 не сприяв встановленню істини у справі, тому покарання було призначено в межах санкції ч. 1 ст. 366 КК України, за якою кваліфіковано кримінальне правопорушення (в редакції на момент вчинення кримінального правопорушення) у виді штрафу, таке покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 , попередження вчинення ним нових злочинів.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 366 КК України, що згідно зі ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років. Як зазначено у ч. 3 ст. 49 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Оскільки обвинуваченого ОСОБА_7 притягнуто до кримінальної відповідальності за дії, що мали місце в період лютого-жовтня 2016 року, зазначений термін давності минув, враховуючи те, що обвинувачений від слідства та суду за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України не ухилявся, перебіг давності відбувся не з його вини, суд першої інстанції звільнив від призначеного покарання за ч. 1 ст. 366 КК України обвинуваченого ОСОБА_7 , у зв`язку із закінченням строків давності.

Таким чином, доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , викладені у апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не заслуговують на увагу. Підстав для виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли слугувати причиною скасування чи зміни вироку, колегією суддів не встановлено. Відтак вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405,407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

вирок Залізничного районного суду м. Львова від 26.02.2024 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4