Провадження №1-кп/127/1080/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.10.2023 за № 0000216, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, з бакалаврським рівнем вищої освіти, непрацюючого, неодруженого, проживаючого в режимі спільного проживання без реєстрації шлюбу, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

11.05.2023 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України до покарання у виді 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.02.2024 покарання у виді штрафу замінене покаранням у виді 240 годин громадських робіт;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 309 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи засудженим за частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України (далі КК), маючи умисел на незаконне придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, повторно, всупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» за невстановлених обставин, у невстановленому місці, в невстановлені дату та час, незаконно придбав психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, яку зберігав при собі без мети збуту.

Реалізовуючи свій кримінально-протиправний умисел, направлений на зберігання психотропної речовини без мети збуту, 14.07.2023 близько 13.14 год., незаконно зберігаючи її при собі, проходячи повз будинок № 16 по 1-му пров. Хмельницького Шосе в м. Вінниці, був зупинений працівниками Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області. На запитання останніх про наявність у нього заборонених речовин ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що його дії, спрямовані на незаконне зберігання психотропної речовини, будуть викриті працівниками поліції, повідомив, що у нього при собі наявні заборонені речовини, які він зберігає для власного вживання.

В ході проведення огляду місця події в період часу з 14.05 год. до 14.09 год. 14.07.2023 за зазначеною вище адресою ОСОБА_4 в присутності двох понятих дістав з-під устілки свого лівого кросівку прозорий поліетиленовий пакет з порощкоподібною речовиною білого кольору, яку в подальшому було вилучено працівниками поліції.

У вилученій в ОСОБА_4 речовині білого кольору міститься психотропна речовина, обіг якої обмежений, амфетамін. Загальна маса амфетаміну становить 1,910 г, що є великими розмірами.

Крім того, ОСОБА_4 , будучи засудженим за частиною першою статті 309 КК, маючи умисел на незаконне зберігання психотропних речовин без мети збуту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, повторно, всупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» 10.10.2023 близько 02.00 год., перебуваючи по вул. В. Порика в м. Вінниці, звернув увагу на ділянку місцевості біля будинку № 33 та побачив полімерний пакет.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 є особою раніше судимою за вчинення кримінального правопорушення за аналогічними обставинами останній зрозумів, що всередині полімерного згортку знаходиться психотропна речовина, після чого підняв згорток та помістив у кишеню своїх штанів. Таким чином ОСОБА_4 незаконно придбав психотропну речовину, обіг якої обмежений, - амфетамін, яку зберігав при собі для власного вживання без мети збуту.

У подальшому, ОСОБА_4 , продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на зберігання психотропної речовини без мети збуту, 10.10.2023 близько 02.15 год., перебуваючи поблизу будинку № 33 по вул. Василя Порика в м. Вінниці, був зупинений працівниками сектору кримінальної поліції Відділення поліції № 1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області з метою перевірки відповідно до статті 34 Закону України «Про національну поліцію». На запитання працівника поліції про наявність заборонених речовин ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що його дії, спрямовані на незаконне зберігання психотропної речовини, будуть викриті працівниками поліції, повідомив, що у нього при собі наявна психотропна речовина, обіг якої обмежений, - амфетамін.

В ході проведення огляду місця події в період часу з 03.55 год. до 04.03 год. 10.10.2023 за зазначеною вище адресою ОСОБА_4 добровільно видав працівникам поліції полімерний згорток з порошкоподібною речовиною.

У вилученій в ОСОБА_4 речовині міститься парацетамол, який до наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів не відноситься, та психотропні речовини PVP та амфетамін. PVP відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонений. Амфетамін, відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежений. В досліджуваній речовині масою 0,5019 г, маса амфетаміну становить 0,1602 г, а маса PVP 0,0005 г.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав та суду пояснив, що вчинив їх за обставин, викладених в обвинувальних актах. При цьому, обвинувачений надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих йому діянь, які повністю узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальних актах.

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих йому діянь, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням:

-протоколу огляду місця події від 10.10.2023, відповідно до якого в період часу з 03.55 год. до 04.03 год. поблизу будинку № 33 по вул. Василя Порика в м. Вінниці ОСОБА_4 добровільно видав з лівої кишені своїх штанів полімерний згорток з порошкоподібною речовиною;

-висновку експерта № СЕ-19/102-23/17709-НЗПРАП від 23.10.2023, згідно з яким в наданій на експертизу речовині міститься парацетамол, який до наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів не відноситься, та психотропні речовини PVP та амфетамін. PVP відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонений. Амфетамін, відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежений. В досліджуваній речовині масою 0,5019 г, маса амфетаміну становить 0,1602 г, а маса PVP 0,0005 г;

-протоколу огляду місця події від 14.07.2023, відповідно до якого в період часу з 14.05 год. до 14.09 год. будинок № 16 по 1-му пров. Хмельницького Шосе в м. Вінниці ОСОБА_4 добровільно видав з-під устілки лівого кросівку полімерний пакет з порошкоподібною речовиною білого кольору;

-висновку експерта № СЕ-19/102-23/13097-НЗПРАП від 28.07.2023, згідно з яким в наданій на експертизу речовині міститься психотропна речовина - амфетамін. Амфетамін, відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежений. В досліджуваній речовині масою 2,7527 г, маса амфетаміну становить 1,910 г.

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений факт незаконного придбання та зберігання ОСОБА_4 психотропних речовин без мети збуту. Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що в ОСОБА_4 були виявлені та вилучені поліетиленові згортки з порошкоподібною речовиною білого кольору. За результатами проведення криміналістичного дослідження встановлено, що вилучена речовина є, зокрема, психотропною речовиною, обіг якої обмежений амфетамін.

Суд також приймає до уваги, що обвинувачений у судовому засіданні не заперечував тієї обставини, що вилучені у нього речовини є психотропними, а також не заперечував їх хімічного складу та маси, які встановлені в ході досудового розслідування на підставі висновку відповідних експертних досліджень (висновків експертів).

Вирішуючи питання щодо кримінально-правової кваліфікації діяння ОСОБА_4 , суд враховує, що згідно з наданими прокурором доказами ОСОБА_4 11.05.2023 засуджений вироком Вінницького міського суду Вінницької області за частиною першою статті 309 КК до покарання у виді штрафу, яке у подальшому було замінене покарання у виді громадських робіт.

Крім того, суд враховує відомості, викладені у таблиці ІІ «Невеликі, великі та особливо великі розміри наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.08.2000 за № 188, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16.08.2000 за № 513/4734, відповідно до яких вилучена 14.07.2023 у ОСОБА_4 речовина становлять великий розмір.

З огляду на викладене, суд вважає, що дії ОСОБА_4 за фактом вилучення у нього 14.07.2023 психотропної речовини охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 309 КК, за ознаками незаконного придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту, вчиненого протягом року після засудження за цією статтею, якщо предметом таких дій були психотропні речовини у великих розмірах; за фактом вилучення у ОСОБА_4 психотропних речовин 10.10.2023 дії останнього охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 309 КК, за ознаками незаконного придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту, вчиненого протягом року після засудження за цією статтею.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зазначив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання», як зауважив ВС, означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 вчинив два тотожних нетяжких злочинів, винуватість у вчиненні яких визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин їх вчинення, при цьому у вчиненому розкаявся. Крім того, суд приймає до уваги, що за місцем проживання скарг на ОСОБА_4 не надходило, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога обвинувачений не перебуває, має на утриманні малолітню дитину. Разом з тим, суд враховує, що ОСОБА_4 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, не зробивши належних для себе висновків продовжив протиправну поведінку.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

З огляду на викладене, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена в межах до 3 років.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Як суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження належними, достатніми та допустимими доказами не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді позбавлення волі відсутні.

Разом з тим, як вже суд зазначив вище, стороною обвинувачення надана копія вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 11.05.2023, яким ОСОБА_4 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК до покарання у виді 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень.

У подальшому ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.02.2024 покарання у виді штрафу ОСОБА_4 було замінене покаранням у виді 240 годин громадських робіт.

Частиною першою статті 71 КК регламентовано, що у разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Слід зазначити, що у постанові від 23.10.2018 (справа № 202/1154/17) ВС зазначив, що норма частини першої статті 71 КК містить імперативну вимогу про призначення судом покарання за сукупністю вироків (шляхом повного або часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком) у випадку, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин. Тобто приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків.

У постанові від 06.12.2021 у справі № 243/7758/20 (провадження № 51-113кмо21) ВС зауважив, що для застосування закріплених у частині першій статті 71 КК правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності: перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком; друга наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком. Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень частини першої статті 71 КК під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.

В судовому засіданні було встановлено, що до виконання призначеного покарання у виді громадських робіт ОСОБА_4 не приступив.

Відповідно до положень підпункту «г» пункту 1 частини першої статті 72 КК при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт.

Отже, зважаючи на положення статей 71, 72 КК, суд дійшов до переконання, що ОСОБА_4 шляхом часткового приєднання до призначеного покарання за цим вироком невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11.05.2023 необхідно призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо остаточного строку покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому, суд вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 04.10.2021 (справа № 937/10313/19) ВС звернув увагу, що із законодавчого визначення та судової практики встановлено, що відповідно до статті 73 КК строкові покарання обчислюються в різних вимірах, якими є: 1) роки (позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк); 2) місяці і роки (виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців); 3) місяці (арешт); 4) години (громадські роботи).

При цьому, як зауважив, ВС, обчислення строків покарання у днях допускається у разі: 1) заміни покарання іншим; 2) складання остаточного покарання (здійснюється, як уже зазначалось, під час призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів і сукупністю вироків); 3) зарахування попереднього ув`язнення у порядку застосування частини п`ятої статті 72 КК.

Отже, суд вважає, що остаточне покарання обвинуваченому має бути призначене саме з урахуванням зазначених роз`яснень ВС.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, суд враховує ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив нетяжкі злочини, винуватість у вчиненні яких визнав та щиро розкаялась. Як вже суд зазначив вище, обвинувачений має на утриманні малолітню дитину та не стоїть на обліках в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра. Саме тому суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Відповідно до частини четвертої статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує, зазначені вище обставини, та вважає за доцільне з метою виконання приписів статей 50 та 65 КК та забезпечення виправлення обвинуваченого встановити йому максимально допустимий іспитовий строк, а саме 3 роки.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також приймає до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому для реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_4 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. При цьому частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Разом з тим, згідно з наданими представником сторони обвинувачення ухвалами слідчих суддів від 20.07.2023 та 19.10.2023 на вилучені в ОСОБА_4 речовини, накладений арешт, який доцільно скасувати.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною другою статті 309 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Відповідно до частини першої статті 71, частини першої статті 72 Кримінального кодексу України шляхом часткового приєднання до призначеного покарання за цим вироком невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11.05.2023 призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 2 (двох) років 15 (п`ятнадцяти) днів позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_4 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку

Речові докази:

- психотропні речовини амфетамін, масою 0,1602 г, та PVP, які поміщені до спецпакету № 5622163 та передані на зберігання до камери речових доказів Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, - знищити;

- поліетиленовий пакет з порошкоподібною речовиною, який поміщений до спецпакету № 5007714 та переданий на зберігання до камери речових доказів Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, - знищити.

Арешт, накладений на зазначені речові докази на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 20.07.2023 та 19.10.2023 скасувати.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 4177 (чотири тисячі сто сімдесят сім) гривень 36 (тридцять шість) копійок витрат на залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: