ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 635/2152/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1508/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.ст. 111-1, 436-2 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Харківського районного суду Харківської області від 15 04 2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Руські Тишки Харківської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 111-1 та ч.1 ст. 436-2 КК України з призначенням покарання:

за ч.4 ст. 111-1 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, в органах місцевого самоврядування та в органах, що надають публічні послуги, в тому числі посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, строком на 10 (десять) років, з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна;

за ч.1 ст. 436-2 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, в органах місцевого самоврядування та в органах, що надають публічні послуги, в тому числі посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, строком на 10 (десять) років, з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту проголошення вироку, тобто з 15 квітня 2024 року.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 , у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з моменту його фактичного затримання, а саме з 13 жовтня 2022 року по 14 квітня 2024 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 24 02 2022 указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» на всій території України було введено воєнний стан.

Воєнний стан неодноразово продовжувався указами Президента України, в останній раз Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №49/2024 від 05 02 2024 строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05-30 години 14 02 2024 строком на 90 діб.

Після незаконного вторгнення на територію України та окупації частини території України, представниками збройних сил та інших державних органів Російської Федерації створено незаконні органи влади та окупаційні адміністрації, зокрема на території Вовчанської міської територіальної громади Чугуївського району Харківської області.

Відповідно до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22.12.2022 № 309, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 12 2022 за № 1668/39004, в період з 24 02 2022 по 10 05 2022 було тимчасово окуповано АДРЕСА_2 .

У громадянина України ОСОБА_7 , який перебував на території Циркунівської територіальної громади Харківського району Харківської області, у невстановленому досудовим розслідуванням час, але не раніше як 24 02 2022, виник злочинний умисел, направлений на вчинення умисних дій, спрямованих на передачу матеріальних ресурсів незаконним збройним та воєнізованим формуванням, створеним на тимчасово окупованій території, та/або збройним чи воєнізованим формуванням держави-агресора.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на передачу матеріальних ресурсів незаконним збройним чи воєнізованим формуванням, створеним на тимчасово окупованій території, та/або збройним чи воєнізованим формуванням держави-агресора, ОСОБА_7 , перебуваючи на території с. Черкаські Тишки Циркунівської територіальної громади Харківського району Харківської області, у власному домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 , у березні 2022 року, більш точний час слідством не встановлено, діючи умисно, передав належну йому мисливську гладкоствольну рушницю «ИЖ-12», 2/12 №8639, та мисливську гладкоствольну рушницю «ИЖ-27Е», 12 калібр № НОМЕР_1 яке належить його сину ОСОБА_9 , дислокованому у вказаному населеному пункті підрозділу незаконного збройного формування т.зв. «ДНР».

Дії ОСОБА_7 суд першої інстанції кваліфіквав за ч. 4 ст. 111-1 КК України як вчинення умисних дій, спрямованих на передачу матеріальних ресурсів незаконним збройним чи воєнізованим формуванням, створеним на тимчасово окупованій території, та/або збройним чи воєнізованим формуванням держави-агресора.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що у громадянина України ОСОБА_7 , який перебував на території Циркунівської територіальної громади Харківського району Харківської області, у невстановленому досудовим розслідуванням час, виник злочинний умисел, направлений на визнання правомірною збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.

Згідно з Конституцією України, Україна є суверенною та незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаагськими конвенціями 1907 року, IV Женевськими конвенціями 1949 року, а також усупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї, Договору про дружбу, співробітництво та партнерство між Україною та Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Діючи в порушення норм міжнародного гуманітарного права, президент Російської Федерації (далі РФ) ОСОБА_10 , а також інші невстановлені на даний час досудовим розслідуванням представники влади РФ, всупереч вимогам п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 12 1994, принципів Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 08 1975 та вимог ч. 4 ст. 2 Статуту ООН та Декларацій Генеральної Асамблеї Організації ОСОБА_11 від 09 12 1981 № 36/103, від 16 12 1970 № 2734 (ХХV) від 21 12 1965 № 2131 (ХХ), від 14 12 1974 № 3314 (ХХІХ), підготували та розв`язали агресивну війну та військовий конфлікт підрозділів ЗС РФ на території України.

24 лютого 2022 року о 05-00 годині, за наказом Президента Російської Федерації (далі - РФ) ОСОБА_12 , РФ незаконно вторглась на територію України та здійснила збройний напад, застосовуючи Збройні Сили РФ та Федеральну службу військ національної гвардії РФ, а також інших збройних та воєнізованих формувань, в тому числі підрозділи незаконних збройних формувань т.зв. «ДНР».

24 02 2022 на виконання вищевказаного злочинного наказу військовослужбовці Збройних Сил РФ, а також інших збройних та воєнізованих формувань, в тому числі підрозділи незаконних збройних формувань т.зв. «ДНР», шляхом збройної агресії, із загрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглися на територію України через державні кордони України в Автономній Республіці Крим, Харківській, Донецькій, Луганській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та вчинили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, що мають важливе народногосподарське або оборонне значення, та вчинили окупацію частин зазначеної території, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України з порушенням порядку, встановленого Конституцією України, яка триває до теперішнього часу та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

У зв`язку з цим, Указом Президента України від 24 02 2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05-30 години 24 02 2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14 03 2022 № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05-30 години 26 03 2022 строком на 30 діб.

ОСОБА_7 , з метою реалізацією свого злочинного умислу, направленого на визнання правомірною збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, у період березня-квітня 2022 року, більш точний час слідством не встановлено, перебуваючи на території с. Черкаські Тишки Харківського району Харківської області, у ході розмов з громадянами України ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , а також у ході публічних заходів із видачі гуманітарної допомоги, висловлював слова та фрази, у яких міститься визнання правомірною збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.

Вказані дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч.1 ст.436-2 КК України, як вчинення умисних дій з визнання правомірною збройної агресії РФ проти України, розпочату у 2014 році.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, не оскаржуючи вирок в частині визнання обвинуваченого винним у інкримінованих кримінальних правопорушеннях та призначення основного покарання, просить змінити вирок в частині додаткового покарання у виді конфіскації всього належного ОСОБА_7 на праві приватної власності майна, виключивши з резолютивної частини вироку посилання на конфіскацію всього належного ОСОБА_7 майна на праві приватної власності, окрім будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх доводів вказує, що вказаний будинок збудований сумісними силами в період шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_18 .

На сьогоднішній день ОСОБА_18 вирішила звернутися до Харківського районного суду Харківської області з позовом до свого чоловіка ОСОБА_7 про визнання права сумісної власності та поділ спільного майна подружжя, оскільки вказаний вище будинок був побудований за сумісні кошти подружжя під час перебування у шлюбі та є власністю сім`ї.

Вказує, що відповідно до свідоцтва про право власності на вказаний будинок від 16 04 1999 року (запис №77), виданого виконкомом Русько-Тишковської сільської ради та зареєстрованого за реєстровим № 111 23 04 1999 року посвідчено, що об`єкт у цілому, який розташований у АДРЕСА_1 , дійсно належить ОСОБА_7 , тобто ОСОБА_7 є титульним володільцем спільної сумісної власності.

Також, відповідно до витягу № 01-27/84 від 14 02 2024 року у житловому будинку загальною площею 95.9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_18 з 21 04 1999 року, ОСОБА_9 з 12 12 2005 року, ОСОБА_7 з 21 04 1999 року, ОСОБА_19 з 10 10 2015 року, ОСОБА_20 з 13 02 2002 року, ОСОБА_21 з 24 06 2026 року, ОСОБА_22 з 16 09 2013 року.

На підставі викладеного апелянт вважає, що конфіскація всього належного ОСОБА_7 на праві приватної власності майна є такою, що порушує права інших осіб, не причетних до вчинення кримінальних правопорушень.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 просили про задоволення апеляційної скарги та про зміну вироку суду першої інстанції в частині конфіскації всього належного ОСОБА_7 майна.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції було розглянуто відповідно до положень ст. 349 КПК України, то висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та фактичні обставини їх вчинення колегією суддів не переглядаються.

Що стосується апеляційних вимог захисника обвинуваченого щодо зміни вироку в частині призначеного додаткового покарання у виді конфіскації майна ОСОБА_7 , то на переконання колегії суддів вони є такими, що позбавлені правових підстав, з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами. Згідно положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Частинами 1,2 статті 59 КК України передбачено, що покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України.

Конфіскація майна, як будь-яке покарання, є мірою державного примусу, що обмежує право власності та застосовується для досягнення встановлених законом цілей покарання та індивідуалізації покарання.

Конфіскація майна, як вид кримінального покарання, відноситься до числа додаткових покарань, що зумовлює певні особливості в застосуванні та виконанні цього виду покарання.

Крім того, конфіскація майна, як і будь-яке інше покарання, має призначатися відповідно до принципів та загальних засад призначення покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 було засуджено у тому числі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 111-1 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді штрафу до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк від трьох до п`яти років, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна.

Вказана норма КК України конфіскацію майна передбачає, як обов`язкове додаткове покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанці, призначаючи ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч.4 ст. 111-1 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, в органах місцевого самоврядування та в органах, що надають публічні послуги, в тому числі посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, строком на 10 (десять) років, з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна, врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке хоча і не є тяжким, проте вчинене у період дії воєнного стану, тобто за тяжких обставин, в яких опинилося суспільство, пов`язане із взаємодією з державою-агресором та фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч.4 ст. 111-1 КК України, дійшов висновку, що саме таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо необхідності призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Що стосується доводів апелянта з приводу виключення з резолютивної частини вироку посилання на конфіскацію всього належного ОСОБА_7 майна, зокрема будинку АДРЕСА_1 , то колегія суддів констатує, що перелік майна, на яке не може бути звернено стягнення, передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

У зв`язку з чим констатації підлягає факт, що питання про виключення житла з переліку майна, на яке звертається стягнення, повинно вирішуватися в порядку виконання судових рішень.

На думку колегії суддів, вимоги апелянта щодо зміни вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання у виді конфіскації майна є безпідставними, оскільки згідно з приписами частини 5 статті 41 Конституції України, конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку з наведених апелянтами мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Харківського районного суду Харківської області від 15 04 2024 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.4 ст. 111-1, ч.1 ст. 436-2 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _________________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4