ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 613/1424/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/701/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА

Іменем України

26 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 17 січня 2024 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ,

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, задоволено.

Обрано стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 16 березня 2024 року включно, взявши його під варту в залі суду негайно.

Визначено обвинуваченому ОСОБА_7 заставу у кримінальному провадженні 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 151 400 грн, із покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 17.01.2024 та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 заставу або запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою; зменшити розмір застави до 53 680 грн.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ОСОБА_7 через свого захисника повідомляв неодноразово суд, що через пошкодження житла внаслідок обстрілів агресором міста Харкова після 24.02.2022, ОСОБА_7 вимушений був рятувати життя дітей та дружини, вивіз їх до міста Кременчука Полтавської області, отримав статус ВПО, про що надавалась суду відповідна довідка.

Маючи можливість змінити підсудність, прокуратура не звернулася до Верховного Суду з відповідним клопотанням, проігнорувала наявність у сторони обвинуваченням контактів захисника, не було направлено жодного листа чи повістки.

Надто суворий запобіжний захід не відповідає тому, що ОСОБА_7 не намагався знищити чи спотворити докази, не тиснув на свідків чи потерпілих, у суду та у прокурора весь час були контакти захисника та обвинуваченого, але жодної ухвали чи повістки не було вручено під розписку чи повідомлено належним чином.

Захисник зазначав, що прокурор не обґрунтовує те, чому не може бути обрана застава. При цьому, ОСОБА_7 є раніше не судимим, до адміністративної чи кримінальної відповідальності за час розгляду справи не притягувався, повістки після квітня 2023 року не отримував, повідомляв суд про свій статус ВПО та необхідність із-за загрози життю з міста Харкова.

Прокурор у травні 2023 року, не дивлячись на виняткові обставини життя, про які захисник повідомляв суд (його дружина народжувала), подала клопотання про тримання під вартою ОСОБА_7 .

Ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на які посилається прокурор у клопотанні, нічим не підтверджені.

Суд першої інстанції допустив невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушення норм процесуального права.

Повідомлений належним чином про час та місце розгляду апеляції прокурор до суду апеляційної інстанції не прибув.

26.02.2024 прокурор подав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити у зв`язку з її необґрунтованістю.

За наведених вище обставин, враховуючи стислі строки, регламентовані ч. 2 ст. 422 КПК України, судова колегія вважає можливим розглянути апеляцію по суті, без участі прокурора, належним чином повідомленого про час та місце проведення апеляційного розгляду, так як в силу вимог ч. 4 ст. 405 КПК України дані обставини не є перешкодою для апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

При прийнятті зазначеного рішення стосовно ОСОБА_7 суд першої інстанції, враховуючи систематичну неявку ОСОБА_7 в підготовчі судові засідання, неповідомлення обвинуваченим про зміну свого фактичного місця проживання майже протягом року, відсутність його як за зареєстрованим місцем проживання, так і за фактичним місцем проживання як внутрішньо переміщеної особи, що унеможливило проведення підготовчого судового засідання більше ніж протягом року, дійшов висновку про ухилення ОСОБА_7 від явки до суду та переховування обвинуваченого від суду. Крім того, судом враховано, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років, у зв`язку з чим суд погодився з доводами прокурора про наявність ризику переховування від суду, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. При цьому, судом при наданні оцінки наявності такого ризику взято до уваги не лише тяжкість інкримінованого обвинувачення та суворість ймовірного покарання, а й відсутність у обвинуваченого офіційного працевлаштування, постійного джерела доходу, а також міцних соціальних зв`язків у місці постійного проживання, оскільки дружина та донька обвинуваченого наразі проживають у Німеччині. З підстав, наведених вище, а також думки потерпілих, суд першої інстанції вважав, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, у тому числі особистого зобов`язання чи домашнього арешту, не здатне забезпечити запобігання ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, та належного виконання ОСОБА_7 процесуальних обов`язків.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції щодо існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, як стали підставою для застосування запобіжного заходу та виправдовують тримання особи під вартою.

З наявних в матеріалах судового провадження відомостей вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину,який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином проти безпеки руху та експлуатації транспорту, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття колегією суддів необґрунтованого рішення.

Доводи захисника в апеляційній скарзі на те, що обвинуваченій ОСОБА_7 раніше не судимий, не притягувався до адміністративної відповідальності, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

Крім цього, керуючись положеннями ст. 182 КПК України, при постановленні ухвали про застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з урахуванням підстав та обставин, передбачених ст.ст. 177, 178 КПК України, які викладені у мотивувальній частині ухвали, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір застави у даному кримінальному провадженні як альтернативний запобіжний захід.

За викладених обставин у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання обвинуваченого під вартою в повній мірі відповідає меті його застосування забезпеченню виконання обвинуваченим покладних на нього процесуальних обов`язків та запобіганню спробам вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи вищевикладені обставини у сукупності, колегія суддів вважає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400 гривень, встановленої судом, буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків та розмір визначеної судом застави в межах вимог ч. 4 ст. 182 КПК України.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 17 січня 2024 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: