ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/292/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/85/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ухвала слідчого судді
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю - прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

власника майна ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Борщівського районного суду Тернопільської області від 05 березня 2024 року у кримінальному провадженні №0000237 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.307 КК України -

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою слідчого судді накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та легковий автомобіль марки «ЗАЗ» модель «LANOS» д.н.з. НОМЕР_1 , що перебувають у власності ОСОБА_8 , та які 27.02.2024 і 28.02.2024 були відчужені останній ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі власник майна ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді Борщівського районного суду Тернопільської області від 05 березня 2024 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про арешт її майна.

Свої вимоги мотивує тим, що дана ухвала є незаконною, необгрунтованою і такою, що не відповідає вимогам КПК України.

Також зазначає, що вона не є підозрюваним або обвинуваченим у кримінальному провадженні, а арештоване майно не є доказом у даному кримінальному провадженні, а тому не підлягає спеціальній конфіскації.

Зазначає, що дане майно не є речовим доказом чи знаряддям вчинення кримінального правопорушення, чи зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального правопорушення.

Апелянт вказує на те, що дане майно належить їй на праві приватної власності, а тому не має жодних підстав вважати, що воно підлягає спеціальній конфіскації.

Також вказує на те, що у ч.5 ст.170 КПК України не передбачено накладення арешту на майно третьої особи і до такого майна не може бути застосована конфіскація, оскільки дане майно не належить підозрюваному чи обвинуваченому.

Також зазначає, що вона не є підозрюваним (яким у порядку, передбаченому ст.ст. 276 - 279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченим (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути застосовано такий захід, як арешт майна.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення власника майна, яка підтримала вимоги апеляційної скарги з викладених у ній мотивів, доводи захисника підозрюваного, який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та пояснив, що вважає арешт майна ОСОБА_8 необхідним для забезпечення можливості виконання покарання у виді конфіскації майна, яке може бути призначене підозрюваному ОСОБА_9 , дослідивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що відділенням поліції №1 (м.Борщів) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному проваджені № 0000237 від 20 листопада 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, у вчиненні яких обгрунтовано підозрюється ОСОБА_9 .

В межах цього провадження прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та легковий автомобіль марки «ЗАЗ» модель «LANOS» д.н.з. НОМЕР_1 , що перебувають у власності ОСОБА_8 . При цьому, прокурор вказав, що вказане майно раніше належало ОСОБА_9 , який після пред`явлення йому 25 лютого 2024 року підозри за ч.2 ст.307 КК відчужив належні йому квартиру і автомобіль.

Вказане клопотання прокурора про накладення арешту на майно ОСОБА_8 мотивоване необхідністю вжиття заходів для забезпечення можливої конфіскації майна підозрюваного ОСОБА_9 , з чим слідчий суддя погодився.

Разом з тим, як встановлено в ході апеляційного розгляду такі доводи клопотання та висновки слідчого судді не суперечать положенням чинного кримінального процесуального закону.

Так, за змістом п.3 ч.2, ч.5 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання і в такому випадку він накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого.

Як слідує зі змісту клопотання прокурора та доданих до нього матеріалів на час звернення до слідчого судді прокурором було встановлено, що майно, яке він просить арештувати уже не належить підозрюваному.

Таким чином, в даному випадку відсутні визначені п.3 ч.2, ч.5 ст.170 КПК України підстави для накладення арешту на майно, оскільки конфіскація майна як вид покарання не може бути застосована до третьої особи, яка не є підозрюваним (обвинуваченим) у цьому кримінальному провадженні.

Слідчий суддя не врахував зазначені обставини і всупереч вимог ст.170 КПК України з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання наклав арешт на майно третьої особи, яка не є в цьому провадженні підозрюваною, обвинуваченою чи засудженою.

Наведені в ухвалі слідчого судді посилання на положення ч.1,2 ст.64-2 КПК, якими визначено поняття третьої особи як учасника кримінального провадження та момент виникнення у неї процесуальних прав, не є достатніми для накладення арешту на майно такої особи за відсутності відповідних підстав, що визначені ст.170 КПК.

В даному випадку під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно поза увагою слідчого судді залишилося те, що для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Вказане узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності, володіння повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З урахуванням встановлених під час апеляційного розгляду обставин, колегія суддів констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання прокурора про накладення арешту на майно та апеляційного розгляду, відсутні визначені кримінальним процесуальним законом підстави для застосування обмежувальних заходів щодо майна, власником якого є ОСОБА_8 .

Доводи прокурора щодо наявності в матеріалах провадження відомостей про те, що до подання ним клопотання про арешт майна підозрюваний ОСОБА_9 27 і 28 лютого 2024 року відчужив належні йому квартиру і автомобіль ОСОБА_8 на підставі договорів дарування і купівлі-продажу не змінюють того, факту що на день винесення оскарженої ухвали слідчого судді були відсутні визначені ст.170 КПК підстави для накладення арешту на вказане майно.

При цьому, колегія суддів враховує, що прокурор не надав апеляційному суду відомостей про визнання недійсними укладених підозрюваним цивільних договорів, а відтак на них на даний час поширюється презумпція правомірності правочину, визначена ст.204 ЦК України. Крім того, за наявності цивільного позову щодо визнання вказаних договорів незаконними арешт майна може бути накладено в порядку цивільного процесуального судочинства з метою забезпечення відповідного позову.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до переконання, що клопотання прокурора про накладення арешту на майно третьої особи з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання суперечить вимогам ст.170 КПК України, а тому наявні підстави для скасування оскаржуваної ухвали та постановлення нової, відповідно до ч.3 ст.407 та ч.1 ст.409 КПК України, тобто у зв`язку з невідповідністю висновків слідчого судді фактичним обставинам кримінального провадження.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту.

Керуючись ст.ст. 170-174,404,405,407,422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Борщівського районного суду Тернопільської області від 05 березня 2024 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_6 про накладення в цьому кримінальному провадженні арешту на майно ОСОБА_8 - відмовити.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді