КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/6/2024 Категорія: ч. 2 ст. 190 КК України
ЄУН: 753/5697/23 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0003350, внесеного до ЄРДР 5 жовтня 2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361 КК України, за апеляційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 6 червня 2023 року,яким

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець с. Бахтинок Могилів-Подільського району Вінницької області, одружений, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361 КК України, і йому призначено покарання:

- за ч. 4 ст. 189 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна;

- за ч. 1 ст. 361 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік;

- за ч. 2 ст. 361 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

Так, у червні 2022 року (точний час досудовим розсуванням не встановлено) ОСОБА_11 звернулась до майстерні з ремонту мобільних телефоні «I.Service», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , група приміщень 98, для здійснення ремонтних робіт власного мобільного телефону «iPhone X» та передала майстру ОСОБА_6 . У подальшому у невстановлений досудовим розслідуванням час, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, ОСОБА_6 , використовуючи добровільно наданий мобільний телефон марки «іPhone Х», який належить ОСОБА_11 , та робочий ноутбук «Lenovo G570» S/N: НОМЕР_1 , здійснив несанкціонований вхід до телефону та виконав вивантаження особистих фото-файлів інтимного характеру ОСОБА_11 на власний носій інформації, тим самим несанкціоновано втрутився у роботу інформаційної (автоматизованої) системи.

Крім того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, із 05.30 години 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався і зараз діє.

27 вересня 2022 року, приблизно о 15.03 год., ОСОБА_6 за допомогою месенджера «Telegram», з використанням облікового запису, який не відображає реального ПІБ., почав відправляти ОСОБА_11 повідомлення з її фотографіями інтимного характеру з вимогами передачі йому грошових коштів у сумі 200 доларів США за нерозповсюдження вказаних фотографій у соціальних мережах, друзям та родичам ОСОБА_11 , що остання сприйняла як реальні погрози. ОСОБА_6 пригрозив ОСОБА_11 , що грошові кошти необхідно переказати на мобільний номер « НОМЕР_2 » впродовж двох днів, інакше він реалізує погрози щодо розголошення особистих даних потерпілої.

Крім того, у жовтні 2022 року (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_12 звернулась до майстерні з ремонту мобільних телефонів «I.Service», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , група приміщень 98, для здійснення ремонтних робіт власного мобільного телефону «iPhone 12 Pro», який передала майстру ОСОБА_6 . У подальшому ОСОБА_6 , у невстановлений досудовим розслідуванням час, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, діючи повторно, використовуючи добровільно наданий мобільний телефон марки «iPhone 12 Pro», належний ОСОБА_12 , та робочий ноутбук «Lenovo G570» S/N: НОМЕР_1 , здійснив несанкціонований вхід до телефону та виконав вивантаження особистих фото-файлів інтимного характеру ОСОБА_12 на власний носій інформації, тим самим повторно, несанкціоновано втрутився в роботу інформаційної (автоматизованої) системи.

Крім того, 13 червня 2022 року (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_13 звернулась до майстерні з ремонту мобільних телефоні «I.Service», яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , група приміщень 98, для здійснення ремонтних робіт власного ноутбуку «MacBook Air», який передала майстру ОСОБА_6 . У подальшому, у невстановлений досудовим розслідуванням час, ОСОБА_6 , перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, діючи повторно, використовуючи добровільно наданий ноутбук «MacBook Air», належний ОСОБА_13 , здійснив несанкціонований вхід до ноутбука та виконав вивантаження особистих фото-файлів інтимного характеру ОСОБА_13 на власний носій інформації, тим самим повторно несанкціоновано втрутився в роботу інформаційної (автоматизованої) системи.

Цим же вироком вирішена доля речових доказів у провадженні.

Не погоджуючись з вироком суду, заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок в частині призначеного ОСОБА_6 покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості;ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 189 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, окрім житла; за ч. 1 ст. 361 КК України у виді 1 року обмеження волі; за ч. 2 ст.361 КК України у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим остаточно визначити до відбуття покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією усього майна, окрім житла.В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що з оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції проігнорував вимоги матеріального права, оскільки у мотивувальній частині вироку, окрім зазначення обставин, що пом`якшують покарання, жодним чином не обґрунтував, яким же чином вони знижують суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим, зокрема, особливо тяжкого злочину. Прокурор наголошує, що позитивна характеристика та наявність соціальних зв`язків, зазначені судом, не спинили обвинуваченого у момент послідовного та наполегливого вчинення кримінальних правопорушень щодо трьох потерпілих. У даному випадку, на переконання прокурора, наявність пом`якшуючих обставин могла сприяти призначенню мінімального покарання в межах санкції ч. 4 ст. 189 КК України, але не дає підстав для призначення покарання нижче нижчої межі. При цьому, як наголошує апелянт, попри те, що обвинувачений вважається несудимим в силу ст. 89 КК України, його було притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення майнового злочину, зокрема, засуджено вироком Голосіївського районного суду м. Києва 24 жовтня 2016 року за ч. 4 ст. 191 КК України до покарання із застосуванням інституту звільнення від його відбуття. Наведене, на думку прокурора, свідчить, що ОСОБА_6 достовірно знав про кримінальну караність своїх діянь та ігнорував можливість отримати суворе покарання за вчинення умисного корисливого злочину, не став на шлях виправлення та не зробив для себе належних висновків. Як наголошує прокурор, попереднє застосування акту гуманізму у виді звільнення від відбування призначеного покарання не сприяло виправленню та перевихованню обвинуваченого, який знову вчинив умисний, корисливий, особливо тяжкий злочин. Помилкове застосування ст. 69 КК України штучно надало можливість застосувати й інститут звільнення від призначеного покарання, передбачений ст. 75 КК України.

Апелянт такожзазначає, що неправильне застосування кримінального закону, а саме - застосування закону, який не підлягає застосуванню (ст. 75 КК України) полягає у тому, що судом першої інстанції проігноровано ті обставини, що обвинувачений вчинив злочин, який ст. 12 КК України віднесено до особливо тяжких. Виходячи з вище викладеного, на переконання прокурора, покарання, призначене із застосуванням ст. 75 КК України, явно не відповідає вимогам ст. 65 КК України та не є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним та іншими особами зухвалих кримінальних правопорушень. Така позиція суду призводить до відчуття безкарності з боку обвинуваченого, який по суті уникає справедливого покарання за вчинені діяння.

Прокурор вважає, що виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства неможливе та призведе до подальшого нехтування нормами закону; що застосування соціально-виховних заходів, необхідних для впливу на поведінку обвинуваченого, з метою виправлення та запобіганню вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без нагляду та контролю в умовах ізоляції. Прокурор наголошує, що висновки суду про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання та не відповідають його меті - виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Крім того, як наголошує прокурор, санкцією ч. 4 ст. 189 КК України, за якою засуджено ОСОБА_6 , передбачене обов`язкове застосування такого виду додаткового покарання як конфіскація майна, однак, в результаті необґрунтованого застосування положень ст. 69, 75 КК України дане покарання помилково не застосовано. Як зазначає апелянт, внаслідок таких грубих помилок ОСОБА_6 призначено явно несправедливе, невиправдано м`яке покарання.

Потерпілі, повідомлені про день. час та місце апеляційного розгляду у встановленому законом порядку, до суду апеляційної інстанції не з`явились, будь-яких заяв та клопотань не подавали.

Враховуючи позицію учасників апеляційного розгляду, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів доходить висновку про можливість проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілих, які не з`явились.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги, пояснення захисника та обвинуваченого, дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Перевіркою матеріалів судового провадження встановлено, що фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і докази відносно них відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися. Фактичні обставини кримінального правопорушення не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і ніким з учасників апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин згідно з ч. 2 ст. 394 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 кваліфіковані правильно:

- за ч. 1 ст. 361 КК України як несанкціоноване втручання в роботу (автоматизованої) системи,

- за ч. 4 ст. 189 КК України як вимагання, поєднане з погрозою розголошення відомостей, які потерпілий бажає зберегти в таємниці, вчинене в умовах воєнного стану,

- за ч. 2 ст. 361 КК України як несанкціоноване втручання в роботу інформаційної (автоматизованої) системи, вчинене повторно.

Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій обвинуваченого прокурором ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду, як і будь-ким з учасників апеляційного розгляду, не оспорюються.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, то колегія суддів вважає їх непереконливими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції наведені вимоги дотримані.

За змістом оскаржуваного вироку при призначенні обвинуваченому виду та розміру покарання судом врахована ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а саме, те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 189 КК України, відноситься до тяжких злочинів проти власності, а кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361 КК України, закон відносить до нетяжких злочинів; те, що обвинувачений раніше не судимий, але притягувався до кримінальної відповідальності, має молодий вік 27 років, одружений, на утриманні має малолітню доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка являється дитиною інвалідом; те, що на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; крім того, перебуває на обліку як особа, якій призначена державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю з 22 квітня 2022 року по 30 квітня 2024 року на доньку ОСОБА_8 , з надбавкою на догляд; обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому, - щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілій ОСОБА_11 ; те, що обвинувачений має на утриманні малолітню дитину, яка є дитиною інвалідом, потребує постійного діагностування та лікування, у зв`язку з чим судом згідно з п. 5 ч. 1 ст. 66 КК України визнано обставиною, що пом`якшує покарання, - вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких обставин; відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З урахуванням наведених даних про особу обвинуваченого, того що він має на утриманні малолітню дитину інваліда, 2022 року народження, даних про відшкодування у повному обсязі завданої потерпілій ОСОБА_11 шкоди, у зв`язку з чим вона не заявляла цивільного позову та просила призначити обвинуваченому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, усвідомлення протиправності своєї поведінки та висловлення намірів щодо законослухняної поведінки в майбутньому, кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь вчиненого кримінального правопорушення, суд дійшов висновку про можливість відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України призначити обвинуваченому основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 189 КК України.

З огляду на те, що ОСОБА_6 вчинив декілька кримінальних правопорушень, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 остаточного покарання згідно з положеннями ст. 70 КК України - шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

При цьому, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 критично оцінює свою злочинну поведінку, працює неофіційно, інтегрований в суспільство, що підтверджується наявністю сім`ї, місця проживання, середньої освіти та фаху, його позитивну передкримінальну поведінку, суд на підставі ч. 1 ст. 75 КК України дійшов висновку за можливе звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, однак з встановленням максимального іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

З урахуванням приписів ст. 77 КК України, якою передбачений вичерпний перелік додаткових покарань, які можуть бути застосовані у разі звільнення від відбування основного покарання з випробуванням, суд не застосував до обвинуваченого додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Саме таке покарання, на думку суду, буде пропорційними (в контексті п. 38 рішення у справі «Ізмайлов проти Росії»), необхідним, справедливим і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів, а також відповідатиме принципу індивідуалізації кримінального покарання.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції і вважає, що всупереч доводів апеляційної скарги, суд належним чином мотивував та обґрунтував прийняте рішення.

Так, колегія суддів вважає непереконливими посилання в апеляційній скарзі прокурора на те, що суд не врахував, що, хоча ОСОБА_6 і вважається несудимим в силу ст. 89 КК України, проте, його було притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення майнового злочину, однак, він не став на шлях виправлення та не зробив для себе належних висновків.

Так колегія суддів враховує, що припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашено або знято, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків попередньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі й при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Також колегія суддів враховує, що частиною 1 статті 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, судом першої інстанції визнано обставинами, що пом`якшують покарання, щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілій ОСОБА_11 ; те, що обвинувачений має на утриманні малолітню дитину, яка є дитиною інвалідом, потребує постійного діагностування та лікування, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких обставин; відсутність обставин, які обтяжують покарання. Окрім того, судом враховані і дані про особу обвинуваченого. Встановлені у своїй сукупності обставини, на думку колегії суддів, обґрунтовано давали суду першої інстанції підстави визнати їх такими, що істотно знижують ступінь вчинених кримінальних правопорушень, та застосувати при призначенні покарання обвинуваченому за ч. 4 ст. 189 КК України положень ч. 1 ст. 69 КК України, з призначенням обвинуваченому покарання за вказаний злочин у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини цієї статті.

Також, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції на підставі ст. 70 КК України обґрунтовано призначив остаточне покарання обвинуваченому шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за ч. 1, ч. 2 ст. 361 КК України, більш суворим, призначеним із застосуванням ст. 69 КК України за ч. 4 ст. 189 КК України, у виді 5 років позбавлення волі, і таке покарання не є занадто м`яким.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України, то колегія суддів враховує таке.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 2 пункту 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 23 жовтня 2003 року, із змінами та доповненнями, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Таким чином, підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, виявлене у мотивованому висновку, про можливість її виправлення без відбування покарання.

На переконання колегії суддів, висновок суду про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, проте, в умовах контролю уповноваженим органом пробації за його поведінкою, способом життя та роботи, з можливістю визначення рівня ресоціалізації (виправлення) обвинуваченого протягом всього строку відбуття покарання з випробуванням, встановленого в максимальному розмірі, - 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, належним чином мотивований в оскаржуваному вироку.

Водночас колегія суддів враховує, що згідно з положеннями ч. 2, ч. 3 ст. 78 КК України, якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання, а у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу, що, на думку колегії суддів, є стримуючим фактором вчинення правопорушень і мотивує обвинуваченого на дотримання встановлених законодавством норм, порушення яких тягне за собою для обвинуваченого настання негативних наслідків.

Окрім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував положення ст. 77 КК України та не призначив обвинуваченому покарання у виді конфіскації майна.

Таким чином колегія суддів доходить висновку, що призначене обвинуваченому покарання відповідатиме вимогам ст. 65 КК України та є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

При перевірці законності вироку суду першої інстанції колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом були встановлені дійсні обставини справи та надана належна оцінка зібраним доказам, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, у зв`язку з чим підстав для скасування вироку суду, як про це просить прокурор в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів доходить висновку, що прокурором не наведено достатніх підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання, а, відтак, апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 6 червня 2023 року щодо ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

______________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4