ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 539/2723/22

провадження № 51-6271км23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 липня 2023 року, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000398, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Полтава, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 26 грудня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами та на підставі статей 75, 76 КК звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено на нього певні обв`язки.

Згідно з вироком суду 2 липня 2022 року приблизно о 19:00 неповнолітній ОСОБА_7 , не маючи посвідчення водія на керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи мотоциклом «Suzuki Bandit 400» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухався по просп. Володимирському у м. Лубни та в порушення вимог п. 12.3 правил дорожнього руху, не вжив своєчасно заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу з моменту виникнення небезпеки, яку об`єктивно мав можливість виявити, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , котра перетинала дорогу в неустановленому для цього місці із-за об`єкта, що обмежував оглядовість, в наслідок чого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла у лікарні.

Апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, доповнив резолютивну частину вироку місцевого суду вказівкою про застосування ст. 104 КК при звільнені ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. В решті вирок залишив без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі винного через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку прокурора, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про неможливість призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки він не набув такого права, що також залишилось поза увагою апеляційного суду. До того ж, така позиція суду не узгоджується з правовим висновком, викладеним у рішенні об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 4 вересня 2023 року. Таким чином, призначення ОСОБА_7 лише основного покарання, без додаткового, не відповідає загальним засадам призначення покарання та є м`яким.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора, засуджений та його законний представник просять залишити її без задоволення, а судове рішення без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Засуджений та його захисник заперечували проти задоволення цієї скарги.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК, а також призначене основне покарання і звільнення від його відбування на підставі статей 75, 104 КК, в касаційній скарзі прокурором не оспорюються.

Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання через м`якість, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Так, відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається з вироку, врахувавши ступінь тяжкості та характер суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, особу винного, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки та без позбавлення права керувати транспортними засобами. Також, суд звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.

При цьому обґрунтовуючи своє рішення в частині непризначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд послався на те, що ОСОБА_7 посвідчення водія не отримував.

Проте, не погодившись з таким рішенням прокурор подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості, просив скасувати вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 та ухвалити новий, яким призначити останньому покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі статей 75, 104 КК просив звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.

Сторона обвинувачення вказувала на те, що рішення суду про непризначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами мотивовано не застосуванням положень ст. 66 КК, а лише тим, що ОСОБА_7 не отримував посвідчення водія у встановленому законом порядку і не набув такого права. Разом з тим, судом не враховано, що згідно з санкцією ч. 2 ст. 286 КК вищевказане покарання є додатковим, а чинними нормами КК не передбачено винятків щодо його незастосування у разі відсутності в особи посвідчення водія.

Таким чином, не призначивши додаткове покарання, суд не позбавив ОСОБА_7 можливості реалізувати таке право надалі, та як наслідок засуджений, котрий на час ухвалення вироку досяг шістнадцятирічного віку, має право у встановленому законом порядку отримати посвідчення водія відповідної категорії.

Крім того прокурор зазначав, що поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_7 вчинив хоча і необережний, проте тяжкий злочин, внаслідок якого загинула особа похилого віку, при цьому, не маючи посвідчення водія, засуджений придбав мотоцикл і керував ним з порушеннями правил дорожнього руху, нехтуючи не лише своєю безпекою, а й пасажирів та інших учасників руху.

Суд апеляційної інстанції зазначив про необґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора в частині необхідності призначення засудженому додаткового покарання, мотивуючи своє рішення тим, що на час ухвалення вироку неповнолітній ОСОБА_7 не мав посвідчення водія на право керування транспортними засобами, а також врахував обставини дорожньо-транспортної пригоди.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками апеляційного суду та вважає їх передчасними і такими, що не узгоджується з правовим висновком, викладеним у рішенні об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 4 вересня 2023 року (справа № 702/301/20, провадження 51-944кмо23).

Так, відповідно до вказаного правового висновку об`єднаної палати щодо застосування положень статей 55, 286, 286-1 КК, особі яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 286, 286-1 КК, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

При цьому, обґрунтовуючи свої такі висновки, об`єднана палата виходила з того, що ні норми Загальної частини КК, ні статті 286, 286-1 КК не містять жодних застережень чи умов застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, у тому числі, зумовлених відсутністю у винного посвідчення водія на право керування транспортними засобами.

Відповідно до положень ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-XII право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії. Забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 року № 340, передбачено, що позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства (п. 20).

Проаналізувавши зазначені норми закону, об`єднана палата зазначила, що правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 286, 286-1 КК, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого покарання, передбаченій ч. 2 ст. 50 КК. У контексті розглядуваного питання особливої уваги набуває досягнення мети покарання щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.

Каральна мета такого додаткового покарання досягається як безпосередньою забороною керувати транспортними засобами (позбавлення суб`єктивного права), так і покладенням на особу у зв`язку з цим уповноваженим органом з питань пробації певних обов`язків, а також роз`яснення особі наслідків невиконання покладених обов`язків та ухилення від відбування додаткового покарання.

Підхід щодо неможливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.

Тому, виходячи із аналізу положень статей 1, 50, 55, 65, 286, 286-1 КК, об`єднана палата дійшла висновку, що особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 286, 286-1 КК, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги прокурора належним чином не перевірив доводів його скарги щодо необхідності призначення засудженому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначене засудженому ОСОБА_7 покарання без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу прокурора задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 на підставі вимог ч. 1 ст. 438 КПК скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При новому розгляді суду необхідно врахувати наведене та постановити законне, обґрунтоване і умотивоване рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3