ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 372/2047/20

провадження № 51-3620 км 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою засудженого на вирок Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року стосовно

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Богуслав Київської області,

який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою:

АДРЕСА_2 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Обухівський районний суд Київської області вироком від 22 липня 2020 року засудив ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.

15 березня 2023 року Київський апеляційний суд скасував вирок суду у частині призначення ОСОБА_6 покарання і ухвалив новий вирок, за яким призначив обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 289 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 07 червня 2019 року приблизно о 01 год, знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_3 , діючи повторно, незаконно заволодів автомобілем «SKODA SUPER B», державний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_7 , та яким за генеральним дорученням керував ОСОБА_8 .

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

За змістом касаційної скарги засуджений, не погоджуючись із вироком суду апеляційної інстанції через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить його змінити, застосувати положення ст. 75 КК або призначити інше покарання, не пов`язане із позбавленням волі. Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд апеляційної інстанції не врахував того, що він узяв автомобіль за дозволом потерпілого, а також позицію останнього щодо міри покарання, висловлену в суді першої інстанції.

Позиції учасників судового провадження

Потерпілий ОСОБА_8 подав до Суду заяву та просив урахувати те, що ОСОБА_6 дійсно працював у нього, але автомобіль чи ключі від нього він остатньому ніколи не довіряв.

Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив залишити оскаржуване судове рішення без зміни.

Мотиви Суду

Положеннями ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визначати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 289 КК в касаційному порядку не оспорюються.

У поданій касаційній скарзі засуджений, не погоджуючись із вироком суду апеляційної інстанції, посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості.

Колегія суддів уважає ці доводи засудженого безпідставними з огляду на таке.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За змістом ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Обухівський районний суд Київської області вироком від 22 липня 2020 року засудив ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна та на підставі ст. 75 КК звільнив від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.

При цьому суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його суспільну небезпечність, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставин, що його пом`якшують -щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, думку потерпілого, який просив не позбавляти ОСОБА_6 волі, відношення обвинуваченого до вчиненого злочину.

Прокурор, не погоджуючись із вироком суду першої інстанції через безпідставне, на його думку, застосування положень ст. 75 КК, подав апеляційну скаргу, в якій, із наведенням відповідних обґрунтувань, просив його скасувати та ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

Суд апеляційної інстанції задовольнив апеляційні вимоги прокурора, скасував вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 у частині призначення покарання та ухвалив новий вирок, яким визначив обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 289 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд апеляційної інстанції врахував:

- ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке має підвищену суспільну небезпеку, відсутність обтяжуючих обставин та наявність пом`якшуючих обставин - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину;

- те, що обвинувачений раніше неодноразово засуджувався, зокрема, за вчинення тяжких корисливих злочинів, під час апеляційного провадження ухилявся від явки до суду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 289 КК, без конфіскації майна, та не знайшов підстав для застосування ст. 75 КК, переконливо мотивувавши своє рішення в цій частині.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що у даному конкретному випадку призначене ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Що стосується доводів касаційної скарги засудженого про неврахування судом апеляційної інстанції позиції потерпілого, то Суд уважає їх безпідставними, оскільки думка потерпілого щодо міри покарання може бути врахована, проте вона не є вирішальною.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків з питання правильності призначеного ОСОБА_6 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів, а тому вона не підлягає задоволенню.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвалений вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.

Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд

постановив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року стосовно нього - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3