ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/287/24 Справа № 699/334/23 Категорія: ч.2 ст.286-1, ч.4 ст.358 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

законного представника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси за апеляційною скаргою прокурора на вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 22.12.2023, яким

ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Квітки Корсунь-Шевченківського (нині Звенигородського) району Черкаської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, особи з ІІ групою інвалідності, не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286-1, ч. 4 ст. 358 КК України та призначено йому покарання:

за ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу у розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме у розмірі 425,00 (чотириста двадцять п`ять) грн;

за ч. 2 ст. ст. 286-1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме в розмірі 51000,00 (п`ятдесят одна тисяча) грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк п`ять років.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточне покарання визначити шляхом складення покарань та призначено остаточне покарання у виді штрафу у розмірі трьох тисяч двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме в розмірі 51425,00 (п`ятдесят одна тисяча чотириста двадцять п`ять) грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк п`ять років.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк п`ять років виконувати окремо, початок цього строку обчислюється з дати набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід до ОСОБА_9 не застосовувався.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати в загальному розмірі 5852,18 (п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят дві грн 18 коп) грн, які складаються з витрат на проведення таких судових експертиз:

від 23.03.2023 № СЕ-19/124-23/3256-ДД у розмірі 1321,46 грн;

від 13.03.2023 № СЕ-19/124-23/1076-ІТ у розмірі 1510,24 грн;

від 28.03.2023 № СЕ-19/124-23/3334-ІТ у розмірі 3020,48 грн.

Накладений ухвалою слідчого судді Шполянського районного суду Черкаської області від 09.09.2023 на період проведення судових експертиз арешт на мотоцикл «SPARK» д.н.з. НОМЕР_1 скасований.

Вирішена доля речових доказів відповідно до вимог ст.100 КПК України.

в с т а н о в и л а:

Згідно вироку районного суду ОСОБА_9 визнаний винуватим та засуджений за те, що він близько 22 год. 20 хв. 20.08.2021, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним мотоциклом марки «SPARK» моделі «SP200R» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 70 км/год. по проїжджій частині вул. Соборна в с. Квітки Звенигородського району Черкаської області, в напрямку від населеного пункту с. Петрушки до населеного пункту с. Журовка, на заокругленні дорожнього полотна праворуч, відносно його напрямку руху, біля будинку № 16 по вул. Соборна, діючи в порушення вимог пункту 10.1. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі ПДР України), відповідно до якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, діючи в порушення вимог пункту 12.1. ПДР України, відповідно до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, у порушення вимог пункту 12.4. ПДР України, відповідно до якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год, здійснив з`їзд з проїзної частини ліворуч, відносно напрямку свого руху, де на узбіччі здійснив наїзд на перешкоду металобетонну електроопору №12.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, пасажир мотоцикла марки «SPARK» моделі «SP200R» д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , відповідно до висновку експерта від 14.03.2023 № 05-9-01/110, отримав тілесні ушкодження у вигляді: перелому верхньої третини лівої стегнової кістки, відкритого перелому середньої третини лівої великогомілкової кістки зі зміщенням, рваної рани середньої третини лівої гомілки, забійних ран на лівій гомілці та лобку, садно на правому колінному суглобі, які спричинені дією тупого твердого предмету. Ушкодження у вигляді відкритого перелому середньої третини лівої великогомілкової кістки зі зміщенням, рваної рани середньої третини лівої гомілки, рани лівої гомілки відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Ушкодження у вигляді перелому верхньої третини лівої стегнової кістки, відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я. Забійні рани на лобку та садно на правому колінному суглобі відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм мотоцикла марки «SPARK» моделі «SP200R» д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 , а саме вимог пунктів 10.1, 12.1 та 12.4. ПДР України, перебувають в причинному зв`язку з виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками у вигляді тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .

Таким чином, ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286-1 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Крім того, ОСОБА_9 маючи умисел на отримання посвідчення водія на своє ім`я, з метою подальшого його використання для керування транспортними засобами на території України, у порушення вимог «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340, а саме: пункту 16 посвідчення водія видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, установленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний і практичний іспити в територіальному сервісному центрі МВС; пункту 23 посвідчення водія видається особисто під розписку після пред`явлення паспорта або іншого документа, що його замінює, у червні 2022 року - точну дату та час під час досудового розслідування та судового розгляду не встановлено, використовуючи мережу Інтернет та додаток Instagram, здійснив замовлення у невстановленої особи посвідчення водія на власне ім`я категорії «В» та «С» зі своєю фотокарткою, серії НОМЕР_2 .

У подальшому у невстановлені досудовим розслідуванням та судовим розглядом дату та час, ОСОБА_9 отримав вказане посвідчення, яке відповідно до висновку експерта від 23.03.2023 № СЕ-19/124-23/3256-ДД не відповідає бланкам посвідчень водія, які знаходяться в офіційному обігу України та з того часу розпочав, використовувати його під час керування транспортним засобом.

У подальшому, 10.03.2023 близько 17 години 05 хвилин, під час руху за кермом автомобіля марки ВАЗ 2101, д.н.з. НОМЕР_3 по вул. Ювілейній у м. Корсуні-Шевченківському Черкаського району Черкаської області, ОСОБА_9 був зупинений працівниками поліції за порушення правил дорожнього руху, а саме в зв`язку з тим, що не працював правий габарит. У ході складання постанови про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 121 КУпАП та під час перевірки документів, на підставі яких ОСОБА_9 здійснював рух на вищевказаному транспортному засобі, останній, достовірно знаючи про те, що наявне у нього посвідчення водія є підробленим, надав для перевірки працівникам поліції вищевказане посвідчення водія серії НОМЕР_2 , категорії «В» та «С», видане на ім`я ОСОБА_9 та з його фотокарткою, таким чином використавши завідомо підроблений документ.

Таким чином, ОСОБА_9 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 4 ст. 358 КК України використання завідомо підробленого документа.

Не погоджуючись з вироком районного суду, прокурор в апеляційній скарзі не заперечуючи доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вважає, що даний вирок підлягає скасуванню через неправильне застосування судом першої інтонації закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.

Суд першої інстанції не виклав обґрунтування співмірності призначеного ОСОБА_9 покарання вчиненому ним кримінальному правопорушенню, передбаченому частиною 2 статті 286-1 КК України, враховуючи, що призначене йому покарання у виді штрафу в силу статті 51 КК України посідає перше місце у системі кримінальних покарань та вважається найбільш м`яким. Відтак оскаржуване судове рішення не містить аргументів, які би доводили, що саме такий захід примусу буде достатнім для виконання мети покарання, визначеної статтею 50 КК України.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що при вирішенні зазначеного питання він має належним чином досліджувати і оцінювати всі обставини, які мають значення для справи. Зокрема, суд, застосовуючи положення ч. 1 ст. 69 КК України та призначивши йому покарання з переходом до іншого, більш м`якого виду основного покарання у виді штрафу, не зазначеного в санкції частини 2 статті 286-1 КК України за це кримінальне правопорушення, в повній мірі не врахував суспільну небезпеку скоєного, характер, ступінь тяжкості та небезпеку скоєного злочину, який віднесено до категорії тяжких злочинів, а також конкретні обставини його скоєння. Встановлені судом першої інстанції обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 не впливають на суспільну небезпечність вчиненого діяння та не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому підстав для застосування ОСОБА_9 положень ст. 69 КК України у суду не було.

Суд першої інстанції не надав у своєму рішенні оцінки тим обставинам, що ОСОБА_9 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, взявши одного пасажира керував транспортним засобом, тим самим поставивши під небезпеку не лише своє життя і тієї особи, яка перебувала з ним на мотоциклі, а й інших учасників дорожнього руху, грубо порушив правила дорожнього руху, допустив ДТП в результаті якого пасажир отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання. Ухвалити в цій частині новий обвинувальний вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним та засудити за ч. 2 ст. 286-1 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років. На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за ч. 4 ст. 358 КК України, більш суворим покаранням за ч. 2 ст. 286-1 КК України, та остаточно призначити покарання у вигляді 3 років 2 місяці позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років. У решті вказаний вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі, пояснення обвинуваченого, який просив вирок суду залишити без змін, законного представника потерпілого, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України, вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ці вимоги закону місцевим судом не виконані в повному обсязі.

Враховуючи ту обставину, що в апеляційній скарзі прокурора висновок про доведеність винуватості та кваліфікацію його дій не оспорюється, обвинувачений ОСОБА_10 винуватість визнав в повному обсязі та повністю погодився із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, а висновок суду відповідає фактичним обставинам справи, яка розглянута в порядку ч.3 ст.349 КПК України, тому колегія суддів вважає недоцільним проводити детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що доводи прокурора з приводу безпідставного застосування положення ч.1 ст.69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_10 за ч.2 ст.286-1 КК України є слушними.

Відповідно до вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого і за змістом ст.65 КК України, таке покарання повинно бути необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів і повинно відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості і гуманізму.

При призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особливості конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, та взяти до уваги інтереси потерпілих, які зазнали шкоди.

Однак, зазначених вимог закону судом першої інстанції належним чином дотримано не було.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті Особливої частини цього кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Призначаючи ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286-1 КК України із застосуванням ст.69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, місцевий суд першої інстанції послався на пом`якшуючі обставини, зокрема щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, надання щодо себе викривальних показань, добровільне відшкодування потерпілому завданого збитку, надання додаткової допомоги потерпілому та як наслідок призначив обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді штрафу.

Посилаючись на можливість призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, місцевий суд зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Проте, при ухваленні вироку суд першої інстанції не обґрунтував, яким є зв`язок обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 із вчиненим злочином і чому вони істотно знизили його тяжкість. Крім того суд першої інстанції не виклав обґрунтування співмірності призначеного покарання вчиненому кримінальному правопорушенню, передбаченому ч. 2 ст. 286-1 КК, враховуючи, що призначене ОСОБА_10 покарання у виді штрафу в силу ст. 51 КК посідає перше місце у системі кримінальних покарань та вважається найбільш м`яким.

Відповідно до норми ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Призначаючи покарання ОСОБА_10 за ч.2 ст.286-1 КК України, колегія суддів у відповідності із вимогами ст.65, 66, 67 КК України враховує особу обвинуваченого, раніше не судимий, є інвалідом 2 групи, вчинив тяжкий злочин в стані алкогольного сп`яніння взявши одного пасажира, 2010 року народження (який є рідним братом обвинуваченого) тим самим поставив під небезпеку не лише своє життя та пасажира, який перебував з ним в мотоциклі, а й інших учасників дорожнього руху, вину визнав повністю, що свідчить про його відношення до скоєного, за місцем проживання характеризується позитивно, на спеціальних обліках не перебуває, наслідки, які настали внаслідок кримінально-протиправних дій обвинуваченого, а саме, пасажир отримав тяжкі тілесні ушкодження.

В якості обставин, що пом`якшує покарання, колегія суддів враховує обставини встановлені судом першої інстанції, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку. При цьому обтяжуючих покарання обставин не встановлено.

Вважаючи призначене судом першої інстанції покарання м`яким, колегія суддів враховує ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_10 не маючи права керування транспортними засобами, в темну пору доби, в населеному пункті, перевищуючи дозволену швидкість руху, маючи в якості пасажира малолітню особу, в стані алкогольного сп`яніння грубо порушив правила дорожнього руху, що призвело до ДТП в результаті якого пасажир отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Крім того, порушення Правил дорожнього руху особою в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння не випадково було відокремлено законодавцем в окремий склад кримінального правопорушення, саме у зв`язку з його підвищеною суспільною небезпечністю в порівнянні з кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.1 ст.286 КК України.

Таким чином, позиція потерпілого та законного представника потерпілого, які просили не позбавляти обвинуваченого волі, а також обставина відшкодування йому в повному обсязі завданої шкоди, у цій справі не мають вирішального значення з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого ОСОБА_10 діяння у сфері безпеки руху.

Колегія суддів приходить до висновку, що застосовуючи положення ст.69 КК України та призначаючи за ч.2 ст.286-1 КК України покарання у виді штрафу не буде сприяти досягненню мети покарання.

З урахуванням викладеного, призначаючи покарання ОСОБА_10 , колегія суддів дотримуючись Загальної частини в межах Особливої частини, з урахуванням пом`якшуючих покарання обставин, вважає необхідним призначити ОСОБА_10 мінімальне покарання з межах санкції ч.2 ст.286-1 КК України 3 роки позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 років; за ч.4 ст.358 КК України залишити покарання призначене судом першої інстанції.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_9 до відбуття покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років.

На думку колегії суддів таке покарання буде відповідати принципам законності, індивідуалізації, справедливості та співмірності та є достатнім для виправлення та запобігання вчиненню ОСОБА_10 нових кримінальних правопорушень.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Згідно ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому колегія суддів враховує постанову ВС ККС від 15 червня 2023 року у справі № 170/667/21, в якій зазначено, що водій, який порушив правила безпеки дорожнього руху в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, не може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням. Навіть за умови щирого каяття, відшкодування збитків потерпілому і відсутності заперечень з боку останнього на таке звільнення.

Враховуючи вищевикладене і ту обставину, що ОСОБА_10 порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, він не може бути звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням і законодавство у даному випадку передбачає пряму заборону.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, а вирок суду в частині призначеного ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286-1 КК України - скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого внаслідок м`якості з постановленням нового вироку в цій частині.

Керуючись статтями 374, 404, 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 22.12.2023 щодо ОСОБА_9 в частині призначеного ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.286-1 КК України - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України та призначити покарання за ч. 2 ст.286-1 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років.

Вважати ОСОБА_9 засудженим:

- за ч.2 ст.286-1 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років;

- за ч.4 ст.358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 425,00 гривень.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити до відбуття ОСОБА_9 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 22 грудня 2023 року стосовно ОСОБА_9 - залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий-суддя

Судді -