Справа № 742/3215/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/203/24
Категорія - ч.4 ст. 186 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі прокурора ОСОБА_6

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001057 від 06 листопада 2022 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2023 року,

щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, раніше неодноразово судимого, останній раз 11 травня 2023 року вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області до 4 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 3 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_7 засуджений за ч. 4 ст. 186 КК України до 7 років позбавлення волі.

Покарання за вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 травня 2023 року за ч.ч. 2, 3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України у виді 4 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 3 роки ухвалено виконувати самостійно.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк покарання ОСОБА_7 термін його попереднього ув`язнення, з 22.09.2023 року по 13.09.2023 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 20 листопада 2023 року виправлено описку у резолютивній частині вироку Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2023 року, а саме в строк покарання ОСОБА_7 зараховано термін його попереднього ув`язнення, з 22.09.2023 року по 13.11.2023 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. (а.с.111).

Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу змінено з тримання під вартою на домашній арешт, у період часу з 17.00 години по 07.00 годину наступної доби, звільнивши його з під варти негайно після проголошення вироку.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 566,34 грн. процесуальних витрат, пов`язаних із проведенням судової експертизи.

Питання про долю речових доказів і документів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 23 жовтня 2022 року, близько 15 години 15 години точного часу в ході судового розгляду не встановлено, ОСОБА_7 в умовах воєнного стану, перебуваючи поряд з під`їздом №1 будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи, що його дії носять відкритий характер, умисно, повторно, вихопив з кишені куртки ОСОБА_9 належний останньому мобільний телефон марки "Xiaomi" модель Redmi 9 A, 2/32 Gb, кольору Glacial Blue, вартість якого згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №СЕ-19/125-22/8530-ТВ від 10.11.2022 становить 2475,00 грн.

Після чого, з місця скоєння злочину зник, розпорядившись у подальшому викраденим на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_9 матеріальних збитків на суму 2475,00 грн.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 вирок суду просить змінити в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення, а саме перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.4 ст. 186 КК України на ч.2 ст. 186 КК України. Сторона захисту не погоджується, що в діях обвинуваченого наявна така кваліфікуюча ознака даного кримінального правопорушення, як його вчинення в умовах воєнного стану, а тому дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч.2 ст. 186 КК України.

Підкреслює, що за ст. 67 КК України однією з обставин, які обтяжують покарання, є «вчинення злочину з використанням умов воєнного або надзвичайного стану, інших надзвичайних подій». Дана обтяжуюча обставина за своєю суттю фактично співвідноситься із такою кваліфікуючою ознакою злочину як його вчинення «в умовах воєнного або надзвичайного стану». Незалежно від того, чи відіграє певна сукупність обставин роль пом`якшуючої чи обтяжуючої обставини, що впливає на покарання, або роль кваліфікуючої ознаки злочину, сутність цієї сукупності обставин не повинна змінюватися». Виходячи з цього, кваліфікуюча обставина «в умовах воєнного або надзвичайного стану» має однакову правову природу з обтяжуючою обставиною «вчинення злочину з використанням умов воєнного або надзвичайного стану, інших надзвичайних подій» і тому має тлумачитися як вчинення злочину «з використанням умов воєнного або надзвичайного стану», оскільки саме такий її зміст закладений у Пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство», після ухвалення якого були внесені відповідні зміни до Кримінального кодексу (Закон №2117-IX від 03.03.2022). Така позиція висловлена Верховним Судом в ухвалі від 26 вересня 2023 року у справі №722/594/22, в якій Суд вирішив передати кримінальне провадження на розгляд Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду.

Враховуючи це, апелянт вказує, що для вчинення злочину обвинувачений ОСОБА_7 жодним чином не використовував умови воєнного стану, а тому кваліфікація його дій за ч.4 ст. 186 КК України та призначення покарання в межах санкції даної частини порушує принцип індивідуалізації покарання, визначений ч.2 ст. 61 Конституції України. Тому дії обвинуваченого ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч.2 ст. 186 КК України, за ознакою повторності.

Окрім цього, адвокат не погоджується з мірою покарання застосованою судом виключно у межах санкції інкримінованої статті та вважає, що з урахуванням щирого каяття та сприяння розкриттю злочину, які суд обґрунтовано визнав обставинами, що пом`якшують покарання, обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно призначити покарання на підставі ст. 69 КК України, не більше 2 років позбавлення волі, оскільки у даному випадку наявні кілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, незалежно від того, яку остаточну кваліфікацію діям обвинуваченого надасть суд. Відтак, на підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеним вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 травня 2023 року, остаточно просить призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити останнього з іспитовим строком 3 роки та покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України, оскільки з урахуванням стану здоров`я обвинуваченого, інших відомостей про його особу та приймаючи до уваги конкретні обставини справи це є можливим, переконаний адвокат. За вказаних обставин, вважає сторона захисту, підлягає застосуванню презумпція призначення більш м`якого покарання, про що йде мова у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №298/95/16.

Апеляційний розгляд відкладався тричі через неявку обвинуваченого, який не отримує повідомлення апеляційного суду, які повертаються не врученими, з відміткою пошти про відсутність адресата в місці проживання, у той час, як за адресою відправлення він повинен перебувати під домашнім арештом.

На четвертий раз захисник адвокат ОСОБА_8 прислав електронну заяву про проведення апеляційного розгляду без його участі. Обвинувачений ОСОБА_7 , який повідомлявся повісткою і на телефон його матері ОСОБА_10 , на виклик не прибув, заяв про перенесення розгляду не подавав.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року, у справі «Смірнов проти України» зазначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, своєю поведінкою та діями сприяти як найшвидшому судовому розгляду, чого з боку сторони захисту не вбачається.

Заслухавши доповідача, заперечення прокурора проти апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

В силу вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до правового висновку щодо правозастосування, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2018 року (справа №756/5578/15-к, провадження № 13-3зво18), національне законодавство, зокрема ч.2 ст. 394 КПК України, встановлює обмеження щодо можливості апеляційного оскарження судового рішення лише на підставі заперечення обставин, які ніким не оспорювалися і дослідження яких суд визнав недоцільним. Право на оскарження рішення суду на підставі неправильної кваліфікації дій указаним Кодексом не обмежується. Тобто норми КПК не містять обмежень щодо оскарження в апеляційному порядку кримінально-правової кваліфікації дій, зокрема й у тих кримінальних провадженнях, у яких під час судового розгляду суд першої інстанції застосував ч. 3 ст. 349 КПК і визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вирок місцевого суду, ухвалений в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, може бути оскаржений в апеляційному порядку у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченої особи.

Враховуючи викладене, предметом дослідження в даному апеляційному провадженні буде питання правильності кваліфікації дій обвинуваченого за ч.4 ст.186 КК України, а також відповідності призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

З приводу доводів апеляційної скарги, що обставини кримінального правопорушення 23 жовтня 2022 року у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 мають ознаки злочину - відкритого викрадення чужого майна (грабіж) та в його діях відсутня кваліфікуюча ознака - «вчинення в умовах воєнного стану», є безпідставними.

Апеляційний суд наголошує, що на території України воєнний стан, введений Указом Президента № 64/2022 з 24.02.2022 року, неодноразово продовжувався та триває на теперішній час. Зміни, що були внесені до кримінального кодексу України законом № 2117-ІХ від 03.03.2022 року були чинними на час вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення 23 жовтня 2022 року.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» №2117-IX від 03.03.2022, диспозицію ч.4 ст.186 КК України доповнено словами «чи в умовах воєнного або надзвичайного стану».

Відповідно до таких змін зазначене кримінальне правопорушення, учинене в умовах воєнного або надзвичайного стану, є особливо кваліфікованим складом злочину. Вчинення цього злочину в умовах воєнного стану одразу кваліфікується за відповідною частиною статті КК України, як вчинення злочину в умовах воєнного стану, оскільки зазначена ознака визначається за критерієм дії воєнного стану у часі, і всупереч доводам апеляційної скарги сторони захисту, незалежно з використанням умов воєнного чи надзвичайного стану чи ні.

Відтак твердження сторони захисту про виключення кваліфікуючої ознаки «в умовах воєнного стану» та перекваліфікацію дій обвинуваченого з ч. 4 ст. 186 на ч. 2 ст. 186 КК України є безпідставними.

Крім того, як видно з даних Єдиного державного реєстру судових рішень, така позиція Касаційного кримінального суду також є сталою, оскільки неодноразово переглядаючи судові рішення щодо осіб, засуджених за різні злочини з кваліфікуючою ознакою «вчинення злочину в умовах воєнного стану», Суд не ставив під сумнів правильність кваліфікації дій винних осіб за цією кваліфікуючою ознакою (ухвала від 23 листопада 2022 року, справа № 466/1973/22; ухвала від 05 грудня 2022 року, справа № 175/965/22; постанова від 02 березня 2023 року, справа № 477/378/22). Інших правових позицій щодо зазначеного питання суд касаційної інстанції не висловлював.

Підсумовуючи встановлене, апеляційний суд погоджується з кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 , яка була встановлена судом першої інстанції, а саме за ч. 4 ст. 186 КК України, а тому твердження апелянта про зворотне, з цього приводу, носять суб`єктивний характер, які суперечать чинному законодавству.

Зокрема, апеляційним судом досліджено правову позицію Верховного Суду у справі №722/594/22, в якій Суд вирішив передати кримінальне провадження на розгляд Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, розгляд якого було відкладено на 15 січня 2024 р.

Що стосується іншого, порушеного захисником питання, а саме призначення занадто суворого покарання, то апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Санкція ч. 4 ст. 186 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

В апеляційній скарзі захисник, посилаючись на презумпцію призначення більш м`якого покарання, просить застосувати до його підзахисного положення ст. 69 та ст. 75 КК України, незалежно від остаточної кваліфікації дії обвинуваченого ОСОБА_7 .

Частиною першою статті 69 КК України визначено, що при вирішенні питання про можливість застосування більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті, суд повинен установити кілька обставин (не менш як дві), що пом`якшують покарання, та мотивувати, як саме вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Отже, підставою для застосування ст. 69 КК України є поєднання, по-перше, наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і, по-друге, врахування особи винного.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, необхідно виходити з системного тлумачення ст. 66 і 69 КК і тих статей спеціальної частини Кодексу, що визначають певні пом`якшуючі обставини як елемент складу правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер вчиненого кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання, яке той має відбувати реально, суд правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України належить до тяжких кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який хоча і має місце постійного проживання, проте характеризується посередньо, не перебуває на обліку у лікаря психіатра, проте знаходиться на диспансерному обліку внаслідок вживання наркотичних засобів, має двох неповнолітніх дітей, але раніше неодноразово судимий. Крім того, суд врахував обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття та сприяння розкриттю злочину, а також обставину, яка обтяжує покарання - рецидив злочинів. А тому прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливе лише у виді позбавлення волі.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що дії особи носили відкритий характер та мали місце по відношенню до потерпілого в світлий період доби, що свідчить про цинічне відношення обвинуваченого до вчиненого, незважаючи на щире розкаяння. Крім того, вчинення злочину було обумовлено корисливим мотивом, що позбавляє суд можливості встановити ті обставини, які у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Зокрема, вказуючи на суворість та несправедливість призначеного судом покарання, захисник в апеляційній скарзі не наводить жодної обставини, яка б позитивно його характеризувала, не вказує які ж дані про його особу дають підстави стверджувати, що більш м`яка міра покарання, буде достатньою для його виправлення. Посилання апелянта на стан здоров`я обвинуваченого та інші відомості про нього, є досить абстрактними та не дають колегії суддів апеляційного суду перевірити ці підстави, з урахуванням відсутності будь-яких конкретних даних з цього питання.

Апеляційний суд звертає увагу сторони захисту на те, що матеріали справи, а також і сама апеляційна скарга не містять жодних відомостей та доводів з посиланням на конкретні факти, які залишились поза увагою суду при призначенні виду та розміру покарання.

Ті обставини, на які адвокат посилається як на такі, що пом`якшують покарання обвинуваченому та одночасно істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, а саме - щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину за своєю суттю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим умисного корисливого злочину проти власності. Їх наявність сама по собі не тягне за собою безумовного застосування ст.69 КК України та призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті кримінального закону.

Крім того, таке рішення приймається не тільки за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, як помилково вважає сторона захисту, а й з урахуванням особи винного, який будучи судимим, вчинив новий злочин, в умовах воєнного стану, що свідчить про його явне та свідоме небажання ставати на шлях виправлення, схильність до вчинення правопорушень, відсутність позитивних змін у поведінці.

Встановлені обставини дають підстави колегії суддів вважати, що призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої у санкції ч. 4 ст. 186 КК України, не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також може створити у обвинуваченого та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Також колегія суддів підкреслює, що місцевий суд, при прийнятті рішення вірно враховував положення п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до яких, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається та за таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Крім того, відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15.02.2021 року (справа №760/26543/17), у випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч.4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально, - виконуються самостійно.

Враховуючи, що вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 травня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч.ч. 2, 3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з іспитовим строком 3 роки,та вказаний вирок набрав законної сили, а кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.186 КК України, ОСОБА_7 скоїв 23.10.2022 року, тобто до постановлення вироку Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 травня 2023 року, тому кожний вирок підлягає самостійному виконанню.

Таким чином, враховуючи наведене, зважаючи на обставини справи, дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстав вважати призначене судом покарання несправедливим через його суворість та пом`якшення цього покарання, із застосуванням положень ч.1 ст. 69, ст.75 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.186 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, не вбачає.

На підставі викладеного, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 . Судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, винесено законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні вироку не встановлено, апеляційних підстав для зміни вироку суду першої інстанції та пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання за ч.4 ст.186 КК України та застосування положень статей 69, 75 КК України, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 листопада 2023 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4