ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/481/24 Справа № 235/5221/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000147 відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гірник Донецької області, українця, громадянина України, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року ОСОБА_8 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Залишено обвинуваченому обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою без змін до набрання вироком законної сили. Ухвалено рахувати обвинуваченому строк відбування з моменту його фактичного затримання, а саме з 05 травня 2021 року, зараховано ОСОБА_8 у строк призначеного покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо речових доказів та розподілу судових витрат.

Як встановлено судом, 04 травня 2021 року приблизно з 18:00 ОСОБА_8 зі своїм дядьком ОСОБА_9 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , сидячи в кухонній кімнаті вказаного будинку вдвох вживали спиртні напої, розпиваючи їх до пізньої ночі, після чого, сп`янівши, заснули у спальній кімнаті. 05 травня 2021 року приблизно о 10:00 ОСОБА_8 , прокинувшись у спальній кімнаті будинку та, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння від випитого напередодні спиртного, вирішив продовжити вживати спиртне і з цією пропозицію звернувся до ОСОБА_9 , який в той час снідав у кухонній кімнаті будинку, але останній повідомив, що спиртного немає. В цей час ОСОБА_8 помітив відсутність своїх грошей та став цікавитися у дядька, де його гроші, які були в його кишені. Вказані запитання та обвинувачення нібито у крадіжці викликали у ОСОБА_9 обурення та гнів, так як той знав, що гроші вони разом із ОСОБА_8 витратили на спритне напередодні. На цьому ґрунті між ними виник словесний конфлікт, у зв`язку з чим вони стали ображати один одного грубою нецензурною лайкою. Під час конфлікту ОСОБА_8 підійшов до вхідного пройму між кухнею та спальнею, а ОСОБА_9 піднявся з ліжка та раптово наніс один удар лобом в обличчя ОСОБА_8 , після чого між ними почалась боротьба, внаслідок чого вони впали на підлогу та продовжили боротьбу, яка відбувалась деякий час, під час якої ОСОБА_8 намагався припинити дії дядька, спрямовані на спричинення йому тілесних ушкоджень, тримаючи його руки в своїх руках, але це не допомагало. Під час боротьби вони пересунулись до спальної кімнати, де ОСОБА_8 вдалося сісти зверху на ОСОБА_9 , продовжуючи при цьому утримувати руки останнього в своїх руках, з метою припинення можливості спричинення ОСОБА_9 йому тілесних ушкоджень. Далі в обуреного ОСОБА_8 з приводу того, що ОСОБА_9 досі не заспокоївся та продовжує свої дії, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин щодо останнього виник злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство, тобто на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 . З цією метою ОСОБА_8 , продовжуючи перебувати в положенні зверху на ОСОБА_9 , та, утримуючи його руки у своїх руках, реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та, бажаючи їх настання, тобто, діючи з прямим умислом, спрямованим на вбивство ОСОБА_9 , завдав потерпілому не менше 27 ударів лобом по голові та обличчю, спричинивши тому числені ушкодження у цих ділянках, у тому числі перелом кісток носа з ушкодженням його судин, що ускладнився кровотечею. Однак не зважаючи на це ОСОБА_9 не заспокоювався та намагався вивернутися з-під ОСОБА_8 , у зв`язку з чим, останній, продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на умисне вбивство ОСОБА_9 , подавляючи опір останнього, використав задушливий прийом, а саме обхватив своєю правою рукою шию потерпілого та почав її з силою здавлювати, і таким чином припиняв дихання потерпілого до тих пір поки той не втратив свідомість та перестав чинити опір ОСОБА_8 , не подаючи ознак життя, та згодом помер від аспірації крові та асфіксії від закриття дихальних шляхів кров`ю. ОСОБА_8 , побачивши те, що ОСОБА_9 не подає ознак життя, тобто помер, та, вважаючи, що він у повному обсязі реалізував свій злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_9 , припинив свої злочинні дії, піднявся з підлоги, вийшов з будинку та повідомив про вчинений ним злочин сусідам. Після чого, за допомогою сусідів викликав працівників бригади швидкої медичної допомоги м.Селидове, якими по приїзду була констатована насильницька смерть ОСОБА_9 .

В результаті злочинних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_9 були спричинені наступні тілесні ушкодження: перелом кісток носа з ушкодженням його судин, а також сінець та садна на лобі справа, синці на правій щоці, на спинці носа, на лівій вилиці та на верхній повіці правого ока, забій з синцем та припухлістю м`яких тканин верхньої повіки лівого ока, садно на підборідді, садна в проекції лівого зап`ястя, садна правого передпліччя, садна в проекції лівого тазостегнового суглобу, які виникли від дії тупих твердих предметів незадовго до смерті. Перелом кісток носа з ушкодженням судин та кровотечею, що має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як таких, що спричинили загрозливе для життя явище - аспірацію крові, що привело до закриття нею дихальних шляхів з виникненням асфіксії та настанням смерті, та знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю. Інші виявлені на трупі тілесні ушкодження, а саме: забій м`яких тканин, синці та садна обличчя, а також садна кінцівок мають ознаки легких тілесних ушкоджень та з причиною смерті не пов`язані.

Причиною смерті ОСОБА_9 став перелом кісток носа з ушкодженням судин, що ускладнився кровотечею, аспірацією крові та асфіксією від закриття дихальних шляхів кров`ю.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, тобто вбивство.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі просить вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 1 ст. 115 КК України в частині призначеного йому покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років, мотивуючи такі вимоги тим, що призначене судом покарання через свою м`якість не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, обставинам кримінального провадження та даним про особу обвинуваченого. Зокрема, прокурор вважає, що поза нележною увагою суду залишилась схильність ОСОБА_8 до вчинення насильницьких кримінальних правопорушень та його агресивність, про що свідчить спосіб вчинення останнім злочину, а саме нанесення обвинуваченим потерпілому не менше 27 ударів лобом по голові та обличчю, використання обвинуваченим з метою подолання опору потерпілого задушливого прийому та невжиття обвинуваченим жодних заходів з надання потерпілому медичної допомоги або виклику швидкої.

Захисник обвинуваченого в своїй апеляційній скарзі просить вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 1 ст. 115 КК України в частині призначеного йому покарання змінити та призначити обвинуваченому більш м`яке покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, мотивуючи такі вимоги тим, що призначене судом першої інстанції покарання є занадто суворим, зокрема сторона захисту вказує, що судом не було враховано поведінки обвинуваченого після вчинення злочину, яким намагався надати потерпілому медичну допомогу та самостійно викликав йому швидку, так як вважав, що потерпілий живий. Також, на думку захисника поза належною увагою суду залишились характеризуючі особу обвинуваченого дані, який на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, раніше не судимий, частково визнав провину у вчиненому злочині, оскільки не згодний був із кваліфікацією його дій, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, характеризується задовільно, цивільний позов не заявлено.

Обвинувачений в своїй апеляційній скарзі просить вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, мотивуючи такі вимоги неповнотою судового розгляду та необхідністю повторного допиту усіх свідків та експертів.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор підтримав свою апеляційну скаргу з підстав та мотивів, викладених в ній, проти задоволення апеляційних скарг захисника та обвинуваченого заперечував, посилався на їх безпідставність та необґрунтованість.

Захисник та обвинувачений підтримали свої апеляційні скарги, наполягали на їх задоволенні, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді доповідача, думку та пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи в межах поданих апеляційних скарг, обговоривши їх доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Суд першої інстанції, із дотриманням закладених у зазначеній нормі закону завдань, провів стосовно ОСОБА_8 повний та неупереджений судовий розгляд, вимог кримінального процесуального законодавства України дотримався.

Так, суд першої інстанції на підтвердження доведеності вини ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України посилався на досліджені в ході судового провадження докази, а саме: протокол огляду місця події від 05 травня 2021 року, відповідно до якого в ході проведення огляду домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , було виявлено труп ОСОБА_9 ; протокол огляду трупу ОСОБА_9 від 06 травня 2021 року; копію довідки про смерть, відповідно до якої ОСОБА_9 помер внаслідок механічної асфіксії від закриття дихальних шляхів кров`ю, перелому кісток носа з ушкодженням судин та носовою кровотечею; протокол проведення слідчого експерименту від 06 травня 2021 року з додатками до нього, проведеного за участі підозрюваного ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_7 та у присутності понятих; протокол проведення слідчого експерименту від 12 травня 2021 року з додатками до нього, проведеного за участі підозрюваного ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 та у присутності понятих.

А також, на висновок щодо результатів медичного огляду ОСОБА_8 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість від 05 травня 2021 року, висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 №52 від 22 червня 2022 року, висновок судово-психіатричного експерта №273 від 29 червня 2021 року щодо психічного стану здоров`я ОСОБА_8 в період часу інкримінованого йому діяння висновки експертів №52/3 від 22 червня 2022 року, №54 від 06 травня 2021 року, №346/1 від 01 червня 2021 року, №346 від 26 травня 2021 року, №346/2 від 01 червня 2021 року, №346/3 від 04 червня 2021 року, №381/1 від 10 червня 2021 року, №381/2 від 10 червня 2021 року.

Дослідивши безпосередньо під час судового провадження вищевказані докази, суд першої інстанції дійшов висновку про їх належність і допустимість, та оцінивши їх за своїми внутрішніми переконаннями дійшов обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_8 04 травня 2021 року дійсно, на підставі раптово виниклого конфлікту зі своїм дядьком ОСОБА_9 , на підґрунті зникнення в ОСОБА_8 грошей, в ході бійки, завдав ОСОБА_9 не менше 27 ударів лобом по голові та обличчю, спричинивши потерпілому численні ушкодження у цих ділянках, у тому числі перелом кісток носа з ушкодженням його судин, що ускладнився кровотечею, після чого, використав проти потерпілого задушливий прийом, від якого останній перестав чинити опір, втратив свідомість та згодом помер від аспірації крові та асфіксії від закриття дихальних шляхів кров`ю, тобто, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, а саме, вбивство - умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Водночас, обвинувачений ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі не погоджується із такими висновками суду першої інстанції та вказує на те, що вони не відповідають фактичним обставинам подій. Зокрема, в ході апеляційного перегляду оскаржуваного вироку, обвинувачений посилався на те, що він не бажав смерті потерпілому, щиро про це шкодує, і такі дії обвинуваченого є наслідком самооборони від протиправного нападу потерпілого, а тому вважає, що в момент бійки обвинувачений діяв в межах необхідної оборони.

Однак, колегія суддів не погоджується із такими доводами обвинуваченого, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що є обраною лінією захисту ОСОБА_8 спрямованою на уникнення ним від кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Безпосереднім об`єктом будь-якого вбивства є життя особи (людини). За нормативним визначенням умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.

В свою чергу, умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - це наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Прямий умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

При цьому, спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.

Аналогічні ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України, характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони, передбачених ст. 118 КК України.

Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Закріплене в ст. 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).

Згідно із ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Як було встановлено судом першої інстанції під час судового провадження, в ході спільного вживання спиртних напоїв між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин та особистої неприязні один до одного, виник словесний конфлікт. Даний факт у судовому засіданні підтвердив сам обвинувачений.

В свою чергу, відповідно до досліджених судом першої інстанції протоколів проведення слідчого експерименту від 06 травня 2021 року та 12 травня 2021 року, за участі ОСОБА_8 , обвинувачений в присутності свого захисника та двох понятих, добровільно розповів про хід подій, початок конфлікту, наслідки з яких він переріс у бійку, а також, механізм спричинення ним тілесних ушкоджень та їх локалізацію.

При цьому, характер та цілеспрямованість дій ОСОБА_8 , встановлених судом першої інстанції в ході дослідження вищевказаних протоколів проведення слідчих експериментів від 06 травня 2021 року та 12 травня 2021 року, а також, висновку експерта №52 від 22 червня 2022 року щодо механізму, кількості та локалізації виявлених в трупа ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, на думку колегії суддів свідчать про прямий умисел обвинуваченого саме на позбавлення життя потерпілого, оскільки обвинувачений, усвідомлюючи свою фізичну перевагу над потерпілим, яка полягала в тому, що ОСОБА_8 був молодший, сильніший та спритніший від потерпілого, будучи достеменно обізнаним про те, що потерпілий інвалід, свідомо та цілеспрямовано в ході конфлікту штовхнув ОСОБА_9 , від чого останній впав на підлогу, а відтак перестав нести пряму загрозу обвинуваченому і в момент поки ОСОБА_9 лежав на підлозі, і як вказував сам обвинувачений при допиті його судом першої інстанції, вживаючи значних зусиль для того щоб піднятися, ОСОБА_8 мав об`єктивно можливість уникнути подальшої бійки та покинути приміщення, таким чином зупинити свої дії щодо спричинення тілесних ушкоджень потерпілому та уникнути тяжких наслідків від цього конфлікту, але, натомість, ОСОБА_8 скориставшись безпорадним станом потерпілого, яким намагався встати з підлоги, заліз на нього зверху та почав наносити удари ОСОБА_9 , який перебував в положенні лежачи, загалом спричинивши останньому не менше 27 ударів в область обличчя, як результат, спричинив потерпілому перелом кісток носа з ушкодженням його судин, що ускладнилось кровотечею, синець та садна на лобі справа, синці на правій щоці, на спинці носа, на лівій вилиці розмірами та на верхній повіці правого ока, забій з синцем та припухлістю м`яких тканин верхньої повіки лівого ока, садно на підборідді, садна в проекції лівого зап`ястя, садна правого передпліччя, садна в проекції лівого тазостегнового суглобу, які одразу ускладнились кровотечею, чого вочедить обвинувачений не міг не побачити в ході бійки. Однак, на досягнутому обвинувачений не зупинився і використав проти потерпілого задушливий прийом, здавивши шию ОСОБА_9 продовжуючи такі дії близько 10-15 хвилин, про що обвинувачений особисто вказував як під час проведення за його участі слідчих експериментів, так і під час судового провадження, доки потерпілий на втратив свідомість. На наявність умислу в обвинуваченого на вбивство свідчить і його поведінка після нанесення 27 ударів потерпілому та застосування задушливого прийому до моменту втрати свідомості потерпілого, який, як він особисто вказував в суді першої інстанції, після втрати ОСОБА_9 свідомості деякий час спостерігав за потерпілим, замість того, що вжити заходів щодо приведення останнього до тями, надання невідкладної медичної допомоги та термінового виклику швидкої, що могло допомогти завадити тим наслідкам, які згодом мали місце, а саме, смерті ОСОБА_9 .

А тому, аналізуючи зазначені факти, колегія суддів приходить до висновку про відсутність обставин, які б свідчили про перебування ОСОБА_8 в стані необхідної оборони, та погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що послідовність та цілеспрямованість дій обвинуваченого в момент нанесення такої чисельної кількості ударів потерпілому в обличчя, які ускладнились очевидними оку наслідками кровотечею, застосування задушливого прийому та невжиття термінових заходів з надання невідкладної медичної допомоги свідчать про наявність умислу в обвинуваченого на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 , що є складом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України.

Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що аналогічна позиція обвинуваченого щодо перебування у стані необхідної оборони була висловлена ним суду першої інстанції під час судового провадження та була предметом ретельної перевірки судом першої інстанції, шляхом встановлення обставин кримінального провадження, допиту обвинуваченого та оцінки досліджених судом письмових доказів, наявних в матеріалах кримінального провадження, і свого обґрунтованого підтвердження під час судового провадження не знайшла.

Щодо доводі обвинуваченого в апеляційній скарзі на необхідність повторного допиту свідків та експертів, то колегія суддів не приймає до уваги такі доводи ОСОБА_8 і оцінює їх критично, як намагання зловживати своїми процесуальними правами з метою затягування судового провадження, оскільки як вбачається із мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд першої інстанції під час дослідження письмових доказів, з`ясував думку учасників, а саме, обвинуваченого, захисника та прокурора, щодо необхідності допиту свідків та дослідження речових доказів, і як встановлено судом першої інстанції всі учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, від допиту свідків, а також, дослідження речових доказів, відмовились. В ході судового провадження ані обвинувачений, ані його захисник відповідних клопотань щодо допиту експертів не заявляли, досліджені судом першої інстанції письмові докази не оспорювали, як і встановлені цими доказами обставини. Будь-яких доводів з приводу незгоди із мотивувальною частиною вироку суду, відповідно до якої судом було вказано про відмову учасників судового провадження від допиту свідків та дослідження речових доказів, апеляційна скарга обвинуваченого не містить.

Таким чином, враховуючи, що при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримані вимоги кримінального та кримінального процесуального закону України, суд першої інстанції всебічно перевірив обставини кримінального провадження, висунуте обвинувачення, надані стороною обвинувачення письмові докази, ретельно перевірив обрану обвинуваченим лінію захисту і обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а також, про правильність кваліфікації дій обвинуваченого та наявності в нього умислу на вбивство, вмотивувавши своє рішення всебічно дослідженими, оціненими у своїй сукупності з точки зору належності, допустимості й достовірності письмовими доказами, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора та захисника обвинуваченого про невідповідність призначеного судом першої інстанції розміру покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину, обставинам кримінального провадження та даним про особу обвинуваченого, то колегія суддів приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість таких доводів, з огляду на наступне.

Однією з підстав для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, згідно з ч. 2 ст. 409 КПК України, може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з вимогами ст. ст. 65 і 69 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.

Виходячи з положень ст. 50 КК України, рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону України щодо призначення покарання.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як особливо тяжкий злочин, характер кримінального правопорушення, пов`язаний із злочинами проти життя та здоров`я особи, який виразився у вбивстві особи, а саме умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині та правильно врахував суспільну небезпеку скоєного кримінального правопорушення.

Належно прийняв до уваги дані про особу ОСОБА_8 , який раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, жодною суспільно-корисною працею не займається.

Врахував і конкретні обставини справи, а саме, наявність обставин, які пом`якшують покарання часткове визнання своєї вини та активне сприяння розкриттю злочину, обставини, яка обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та призначив ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 115 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, яке повністю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, встановленим обставинам справи та даним про особу обвинуваченого, а також, сприятиме меті покарання, буде достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження в подальшому вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

А тому, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог прокурора щодо необхідності призначення обвинуваченому більш суворого покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років. Колегія суддів вважає, що часткове визнання обвинуваченим вини у вчиненні злочину, про яке вказує прокурор в своїй апеляційній скарзі, не може бути виключною підставою для призначення більш суворого покарання, оскільки така позиція обвинуваченого була його обраною лінією захисту, тобто, фактичною реалізацією права обвинуваченого на захист, яка в свою чергу, була предметом ретельної перевірки як судом першої інстанції в ході судового провадження, так і судом апеляційної в ході перегляду оскаржуваного вироку в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 .

Щодо посилань захисника обвинуваченого про необхідність застосування ст. 69 КК України, то колегія суддів не вбачає правових підстав для призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин кримінального провадження, зокрема, обставин, що пом`якшують покарання, колегія суддів приходить до висновку про їх недостатність для застосування ст. 69 КК України. Крім того, відхиляючи вимоги сторони захисту щодо застосування при призначенні покарання ст. 69 КК України, колегія суддів приймає до уваги поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який мав можливість уникнути тяжких наслідків від своїх злочинних дій шляхом своєчасного надання медичної допомоги та невідкладного, термінового виклику швидкої, однак цією можливістю не скористався, натомість спостерігав за непритомним потерпілим, і швидку допомогу викликав лише через деякий час. Той факт, що обвинувачений не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, як про це вказує захисник, не є підставою для застосування ст. 69 КК України, оскільки сам по собі істотно не знижує суспільну небезпеку обвинуваченого. Також, колегія суддів звертає увагу, на підтверджений дослідженим судом першої інстанції висновком експерта №273 від 29 червня 2021 року синдром залежності ОСОБА_8 від алкоголю, що свідчить про соціально девіантний спосіб життя обвинуваченого, який призвів до вчинення особливо тяжкого злочину і у відповідності до обставин, що обтяжують покарання вбивство потерпілого ОСОБА_9 обвинувачений вчинив перебуваючи саме у стані алкогольного сп`яніння.

Тож, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання є обґрунтованим, призначеним із дотриманням вимог кримінального законодавства України, а тому, відповідно правильним. Підстав для зміни чи скасування судового рішення в частині призначеного покарання обвинуваченому колегія суддів не вбачає.

А тому, на підставі викладеного та керуючись положеннями ст. ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги заступника керівника Донецької обласної прокуратури, захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2023 року відносно ОСОБА_8 , за ч. 1 ст. 115 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді Дніпровського

апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4