КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого за ч. 3 ст. 286-1 КК України ОСОБА_7 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року,

за участю сторін кримінального провадження

прокурора ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілого ОСОБА_10

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто, по 12 квітня 2024 року включно, з утриманням його в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України. Відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного захисту у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на інший більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Апеляційна скарга захисника обґрунтована тим, що 13 лютого 2024 року було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали, з зазначенням оголошення повного тексту ухвали 16 лютого 2024 року о 09. 55 год. З огляду на текст вступної та резолютивної частини ухвали, яка була оголошена та вручена 13 лютого 2024 року і яка слугувала «законною» підставою для продовження застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд обов`язкових вимог ст. 196 КПК України не виконав, оскільки ухвала не містить обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК України; обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України; посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини. Як наголошує захисник, викладення лише вступної та резолютивної частини судового рішення про продовження застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (без наведення мотивів, обґрунтування, доказів тощо), є таким, що не відповідає вимогам Конвенції, Конституції України, які містять норми про виключно мотивоване судове рішення, як на єдину підставу для тримання особи під вартою. У зв`язку з цим оскаржувана ухвала є незаконною.

У доповненнях до апеляційної скарги захисник зазначає про те, що чергове, безпідставне, поза межами закону, продовження найбільш суворого безальтернативного запобіжного заходу щодо судді ОСОБА_7 з єдиною мотивацією «суспільний інтерес» - знайшло своє формальне оформлення в оскаржуваній ухвалі, за очевидної відсутності будь-яких законних підстав для безальтернативного тримання під вартою судді, обвинуваченого у неумисному тяжкому кримінальному правопорушенні, таке тримання під вартою є фактичним покаранням особи без відповідного вироку суду. Таке рішення суду, не має ні мотивації, ні обґрунтування, а, відтак, нічого спільного із законом, що з позиції захисту, є належними підставами для нього скасування.

Апелянт наголошує, що реальний мотив суду для безальтернативного тримання під вартою є «публічний інтерес» та «обов`язок» захисту доводити суду відсутність підстав для продовження безальтернативного тримання під вартою. На думку захисника, ухвала не містить будь-якої мотивації судового рішення, ні у відповідному клопотанні прокурора, ні у решті зміни ухвали, будь-який «сторонній спостерігач», а головне - особа, яка тримається під вартою, не знайде пояснення суду, в чому саме полягає «публічний інтерес» та/або «суспільний інтерес», які вимагають безальтернативно протягом року тримати особу під вартою, та чи може такий «публічний інтерес» привалювати над процесуальним законом та положеннями Конвенції. Також апелянт посилається на те, що за змістом ухвали саме сторона захисту має доводити, що існують «обставини, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує саме такий ступінь втручання у права та свободи обвинуваченого ОСОБА_7 ».

Окрім того, захисник зазначає, що одна з обставин, на яку послався суд в оскаржуваній ухвалі, є стадія судового розгляду, який не завершено, необхідно дослідити письмові докази, допитати свідків, обвинуваченого, вирішити наявні у учасників судового розгляду клопотання, для чого судовий розгляд підлягає продовженню. На думку захисника, наведена теза суду окремо демонструє відсутність «законності» оскаржуваного судового рішення, оскільки не має посилання на норми процесуального закону щодо пов`язаності стадії судового розгляду з безальтернативним триманням під вартою, за змістом - визначає так звану «доцільність» тримання під вартою до кінця судового розгляду, що вочевидь жодним чином не пов`язано ні з національним законом, ні з сталою прецедентною практикою ЄСПЛ. Однак, як наголошує апелянт, саме зі стадією судового розгляду суд пов`язав існування ризиків кримінального провадження, які суд визнав доведеними прокурором, проте не зазначив, якими доказами доводиться наявність вказаних ризиків.

На переконання захисника, ризик незаконного впливу на свідків та експертів у кримінальному провадженні - один з ризиків, про існування якого, без будь-якого обґрунтування та доказів, неодноразово заявляв прокурор і на стадії досудового розслідування. Саме цей ризик, без будь-яких посилань, вчергове, формально, наводить й суд в ухвалі про безальтернативне тримання під вартою ОСОБА_7 . Захисник наголошує на тому, що за спливом майже 1 року безальтернативного тримання під вартою в ході судового розгляду допитано усіх без виключення потерпілих у кримінальному провадженні та частину (6 осіб) свідків обвинувачення, і кожен з допитаних підтвердив суду відсутність будь-якого впливу (вмовляння, схиляння, погрози, підкуп) щодо них зі сторони обвинуваченого або будь-кого з третіх осіб, пов`язаних з ним. При цьому, як зазначає апелянт, питання допиту експертів під судового розгляду взагалі не вирішувалось, що виключає законність посилання суду на зазначені обставини. Поряд з цим, як наголошує захисник, висновки експертів в частині дослідження біологічних зразків, які частково вже досліджені судом в межах підготовчого судового засідання, без будь-якого впливу з боку ОСОБА_7 , є не тільки суперечливими, але містять протилежну інформацію поряд з відсутністю встановлення бажаного для обвинувачення «стану алкогольного сп`яніння». Вочевидь, будь-яка потреба у впливі на зазначених «експертів» - відсутня.

Щодо ризику переховування, то захисник зазначає, що без будь-яких змін, покладаючи в основу ухваленого рішення «продовження існування» зазначеного ризику кримінального провадження, суд обмежився констатацією того, що на даний час існує ризик переховування від суду, а саме можливість ОСОБА_7 ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення. Будь-якої мотивації зазначеного висновку суду оскаржувана ухвала не містить, що є встановленим порушенням ст. 5 Конвенції.

Також захисник звертає увагу, що суд посилається на врахування даних про особу обвинуваченого, які за текстом судового рішення ніби прийняті до уваги судом, проте, будь-яка їх оцінка в оскаржуваній ухвалі відсутня.

Захисник зазначає, що за відсутності доведення належними доказами наявності у справі ризиків, суд повинен був відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Апелянт наголошує, що застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту в цілодобовому режимі поряд з обов`язком носити електронний засіб контролю було б достатнім для запобігання недоведеним прокурором ризикам.

Окремо захисник зазначає, що визначена ч. 4 ст. 183 КПК України можливість суду не визначати відповідний розмір застави, сприйнята безпідставно судом першої інстанції як безальтернативний обов`язок суду, який не потребує будь-якого доведення та обґрунтування, з урахуванням судової практики, де за більш тяжкі злочини обвинуваченим обиралась застава.

Апелянт переконаний, що характер обвинувачення, оголошеного ОСОБА_7 , в неумисному тяжкому злочині, підтверджені його особистих характеристик, суд був зобов`язаний розглянути можливість поряд з продовженням тримання під вартою визначити відповідний розмір застави, про що навести належні мотиви у відповідному судовому рішенні.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про продовження строку тримання під вартою; клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України з суду першої інстанції витребувані копії наведених документів.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника та обвинуваченого, які наполягали на задоволенні апеляційної скарги, вважаючи ухвала суду незаконною та необґрунтованою, потерпілого, його представника та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу законною та обґрунтованою, перевіривши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

За змістом оскаржуваної ухвали у провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0000416 від 26 травня 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Згідно з ухвалою суду під час судового розгляду прокурор звернувся з клопотанням про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке обґрунтоване тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що, будучи призначеним Указом Президента України від 19 серпня 2010 року № 823/2010 суддею Макарівського районного суду Київської області на п`ять років, Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 443/2017 - безстроково на посаду судді Макарівського районного суду Київської області, з 11 січня 2021 року обіймаючи посаду голови Макарівського районного суду Київської області, 26 травня 2023 року о 00.00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем LEXUSES350, реєстраційний номер НОМЕР_1 , перевищуючи максимально допустиму швидкість руху в населених пунктах, рухався проїзною частиною проспекту Берестейського у місті Києві зі швидкістю 100-110 км/год., тим самим створюючи потенційну загрозу безпеці дорожнього руху. Наближаючись у крайній лівій смузі до організованого КПП АДРЕСА_1 , встановленого відповідно до вимог п. 5 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1455, про розташування якого ОСОБА_7 був добре обізнаний, оскільки впродовж тривалого часу неодноразово проїжджав через нього дорогою з роботи додому, всупереч заборонним дорожнім знакам 3.29 та 3.41 ПДР, які він об`єктивно мав можливість виявити та які поетапно обмежували швидкість руху в значенні 30, 10 та 5 км/год і забороняли проїзд без зупинки, продовжував рух керованого транспортного засобу зі швидкістю близько 100 км/год, у зв`язку з чим у порушення п. 12.3 ПДР несвоєчасно вжив заходів щодо зменшення швидкості аж до зупинки або безпечного об`їзду об`єктивно видимої попереду в смузі свого руху перешкоди у вигляді пластикових огороджувальних блоків та дорожніх знаків, за якими перебував військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ОСОБА_11 , який ніс бойове чергування з метою відсічі збройної агресії рф проти України в умовах воєнного стану, та на швидкості 61км/год. близько 00.00год. 26 травня 2023 року допустив наїзд на пластиковий огороджувальний блок, який розташовувався в межах лівої смуги руху, та на потерпілого ОСОБА_11 , який знаходився за даним блоком. Внаслідок наїзду керованим ОСОБА_7 транспортним засобом ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми з переломом кісток склепіння й основи черепа з ушкодженням головного мозку, з розривами і крововиливами під оболонки і в шлуночки мозку, з розтрощенням і набряком-набуханням тканини головного мозку, що спричинило його смерть на місці дорожньо-транспортної пригоди. Порушення ОСОБА_7 вимог ст. 16 Закону України «Про дорожній рух», а також вимог пп. «б» п. 2.3, пп. «а» п. 2.9, п.п. 12.3, 12.4, пп. «б» п. 12.9 та дорожніх знаків 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху» і 3.41 «Контроль» ПДР, які полягали у керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, неуважному стеженні за дорожньою обстановкою, русі з перевищенням встановлених обмежень швидкості та несвоєчасному вжитті заходів щодо зупинки керованого транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди, яку він об`єктивно міг виявити, перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_11 .

Прокурор зазначає, що ОСОБА_7 обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого, тобто, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, з посиланням на докази, які, на переконання прокурора, підтверджуються винуватість ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Обґрунтовуючи необхідність та доцільність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, прокурор зазначає, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від 5 до 10 років, а також наявні ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені п.п. 1- 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховуватись від суду; знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків, експертів у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;вчинити інше кримінальне правопорушення.

На переконання прокурора, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, характер інкримінованого кримінального вчиненого в умовах воєнного стану в країні, що спричинило загибель військовослужбовця, даних про особу обвинуваченого, сторона обвинувачення вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду, а тому вважає недостатніми для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з утриманням під вартою.

Окрім того, прокурор наголошує на тому, що обвинувачений, користуючись налагодженими зв`язками та здобутими знайомствами, отриманими під час перебування на посаді голови суду Макарівського районного суду Київської області, може особисто або опосередковано негативно впливати на хід судового розгляду, через прохання, погрози або іншим шляхом знищити, приховати або спотворити докази, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також речі та документи, які містять інформацію щодо дорожньо-транспортної пригоди, зокрема, на підставі яких проведено судові експертизи. Прокурор у клопотанні наголошує, що, будучи суддею, займаючи посаду голови Макарівського районного суду Київської області, маючи спеціальну освіту, ОСОБА_7 орієнтується у порядку виявлення правопорушень та притягнення винних до відповідальності, у зв`язку з чим має спеціальні знання, які дозволяють йому володіти інформацією, які саме речі та документи мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та у разі знищення, ховання чи спотворення яких, можливо запобігти справедливому правосуддю.

На переконання прокурора, перебуваючи на волі, для уникнення кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, ОСОБА_7 може незаконно впливати на показання свідків, яких необхідно буде допитати під час судового розгляду кримінального провадження шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу. Свідки в кримінальному провадженні проживають на території м. Києва та Київської області, а тому для уникнення кримінальної відповідальності обвинувачений може використати тісні соціальні зв`язки, у тому числі, з працівниками органів державної і судової влади та правоохоронних органів.

Окрім того, прокурор наголошує, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, працюючи на посаді голови Макарівського районного суду Київської області та маючи статус судді, на якого поширюється заборона використовувати свої службові повноваження або своє становище та пов`язані з цим можливості, а тому, у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, може намагатися уникнути відповідальності за вчинення тяжкого злочину та може перешкоджати кримінальному провадженню іншим зручним та можливим для нього способом.

Прокурор зазначає у клопотанні про те, що обвинувачений ОСОБА_7 , будучи не ізольованим від суспільств може вчинити інше кримінальне правопорушення. При цьому прокурор наголошує на існуванні ризиків введення оману суду або іншого уповноваженого органу, перешкоджання з`явленню свідка, експерта, примушування їх до відмови від давання показань чи висновку, а тому, на переконання прокурора, менш суворі запобіжні заходи, у тому числі, домашній арешт, не зможуть забезпечити уникнення зазначених ризиків та покладених на обвинуваченого обов`язків, у зв`язку з чим є достатні підстави для продовження застосування такого виду запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Також, з урахуванням того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, на час вчинення кримінального правопорушення перебував в стані алкогольного сп`яніння, при цьому обіймав посаду голови районного суду, повинен був усвідомлювати, що така поведінка є явно неприйнятною для судді, адже останній повинен був керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, однак вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, формує у суспільстві думку щодо повної безкарності суддів за вчиненні ними кримінальні правопорушення, а також викликає негативне ставлення до судової системи України; з огляду на вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, його вік, прокурор вважає, що жоден з інших більш м`яких запобіжних заходів, у т.ч. і у виді застави, не достатній для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, у зв`язку з чим, на переконання прокурора, є достатні підстави для продовження застосування такого виду запобіжного заходу, як тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

За змістом оскаржуваної ухвали потерпілий ОСОБА_9 та його представник підтримали клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому у виді тримання під вартою.

Захисник, думку якого підтримав обвинувачений, просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 та змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт з забороною цілодобово залишати адресу проживання із застосуванням обов`язків носити електронний засіб контролю, або, за умови задоволення клопотання прокурора, визначити заставу у розмірі, визначеному КПК України, зазначаючи, що подане клопотання є лише формальністю та не підлягає задоволенню, оскільки прокурором не доведено неможливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу та не вказана поява нових ризиків.

Згідно з положеннями ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.

Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримано.

За результатами розгляду клопотань сторони обвинувачення та сторони захисту ухвалою суду задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто, по 12 квітня 2024 року включно, та відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного захисту у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на інший більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Ухвала обґрунтована тим, що судовий розгляд даного кримінального провадження не завершено, його завершення до спливу продовженого строку неможливо, оскільки в ході судового розгляду необхідно дослідити письмові докази, допитати свідків, обвинуваченого, вирішити наявні у учасників судового розгляду клопотання, для чого судовий розгляд підлягає продовженню.

Вирішуючи питання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого, суд врахував вимоги Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою, та дійшов висновку про відсутність будь-яких передбачених законом обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує саме такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, та недоведеність таких обставин стороною захисту. Окрім того, суд, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям Європейського суду з прав Людини, вважав виправданим тримання обвинуваченого під вартою.

При розгляді поданих клопотань судом враховані дані про особу обвинуваченого, зокрема, міцність їх соціальних зв`язків, вік та стан здоров`я, щодо якого на даний час в розпорядженні суду відсутні об`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування його під вартою, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому при винесенні обвинувального вироку.

Окрім того, враховуючи стадію судового розгляду, суд дійшов висновку, що на даний час існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, зокрема, можливість обвинуваченого ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування), незаконно впливати на свідків та експертів, які ще не допитані у даному кримінальному провадженні, існування яких доведене прокурором, що унеможливлює застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, про що просить сторона захисту, оскільки жоден з них не може запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим своїх обов`язків та не здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

З огляду на встановлені обставини, з метою забезпечення належної поведінки обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків, запобігання можливому переховуванню від суду, незаконного впливу на свідків та інших учасників кримінального провадження, а також з метою створення необхідних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, з врахуванням особи обвинуваченого, стану здоров`я, майнового стану, інкримінованого правопорушення, соціальних зв`язків, суд дійшов переконання про необхідність продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на два місяці, враховуючи перебіг судового розгляду, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде здатен запобігти існуючим ризикам.

Оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, який спричинив загибель людини, суд на підставі ч. 4 ст.183 КПК України, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Так, колегія суддів враховує, що з наявних матеріалів встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, органом досудового розслідування у кримінальному провадженні встановлені обставини, які, на думку сторони обвинувачення, свідчать, що обвинувачений вчинив певний злочин, а прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_7 набув статусу обвинуваченого. Обґрунтованість висунутого обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження наданих сторонами доказів.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника та обвинуваченого в частині правильності кваліфікації дій останнього, допустимості, належності, достатності, або навпаки, доказів у кримінальному провадженні. Не вправі давати таку оцінку на стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки оцінка доказам може бути надана у нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

За змістом оскаржуваної ухвали, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши обставини інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, його наслідки, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому при винесенні обвинувального вироку, дані про особу обвинуваченого, а саме, міцність соціальних зв`язків, вік та стан його здоров`я, щодо якого на даний час в розпорядженні суду відсутні об`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування його під вартою, виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам, з чим погоджується й колегія суддів. Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом не надана оцінка даним про особу обвинуваченого.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

З наявних матеріалів встановлено, що ОСОБА_7 є раніше не судимою особою.

За змістом висунутого обвинувачення ОСОБА_7 інкримінується вчинення тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до десяти років.

Серйозність покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, оскільки суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Колегія суддів погоджується, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду з метою уникнути покарання.

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що, хоча ризик переховування і значно зменшився з часу затримання обвинуваченого та обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, проте, продовжує на даний час існувати, що спростовує доводи апеляційної скарги захисника у цій частині.

Що стосується ризику впливу на свідків, експерта, то колегія суддів враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від потерпілих, свідків, експертів, інших учасників кримінального провадження під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що такий ризик існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб, дослідження їх судом, та з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на вказаних осіб лише актуалізується.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, частина свідків та експерти ще не допитані під час судового розгляду кримінального провадження, а, відтак, на переконання колегії суддів, на даному етапі судового розгляду є небезпідставними посилання прокурора у клопотанні та висновок суду першої інстанції про наявність ризику впливу на свідків та експертів, який у даному провадженні обумовлюється можливим авторитетом обвинуваченого для інших осіб, з урахуванням займаної ним посади на час вчинення інкримінованого злочину, оскільки отримані ними під час роботи дружні, приятельські стосунки або відносини, які випливають з почуття поваги та авторитету, мають зазвичай тривалий характер і формують сталі соціальні зв`язки, а тому, використовуючи свої зв`язки, здобуті під час роботи, обвинувачений може особисто чи опосередковано впливати на свідків та експертів у цьому кримінальному провадженні.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність на даному етапі судового розгляду ризику впливу обвинуваченого на свідків та експерта у даному кримінальному провадженні, що спростовує доводи апеляційної скарги захисника.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки або домашнього арешту не зможе на даному етапі судового розгляду запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у тому числі за станом здоров`я, сторонами не надано.

Згідно з ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З огляду на те, що обвинуваченому інкримінується вчинення злочину, наслідком якого є загибель особи, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незастосування у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави.

Приймаючи до уваги встановлені судом першої інстанції ризики, які на даний час продовжують існувати, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , навіть, за наявності даних про сімейний стан обвинуваченого, наявність сталих соціальних зв`язків, інших даних про його особу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановлені ризики виключають об`єктивну можливість на даний час застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, а відтак доводи апеляційної скарги захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, є непереконливими.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судом 13 лютого 2024 року оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали, без наведення мотивів, обґрунтування, доказів, тощо, що, на думку захисника, свідчить про недотримання судом обов`язкових вимог ст. 196 КПК України та не відповідає вимогам Конвенції, Конституції України, які містять норми про виключно мотивоване судове рішення, як на єдину підставу для тримання особи під вартою, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала є незаконною, то, на переконання колегії суддів, такі доводи є необґрунтованими.

Відповідно до положень ст. 376 КПК України судове рішення проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. Головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження. Якщо складання судового рішення у формі ухвали (постанови) вимагає значного часу, суд має право обмежитися складанням і оголошенням його резолютивної частини, яку підписують всі судді. Повний текст ухвали (постанови) повинен бути складений не пізніше п`яти діб з дня оголошення резолютивної частини і оголошений учасникам судового провадження. Про час оголошення повного тексту ухвали (постанови) має бути зазначено у раніше складеній її резолютивній частині.

З наявних матеріалів встановлено, що судом першої інстанції дотримані наведені вимоги закону та протягом встановленого законом строку оголошено повний текст ухвали, про що свідчить і сам зміст оскаржуваної захисником ухвали, в якій викладені обґрунтування та мотиви прийнятого судом рішення.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що найбільш суворий безальтернативний запобіжний захід щодо судді ОСОБА_7 продовжено з єдиною мотивацією «суспільний інтерес», за очевидної відсутності будь-яких законних підстав для такого тримання під вартою судді, обвинуваченого у неумисному тяжкому кримінальному правопорушенні, яке є фактичним покаранням особи без відповідного вироку суду, оскільки рішення суду не має ні мотивації, ні обґрунтування, то наведені доводи захисника, на переконання колегії суддів, є безпідставними та спростовується змістом оскаржуваної ухвали.

Окрім того, колегія суддів враховує, що розумність тривалості тримання під вартою має оцінюватися в кожній справі відповідно до її особливостей. Подальше тримання під вартою може бути виправданим у конкретному випадку лише за наявності чітких ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає право на свободу. У першу чергу національні судові органи мають досліджувати обставини за чи проти існування такого імперативного інтересу та викладати їх у своїх рішеннях щодо клопотань про звільнення (п. 73 рішення ЄСПЛ у справі Punzelt v. Czech Republic від 25 квітня 2000 року (заява 31315/96).

Відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону України «Про інформацію» предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що, будучи суддею, на час інкримінованого злочину обіймаючи посаду голови Макарівського районного суду Київської області, тобто, будучи публічною особою, яка займає державну посаду та відіграє певну роль у громадському житті суспільства, у період введеного у країні воєнного стану внаслідок повномасштабної військової агресії рф, вчинив тяжкий злочин у стані алкогольного сп`яніння, внаслідок чого загинув військовослужбовець, що призвело до негативного суспільного резонансу у суспільстві. За таких обставин колегії суддів доходить висновку, що у даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у забезпеченні швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, що спростовує доводи апеляційної скарги захисника про відсутність суспільного інтересу у даному кримінальному провадженні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

У зв`язку з встановленими під час апеляційного розгляду обставинами колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства із з`ясуванням всіх існуючих на даний час обставин, які мають значення для вирішення справи, а відтак постановлене судове рішення є законним і обґрунтованим, а тому й відсутні підстави для її скасування, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто, по 12 квітня 2024 року включно, з утриманням його в Державній установі «Київський слідчий ізолятор», - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4