УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 643/8643/23

провадження № 51-1151 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 січня 2024 року щодо останнього,

встановив:

За вироком Московського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2023 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2015 року за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, звільненого, на підставі ст. 75 КК України, від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 1 рік; вироком Зарічного районного суду м. Суми від 14 червня 2016 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців. Звільненого з місць відбування покарання 27 жовтня 2017 року по відбуттю строку покарання,

засуджено за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 4 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна.

Також вироком ухвалені рішення про цивільні позови, щодо речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження та залік досудового тримання під вартою.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 25 січня 2024 року, за результатами розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , вирок залишено без зміни.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції кваліфікував дії засудженого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 190 КК України (в редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018), як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинено повторно, за попередньою змовою групою осіб (невстановлених досудовим розслідуванням), що завдало значної шкоди потерпілим: ОСОБА_6 на загальну суму 141 671 грн та ОСОБА_7 - 139 960 грн; а також за ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018), як заволодіння чужим майном шляхом обману, повторно, за попередньою змовою групою осіб (невстановлених досудовим розслідуванням), вчинене в особливо великих розмірах, що спричинили потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 1 124 508 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого ОСОБА_5 , внаслідок суворості, просить переглянути оскаржувані судові рішення в частині покарання та змінити його шляхом пом`якшення із застосуванням ст. 70 КК України до визначення остаточного у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що при призначенні покарання, суд першої інстанції належним чином не врахував дані, що характеризують особу засудженого, наявність обставин, що пом`якшують покарання та зазанчає, що суд безпідставно не визнав щире каяття засудженого, яке підтверджувалось беззаперечним визнанням винуватості останнього у вчиненому і неоспорюванням фактичних обставин провадження, вибаченням перед потерпілими і зобов`язанням відшкодувати завдану їм шкоду.

Вважає, що суд апеляційної інстанції, у порушення вимог кримінального процесуального закону, залишив поза увагою викладені в апеляційній скарзі доводи про можливість пом`якшення засудженому призначеного покарання.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке.

Згідно з положеннями ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та кваліфікація його дій за частинами 2, 4 ст. 190 КК України захисником не оспорюються.

У касаційній скарзі захисник посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 та просить оскаржувані судові рішення змінити шляхом пом`якшення.

Однак, такі доводи захисника колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Як убачається із змісту оскаржуваного вироку, при застосуванні ОСОБА_5 заходу примусу, суд врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які, відповідно до пунктів 4, 6 ст. 12 КК України, класифікуються як нетяжкі та особливо тяжкий злочин, конкретні обставини справи, кількість епізодів, характеризуючи дані про особу засудженого, те, що останній раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за кримінальні правопорушення вчиненні проти власності. Врахувавши зазначене та відсутність обставин передбачених статтями 66, 67 КК України, обираючи вид та розмір покарання, суд призначивши ОСОБА_5 покарання у межах установлених санкціями частин 2 та 4 ст. 190 КК України, за кожне кримінальне правопорушення окремо (основне і додаткове), та за сукупністю кримінальних правопорушень, на підставі ст. 70 КК України, визначив остаточне покарання, застосувавши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Не погоджуючись із вироком суду в частині розміру призначеного покарання, вказуючи на його суворість, захисник ОСОБА_4 в інтересах засудженого подала апеляційну скаргу. Апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою захисника, яка вважала, що при призначенні покарання, суд не повній мірі взяв до уваги певні обставини справи, характеризуючи дані про особу засудженого, наявність, на її думку, обставин, що пом`якшують покарання, визнавши такі доводи необґрунтованими, залишив вирок без зміни .

Мотивуючи своє рішення апеляційний суд зазначив, що всупереч твердженням захисника у вироку враховано при призначенні покарання те, що засуджений вчинив три кримінальні правопорушення, а одне із них є особливо тяжким, конкретні обставини справи, шахрайські дії вчинені до осіб похилого віку, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність злочинної діяльності засудженого, характеризуючи дані про його особу, який із наявністю попередніх судимостей, вчинив аналогічні кримінальні правопорушення, пов`язані із шахрайськими діями, що вказує на небажання останнього ставати на шлях виправлення. Також, апеляційний суд погодився із вироком про відсутність обставин, передбачених ст. 66 КК України, вказавши, що щире каяття це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного. Врахував, що засуджений навіть не вжив заходів для добровільного відшкодування шкоди потерпілим, що засвідчувало відсутність щирого каяття. Тому, визнавши безпідставність доводів скарги захисника про наявність, на її думку, обставин, які б пом`якшували покарання засудженому та були підставами для зміни рішення і призначення менш суворого покарання, апеляційний суд, навівши мотиви свого рішення, залишив вирок без зміни.

Щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Переглядаючи вирок в межах ст. 404 КПК України, дослідивши характеризуючих дані про особу засудженого, апеляційний суд також не встановив наявності таких обставин, які могли бути підставами для пом`якшення покарання засудженому, а тому, відхиляючи доводи захисника, з посиланням на норми закону, навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , детально перевірив викладені в апеляційній скарзі доводи, які за своїм змістом є аналогічні доводам касаційної скарги та визнавши їх необґрунтованими, навів в рішенні належні й достатні мотиви їх спростування.

Постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

На думку колегії суддів, призначене судом першої інстанції покарання засудженому ОСОБА_5 , яке залишено апеляційним судом без зміни, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Отже з касаційної скарги захисника ОСОБА_4 та наданих судових рішень, не вбачається підстав для задоволення скарги, тому у відкритті касаційного провадження за захиснику необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 січня 2024 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3