КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження заапеляційною скаргою прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Оболонського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.194 КК України, та призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі.

Відповідно до ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням - іспитовим строком на два роки, та покладенням обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 10 000 гривень та понесені процесуальні витрати на правову допомогу розмірі 166 237 гривень, а в іншій частині вимог відмовлено.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 18 червня 2020 року близько 23 год. 48 хв., перебуваючи за адресою: м. Київ, просп. Героїв Сталінграда, 4-А, діючи умисно, на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, реалізуючи свій умисел, спрямований на пошкодження майна ОСОБА_8 шляхом підпалу, підійшов до автомобіля марки «Volkswagen Touareg» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , дістав зі своєї сумки завчасно підготовлену ємність з фарбою, відкрив її та розлив фарбу на передню частину транспортного засобу, дістав із своєї кишені запальничку та підпалив розлиту фарбу, внаслідок чого фарба зайнялася та автомобіль загорівся, після чого залишив місце вчинення кримінального правопорушення.

Внаслідок вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_6 завдав потерпілому ОСОБА_8 матеріального збитку на загальну суму 71 225 гривень 45 копійок.

В апеляційній скарзі прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 просить вирок Оболонського районного суду м. Києва від 30 травня 2023 відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 194 КК України у виді 3 років позбавлення волі. У решті вирок залишити без змін.

Прокурор, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, вказує, що апеляційна скарга вноситься у зв`язку із неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, а саме: застосування ст. 75 КК України, яка не підлягає застосуванню, і, як наслідок, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, належним чином не мотивував прийнятого рішення.

Окрім того, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, суд при призначенні покарання у відповідності до вимог ст. 65 КК України повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Хоча ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується формально позитивно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, однак судом не враховано ставлення засудженого до вчиненого кримінального правопорушення.

Так, обвинувачений в категоричній формі заперечив свою винуватість, яка повністю і беззаперечно була доведена в ході судового розгляду, а також жодним чином не вчинив дій для усунення спричиненої шкоди потерпілому, оскільки матеріальну шкоду потерпілому відшкодували батьки ОСОБА_6 .

В даному конкретному випадку суд призначив ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, у зв`язку з чим не буде досягнуто основної мети призначеного покарання - виправлення та перевиховання засудженого.

Таким чином, суд звільнивши ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, застосував кримінальний закон, який не підлягає застосуванню (ст. ст. 75, 76 КК України) та призначив покарання, яке за своїм розміром є таким, що не відповідає як тяжкості скоєного кримінального правопорушення, так і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить змінити вирок у частині суми, яка підлягає стягненню з нього на користь потерпілого ОСОБА_11 в якості відшкодування понесених ним витрат, до відшкодування заподіяної моральної шкоди 10 000 гривень.

Обвинувачений вважає, що вирок суду повинен бути змінений у зв`язку зі зменшенням суми, що підлягає стягненню з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 в якості відшкодування понесених ним витрат на відшкодування заподіяної моральної шкоди 10 000 гривень та понесені процесуальні витрати на правову допомогу в розмірі 166 237 гривень до відшкодування заподіяної моральної шкоди 10 000 гривень.

При цьому апелянт посилаючись на сутність моральної (немайнової) шкоди, визначеної у ст. 23 ЦК України, п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4, вважає безпідставними заявлені вимоги про стягнення з нього на користь потерпілого ОСОБА_8 грошових коштів у розмірі 166 237 грн. 50 коп. у якості компенсації витрат на правову допомогу, які поніс потерпілий ОСОБА_8 , як відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Окрім того, апелянт вказує, що до позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, підписаної адвокатом ОСОБА_12 , не додано жодних документів, що підтверджують повноваження ОСОБА_12 , як представника позивача, тому заявлений цивільний позов є таким, що поданий без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 ЦПК України, тобто не відповідає вимогам цивільного процесуального закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечували проти апеляційної скарги прокурора, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, потерпілого та представника потерпілого, які заперечували проти апеляційної скарги обвинуваченого, а щодо апеляційної скарги прокурора, поклались на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають, виходячи з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, правильність кваліфікації його дій та виду призначеного покарання в апеляційних скаргах обвинуваченого та прокурора не оспорюються.

Також в апеляційній скарзі потерпілого не оспорюється розмір покарання у виді чотирьох років позбавлення волі, призначений ОСОБА_6 оскаржуваним вироком.

Натомість в апеляції прокурора наведені доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, яке, на думку апелянта є несправедливим через м`якість, водночас прокурор просить апеляційний суд призначити обвинуваченому покарання у виді трьох років позбавлення волі, тобто меншому розмірі, ніж призначив суд першої інстанції.

На думку колегії суддів, при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції дотримався засад призначення покарання, викладених у ст. 65 КК України, та призначив обвинуваченому покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а тому відповідні доводи апеляційної скарги прокурора несправедливості покарання через м`якість покарання не можуть бути взятими до уваги, як і не може бути задоволено прохання прокурора при призначення покарання у виді позбавлення волі у меншому розмір, ніж призначив суд першої інстанції.

Висновок про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання суд вмотивував у вироку, посилаючись на ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання - відшкодування потерпілому майнової шкоди, наявність на утриманні малолітньої дитини, тому колегія суддів не погоджується з твердження прокурора про невмотивованість вироку в частині застосування вимог ст. 75 КК України.

Такий висновок ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а тому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляції прокурора про безпідставне застосування щодо ОСОБА_6 вимог ст. 75 КК України.

При цьому ті обставини, що обвинувачений не визнавав своєї вини та не самостійно відшкодував потерпілому майнову шкоду, не можуть вплинути на рішення про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком, зважаючи сукупність обставин, які були підставою для застосування вимог ст. 75 КК України.

Отже, колегія суддів, вважаючи, що в апеляції прокурора не наведено доводів, які з заслуговували на увагу, щодо неправильного застосування вимог ст. 75 КК України, не убачає підстав для скасування вироку суду щодо ОСОБА_6 в цій частині.

В апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 фактично не заперечується рішення суду про часткове задоволення цивільного позову потерпілого та стягнення на користь ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди 10000 гривень.

Що стосується прохання в апеляційній скарзі обвинуваченого про зміну вироку в частині суми, яка підлягає стягненню з нього на користь потерпілого в якості відшкодування понесених ним витрат до відшкодування заподіяної моральної шкоди 10 000 гривень, то воно не може бути задоволеним, виходячи з таких підстав.

Згідно з матеріалами провадження цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 був поданий представником потерпілого адвокатом ОСОБА_13 , а заява про збільшення позовних вимог представником потерпілого адвокатом ОСОБА_12 (т. 1, а.п. 95-97, 121-124).

При цьому в матеріалах справи є документи на підтвердження повноважень вказаних представників потерпілого - договори про надання правової допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордери (т. 1, а. п. 25-27, 48-51), тому колегія суддів вважає безпідставними посилання в апеляції обвинуваченого на невідповідність позовної заяви вимогам 175, 177 ЦПК України.

Окрім того, до заяви про збільшення позовних вимог були додані документи на підтвердження суми витрат на правову допомогу в розмірі 166237 гривень 50 копійок, а саме: додаткова угода з адвокатом з визначенням винагороди за основним позовом від 08 липня 2020 року та акти приймання-передачі грошовим коштів потерпілим ОСОБА_8 адвокату ОСОБА_13 від 25 липня 2020 року, 25 серпня 2020 року, 25 вересня 2020 року,25 жовтня 2020 року, у яких зазначені послуги на виконання договірних зобов`язань адвокатами у цьому кримінальному провадженні (т. 1, а. п. 128-132).

Саме на підставі вказаних документів суд ухвалив рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 понесених процесуальних витрат в сумі 166237 гривень.

Отже, рішення суду про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого процесуальних витрат у виді витрат на правову допомогу ґрунтується на матеріалах провадження, узгоджується з висновкам, викладеними у постановах Верховного Суду в справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, №466/9758/16-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/1216/16 щодо переліку документів на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу і підстав для стягнення таких витрат, а також відповідає вимогам ст. ст. 118, 124 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено будь-яких доводів на спростування висновків суду щодо визначення розміру витрат на професійну правову допомогу, понесених потерпілим ОСОБА_8 .

За відсутності таких доводів, колегія суддів позбавлена можливості самостійно визначати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, оскільки у п. 44 додаткової постанови Великої палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року (справа № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19) зазначено, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується нормами ЦПК України.

Так, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

Проте, обвинуваченим ОСОБА_6 в апеляції не вказується на не співмірність розміру витрат на правничу допомогу, які були стягнуті оскаржуваним вироком на користь потерпілого, та не обґрунтовано наявність підстав для зменшення таких витрат.

Таким чином, колегія суддів, вважаючи вирок Оболонського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року щодо ОСОБА_6 законним і обґрунтованим, не убачає підстав для його зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Оболонського районного суду міста Києва від 30 травня 2023 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №756/11428/20

Провадження №11-кп/824/140/2024

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_14

Доповідач ОСОБА_1