Справа № 932/4039/24
Провадження № 1-кс/932/1344/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року м. Дніпро

Слідчий суддя Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі клопотання слідчого СВ ВП № 7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 , погодженого Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Стаханов, Луганської обл., українця, громадянина України, із неповною вищою освітою, офіційно працевлаштованого, не одруженого, утриманців не маючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 (гуртожиток), раніше не судимого, який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло вищевказане клопотання, яке обґрунтоване тим, що у провадженні СВ ВП № 7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження № 0000622 від 11.05.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого 2 ст. 121 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 , 10.05.2024 приблизно о 21 годині 00 хвилин перебував на подвір`ї за адресою: АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ОСОБА_4 з одного боку та ОСОБА_7 виник словесний конфлікт, під час якого у ОСОБА_4 виник прямий умисел, спрямований на умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . ОСОБА_4 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, діючи умисно, цілковито усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних їх наслідків, підійшовши до ОСОБА_7 та наніс останньому не менше одного удару правою рукою стиснутою в кулак в область обличчя, від чого потерпілий ОСОБА_7 впав назад на бетонну поверхню землі.

В результаті вказаних дій ОСОБА_4 - потерпілий ОСОБА_7 вдарився головою об поверхню землі та отримав тілесні ушкодження у вигляді забійної рани потиличної ділянки голови, крововиливів, черепно-мозкової травми, які спричинили смерть останнього 11.05.2024 приблизно о 01 год. 00 хв.

ОСОБА_4 після вчинення кримінального правопорушення не надав медичної допомоги та не вчинив ніяких дій для надання медичної допомоги потерпілому ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник.

Умисні дії ОСОБА_4 , які виразилися у нанесенні умисних тяжких тілесних ушкоджень, тобто умисних тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, кваліфікуються за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

11.05.2024 ОСОБА_4 затримано в порядку ст. 208 КПК України.

11.05.2024 ОСОБА_4 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, підтверджується зібраними у проваджені матеріалами.

Слідством встановлено наявність ризиків, передбачених 1,2 ч. 1 ст. 177 КПК України. Проаналізувавши матеріали кримінального провадження, сторона обвинувачення вважає доцільним застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки ним вчинено тяжкий злочин, підозра є обґрунтованою, ризик підтверджуються матеріалами клопотання.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання, просив його задовольнити.

Підозрюваний визнав підозру частково та пояснив, що він перебував зі знайомими на майданчику, де до них підійшов невідомий і почав чіплятися до ОСОБА_4 , намагався вдарити його, давав ляпаси по обличчю, тому підозрюваний відштовхнув його та один раз вдарив по обличчю, внаслідок чого потерпілий впав. Однак після падіння останній встав і почував себе нормально. ОСОБА_4 разом з потерпілим продовжували вживати пиво, після чого ОСОБА_4 відвів його додому. Останній почувався добре. Лише на наступний день підозрюваний дізнався, що потерпілий помер. Наміру вбивати ОСОБА_7 підозрюваний не мав, спричинити тілесні ушкодження не хотів. Просить відмовити у задоволенні клопотання та застосувати до нього більш м`який запобіжний захід.

Захисник заперечувала проти задоволення клопотання. Просила застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки підозрюваний характеризується позитивно, раніше не судимий, офіційно працевлаштований, визнає підозру, співпрацює зі слідством.

Вислухавши пояснення учасників провадження та дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов наступного.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України, підставами для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до п. «с» ст. 5 Конвенції законними є арешт або затримання, здійснені з метою допровадження особи до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

У той же час, Європейський суд зазначає, що національний суд, який вирішує питання про взяття особи під варту, повинен визначити, чи виправдовують інші підстави, наведені органом досудового розслідування, позбавлення особи свободи.

Суд у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами. Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Тримання під вартою може вважатися таким, що здійснюється відповідно до «процедури, встановленої законом», навіть якщо національні суди визнали, що мали місце певні процесуальні порушення у провадженні щодо винесення рішення про тримання під вартою, проте визнали тримання під вартою правомірним («Еркало проти Нідерландів» (Erkalo v. the Netherlands), §§ 55-56). Таким чином, навіть недоліки в рішенні про тримання під вартою не обов`язково тягнуть за собою незаконність відповідного періоду тримання під вартою за змістом частини 1 статті 5 («Єчус проти Литви» (Jeиius v. Lithuania), § 68; «Бенхем проти Сполученого Королівства» (Benham v. the United Kingdom), §§ 42-47).

Проголошуючи «право на свободу», стаття 5 стосується фізичної свободи людини; її мета полягає в забезпеченні того, щоб жодна особа не могла бути свавільно позбавлена волі. ЇЇ положення не стосуються звичайних обмежень свободи пересування, які регулюються статтею 2 Протоколу № 4 («Де Томмазо проти Італії (De Tommaso v. Italy [GC]), § 80; «Крянге проти Румунії» (Creangг v. Romania [GC]), § 92; «Енгель та інші проти Нідерландів» (Engel and Others v. the Netherlands), § 58).

Не вдаючись до детальної оцінки дій та винуватості особи, на цій стадії кримінального провадження, слідчий суддя повинен пересвідчитись, що повідомлена підозра є обґрунтованою, тобто такою, що передбачає наявність достатніх даних, які б могли переконати об`єктивного та стороннього спостерігача у тому, що особа могла вчинити правопорушення у якому її підозрюють.

При цьому, за усталеною практикою Європейського суду з прав людини, ці докази не повинні бути до такої міри переконливими та очевидними, щоб свідчити про винуватість особи, однак створювати у слідчого судді реальне бачення причетності особи до вчинення кримінального правопорушення, яке їй інкримінується.

В ході розгляду клопотання встановлено наступне.

Так, у провадженні СВ ВП № 7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області знаходяться матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000622 від 11.05.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого 2 ст. 121 КК України.

За фабулою цього кримінального правопорушення, гр. ОСОБА_4 , 10.05.2024 приблизно о 21 годині 00 хвилин перебував на подвір`ї за адресою: АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ОСОБА_4 з одного боку та ОСОБА_7 виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_4 вдарив потерпілого кулаком в обличчя, від чого останній впав на бетонну підлогу та вдарився головою. В подальшому через невеликий проміжок час, потерпілий помер.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК України.

11.05.2024 ОСОБА_4 затримано в порядку ст. 208 КПК України.

11.05.2024 ОСОБА_4 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Слідство вказує, що обґрунтованість підозри ОСОБА_4 підтверджується зібраними матеріалами досудового розслідування.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя не може встановити як причину смерті ОСОБА_7 , так і причинно наслідковий зв`язок між заподіянням шкоди у вигляді тілесних ушкоджень та настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті. Судово-медична експертиза причини смерті ОСОБА_7 на теперішній час не проведена.

В теорії кримінального права завдання особою удару в обличчя потерпілому, від якого потерпілий падає на тверду поверхню (підлогу), і від отриманих травм помирає, є класичним прикладом вбивства за необережністю, де особа діє з прямим умислом щодо спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, однак до наслідків у вигляді смерті його вина є необережною (кримінальна протиправна самовпевненість).

Таким чином, є питання до кваліфікації злочинного діяння ОСОБА_4 , однак на даній стадії досудового розслідування слідчий суддя не може втручатись та надавати правильну кваліфікацію, оскільки досудове розслідування триває, і слідство повинно установити як причину смерті ОСОБА_7 , так і довести наслідковий зв`язок, що можливе шляхом проведення відповідних експертиз та слідчого експерименту.

Слідчий суддя зауважує, що ОСОБА_7 тривалий час, тобто більше 15 років зловживав алкогольними напоями, іноді перебував у неадекватному стані, марив. Тому смерть ОСОБА_7 могла настати з біологічних причин, а факт побиття та падіння міг або не бути причиною смерті, або слугувати супутнім фактором, який спровокував такі тяжкі наслідки.

Таким чином, приходжу до висновку про обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Аналізуючи ризики, на які посилається прокурор, вважаю, що на існування ризику, передбачено п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України вказує те, що ОСОБА_4 міг скоїти тяжкий злочин, за який передбачено максимальне покарання у вигляді позбавлення волі строком від 7 до 10 років, тому може переховуватись від слідства й суду. Відтак, цей ризик вважаю доведеним.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, то підозрюваний не буде впливати на потерпілого, оскільки останній загинув, а родичі потерпілого чи інші особи, свідки, не бачили безпосередньо обставини побиття, та як ОСОБА_4 відводив додому потерпілого, тому впливати на них немає сенсу. Також усі родичі ОСОБА_7 з ним майже не спілкувались, він вів відсторонений спосіб життя, часто був напідпитку, усамітнювався. Відтак, цей ризик не знайшов свого підтвердження.

Обираючи вид та міру запобіжного заходу ураховую, що підозрюваний щиро розкаюється у вчиненому, він не хотів, щоб так сталось і не мав наміру вбивати потерпілого, він також характеризується позитивно, офіційно працевлаштований, раніше не був судимий та не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, плаче в судовому засіданні та дуже переляканий від тієї ситуації, співпрацює зі слідством, тому вважаю, що направлення ОСОБА_4 до слідчого ізолятору зламає йому життя. Тому з урахуванням особи підозрюваного, його віку (24 роки), вважаю доцільним застосувати до нього більш м`який запобіжний захід, також і з урахуванням того, що кваліфікація за ч. 2 ст. 121 КК України є завищеною, а матеріалами клопотання не підтверджена причина смерті потерпілого.

Посилання слідчого у клопотанні на те, що ОСОБА_4 залишив підозрюваного помирати, не надавши допомоги, не знайшли свого підтвердження, оскільки підозрюваний провів ОСОБА_7 додому та з ним все було добре на той момент, допомоги він не просив і не потребував.

Між тим, якщо, наприклад, буде встановлено, що потерпілий помер від алкогольної інтоксикації або від цирозу печінки, то кримінальне провадження взагалі буде закрито, оскільки в діях ОСОБА_4 буде відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України.

Саме такі обставини у сукупності є достатніми для того, щоб застосувати до ОСОБА_4 інший запобіжний захід, який також є достатньо суворим, і полягає у забороні залишати житло цілодобово, з покладенням процесуальних обов`язків.

Водночас тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, застосування якого можливе, якщо прокурором доведено недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу. Проте в даному випадку, з урахуванням обставин кримінального провадження, для запобігання ризику, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, є цілком достатньо такого запобіжного заходу як домашній арешт, із забороною залишати житло цілодобово.

Таким чином, у задоволенні клопотання слідчого належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 181, 193, 197, 372, 376, 395 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання слідчого відмовити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 (гуртожиток), заборонивши йому залишати це житло цілодобово.

Для виконання застосованого запобіжного заходу покласти на підозрюваного ОСОБА_4 такі обов`язки:

-з`являтись за кожним викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду;

-у разі зміни місця проживання повідомити про це слідчого, прокурора чи суд;

-здати на зберігання слідчому паспорт для виїзду за кордон.

Ухвалу направити до відділу поліції за місцем проживання підозрюваного.

Підозрюваного доставити за місцем відбуття домашнього арешту.

Попередити підозрюваного, що в разі невиконання покладених на нього даної ухвалою обов`язків, до нього може бути застосований більш суворий запобіжний захід.

Роз`яснити підозрюваному, що працівники Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в його житло цілодобово, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань виконання покладених на нього обов`язків.

Строк дії ухвали встановити до 08.07.2024.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_8