Справа № 308/7531/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.04.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження № 11-кп/4806/85/24 за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 лютого 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 лютого 2024 року, клопотання прокурора задоволено повністю.

Продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 строком на 60 діб, тобто до 07 квітня 2024 року.

В ухвалі суду вказується на те, що у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває кримінальне провадження № 0000334 від 29.06.2022, за обвинуваченням: ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 317 КК України; ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 317 КК України; ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 317 КК України; ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 317, ч. 1 ст. 263 КК України; ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 317 КК України; ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 317, ч. 1 ст. 309 КК України; ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 317 КК України; ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 4 ст. 28, ч. 2 ст. 317 КК України; ОСОБА_16 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України; ОСОБА_17 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України; ОСОБА_18 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України; ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 307 КК України; ОСОБА_19 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України; ОСОБА_20 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України.

У зазначеному кримінальному провадженні прокурор подав клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мотивуючи тим, що підставою для продовження застосованих запобіжних заходів є наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які на переконання прокурора, не змінилися та є достатніми для тримання обвинуваченого під вартою.

Також прокурор вважав, що перебування обвинуваченого на волі може негативно вплинути на хід судового розгляду, оскільки він зможе вчиняти тиск на основного свідка у кримінальному провадженні. Крім того, прокурор звернув увагу на те, що обвинувачений є мешканцем іншого регіону, тому не зможе виконувати покладені на нього обов`язки та матиме змогу ухилятися від суду, знаючи про покарання, яке йому буде загрожувати, а також зможе продовжити злочинну діяльність.

Судом встановлено, що стороною обвинувачення доведено наявність обставин, які свідчать про обґрунтованість підозри у вчиненні обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а також те, що ризики переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду та незаконного впливу на свідка, який конфіденційно співпрацює зі стороною обвинувачення, є реальними і такими, що існують. Судом також констатовано, що застосування менш суворих запобіжних заходів, які не пов`язані з триманням під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а також не зменшить наявних ризиків. Судом враховано характеризуючі відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , характер пред`явленого йому обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 . З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що застосування альтернативних запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту, застави, особистого зобов`язання на цій стадії судового процесу є недоцільним з огляду на їх непропорційність встановленим ризикам. Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги те, що судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні не завершено, основний свідок сторони обвинувачення не допитаний, суд констатує про відсутність підстав для зміни обраного запобіжного заходу тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 вказує на те, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, незаконною, такою, що підлягає скасуванню. Зазначає, що вирішення питання про тримання під вартою підзахисного ОСОБА_7 відбувається вже 10-й раз, проте сторона обвинувачення не надала нових доказів, які б свідчили про те, що існуючі раніше ризики продовжують існувати та не зменшились. Звертає увагу на те, що тяжкість правопорушень, вчинення яких інкриміновано його підзахисному ОСОБА_7 не може бути єдиною підставою для його подальшого тримання під вартою. Також зазначає, що ОСОБА_7 вже тривалий час перебуває під вартою, хоча має постійне місце проживання, будь-яких спроб переховуватися від правоохоронних органів ніколи не вчиняв, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, доглядає за матір`ю, дружиною, що має онкозахворювання та потребує догляду, а також те, що підзахисний не є молодим за віком та хворіє, що ускладнює його перебування в умовах установи виконання покарань, а отже до нього може бути застосовано більш м`який запобіжний захід, що не пов`язаний з триманням під вартою. Просить ухвалу скасувати та обрати запобіжний захід заставу.

До початку судового засідання від захисника-адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 надійшли клопотання про розгляд справи без їх участі. При цьому просили суд, апеляційну скаргу захисника задовольнити.

Апеляційна скарга розглядається у відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 , неявка яких з огляду на положення ч. 4 ст. 422-1 КПК України, не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали контрольного провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення відхиляються з таких підстав.

Висновок суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів вважає належним чином вмотивованим, викладені в судовому рішенні висновки такими, що ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами та обставинами кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги те, що ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України, є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, зокрема санкцією ч. 3 ст. 307 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, у свою чергу, ч. 1, 2 ст. 255 КК України встановлено можливість застосування основного покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 та від 5 до 12 років, відповідно. До того ж кримінальні правопорушення, передбачені статтями 307, 311 і 317 КК України, є злочинами у сфері обігу особливо небезпечних наркотичних засобів, що створює загрозу для здоров`я населення і такі мають значний ступінь суспільної небезпеки та значний резонанс у суспільстві.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_7 , тяжкість кримінальних правопорушень, а також те, що судове провадження не закінчено, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі може ухилятися від явки до суду та не буде виконувати процесуальні рішення, а також перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Під час перевірки наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про те, що ризик переховування від суду обумовлюється серед іншого можливістю притягнення особи до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування обвинуваченого від суду.

Колегія суддів констатує, що тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушеннях, що хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, в сукупності з іншими обставинами суттєво збільшує ризик втечі, а тому враховується при оцінюванні ризиків. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання у сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду, судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень може вдатися до відповідних дій.

На користь реального існування вказаного ризику обґрунтовано віднесено ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_7 , обвинувачується в тому числі у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, в тому числі, до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Таким чином, колегія суддів констатує, що продовжує залишатися реальним ризик того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування).

Крім того, актуальним залишається ризик незаконного впливу на свідка, який конфіденційно співпрацює зі стороною обвинувачення, з метою зміни ним показань на їх користь, зокрема, будучи на волі обвинувачений зможе здійснити підкуп чи застосувати насильство щодо нього.

Вищенаведене, на думку колегії суддів, свідчить і про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що встановлені при застосуванні запобіжних заходів щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ризики переховування його від суду, а також незаконного впливу на свідка, - на даний час не зменшилися й не відпали.

Оцінивши всі обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення дієвості даного кримінального провадження необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність з боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24.07.2003; «Вемгофф проти Німеччини» від 27.06.1968; «Штегмюллер проти Австрії» від 10.11.1969; «Мацнеттер проти Австрії» від 10.11.1969; «Летельєр проти Франції» від 26.06.1991.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Таким чином, всупереч доводам апеляційної скарги сторони захисту, колегія суддів вважає, що прокурором доведено існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Колегія суддів вважає, що продовження обвинуваченим ОСОБА_7 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Колегія суддів приймає до уваги те, що на стадії судового розгляду кримінального провадження суд першої інстанції самостійно вирішує питання про застосування чи продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Рішення апеляційного суду щодо розгляду питання про законність застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, кримінальне провадження щодо якого розглядається по суті судом першої інстанції, не повинно виглядати як втручання у порядок розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та створювати перешкоди суду в організації ефективного судового розгляду у розумні строки.

Тому, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення клопотання сторони обвинувачення.

Процесуальних порушень, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги, доводи якої не знайшли свого підтвердження і не впливають на висновки суду першої інстанції, немає, а ухвалу суду першої інстанції, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, як законну та обґрунтовану, необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 176-179, 183, 194, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 лютого 2024 року, якою продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 строком на 60 діб, тобто до 07 квітня 2024 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді