В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2024 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгороді в порядку спеціального судового провадження обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000054 від 29.04.2022 року за обвинуваченням :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Старобільськ Луганської області, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України,

сторони та учасники кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_4

захисника - адвоката ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

Згідно із Конституцією Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (далі рф) 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами, є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

У порушення вимог п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ) президент, а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади рф спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів збройних сил рф (далі зс рф) на територію України.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, рф та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН усі члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 09 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями: № 2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; № 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX), серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави:

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав закріплені у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року, який визнається рф та Україною.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з указаним документом територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і рф.

Статтями 1, 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішується питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території.

22 лютого 2022 року президент рф направив до ради федерації звернення про використання збройних сил рф за межами рф, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року близько 5 години президент російської федерації оголосив про рішення розпочати повномасштабну військову агресію проти України.

У подальшому збройні сили рф, які діяли за наказом керівництва рф і зс рф, вторглися на територію України шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно увійшли на територію Україну через державні кордони України в Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснила збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частин вказаної території, чим змінили межі території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією при цьому нанесли ракетно-бомбові удари по військовим і цивільним об`єктам України, а також ввели на територію суверенної держави війська країни-агресора.

Таким чином, з 24.02.2022 і по цей день дії рф проти України підпадають під всі пункти, передбачені ст. 3 Резолюції 3314, а тому такі дії слід кваліфікувати саме як акт агресії рф проти України.

У зв`язку з цим, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 введено воєнний стан, який на цей час відповідно до чинного законодавства триває.

Законом України від 22.05.2022 № 2265-ІХ «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії рф як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну» російська федерація визнана державою - терористом (державою - агресором).

Відповідно до ст. 42 Положення про закони і звичаї війни на суходолі IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, ратифікованої Україною 24.08.1991, територія визнається окупованою якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника. Окупація поширюється лише на ту територію, де така влада встановлена і здатна виконувати свої функції.

Відповідно до п. 6, 7 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована російською федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації.

Окупаційна адміністрація російської федерації - сукупність державних органів і структур російської федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних російській федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

У результаті військового вторгнення та вищевказаних злочинних дій влади рф, починаючи з 28 лютого 2022 року, рф було окуповано частину Луганської області, зокрема м. Старобільськ, окупація якого триває і на даний час.

У громадянки України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Старобільськ, Луганської області, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , з мотивів непогодження з політикою чинної влади в Україні та підтримки входження тимчасово окупованих територій України до складу рф, яка будучи обізнаною про факт ведення вказаною державою агресивної війни проти України на території Луганської області, виник умисел на співпрацю з представниками держави агресора.

Так, громадянка України ОСОБА_3 , достовірно знаючи про збройну агресією рф проти України, як обставину, яка є загальновідомим фактом, а також достеменно знаючи про факт захоплення частин Луганської області та міста Старобільськ збройними формуваннями рф, починаючи з 28.02.2022 року, підтримуючи воєнну агресію рф на території України перебуваючи на тимчасово окупованій території Луганської області, будучи проросійсько налаштованою та підтримуючи дії рф щодо окупації території України та приєднання Луганської області до рф, у невстановлений досудовим слідством дату та час, але не пізніше травня 2022 року, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків, прийняла пропозицію невстановлених осіб із числа представників окупаційної влади м. Старобільськ Луганської області та добровільно зайняла посаду заступника начальника у незаконному органі влади РАГС управління юстиції Старобільського району так званої «лнр» (заместитель начальника отдела государственной регистрации актов гражданского состояния Старобельського районного управления юстиции лнр), створеному на тимчасово окупованій території України, а саме в м. Старобільськ.

ОСОБА_3 , з моменту свого призначення на посаду, переслідуючи свої злочинні наміри та цілі, виконуючи свої службові обов`язки в незаконно створеному органі, перебуваючи на тимчасово окупованій території м. Старобільськ Луганської області, діючи умисно та виконуючи функціональні обов`язки в інтересах окупаційної влади на займаній посаді заступника начальника у незаконному органі влади РАГС управління юстиції Старобільського району так званої «лнр» (заместитель начальника отдела государственной регистрации актов гражданского состояния Старобельського районного управления юстиции лнр), створеному на тимчасово окупованій території України, який розташований за адресою: Луганська область, м. Старобільськ, вул. Комунаров, 52, здійснює покладені на неї організаційно-розпорядчі функції, а саме: керує діяльністю відділу, розробляє посадові інструкції, здійснює планування роботи відділу РАГСУ та здійснює контроль за виконанням планів від імені та за стандартами держави-агресора на тимчасово окупованій території м. Старобільськ, так званої «лнр», реалізація яких в свою чергу забезпечує становлення та зміцнення окупаційної влади рф шляхом утворення і функціонування незаконно створеного окупаційного органу рф на окупованій території України.

Зазначеними діями ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення передбачене ч. 5 ст. 111-1 КК України, а саме: колабораційна діяльність, тобто добровільне зайняття громадянкою України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ст. 129 Конституції України та ст. 7 КПК України основними засадами судочинства в Україні є верховенство права, законність, рівність усіх учасників судового розгляду перед законом і судом, повага до людської гідності.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.06.2023 року надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000054 від 29.04.2022 року відносно ОСОБА_3 .

Враховуючи ті обставини, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, знає про розпочате щодо неї кримінальне провадження і протягом тривалого часу переховується від органів досудового розслідування, ухвалою суду від 22.09.2023 року ухвалено рішення про здійснення спеціального судового провадження у кримінальному провадженні № 0000054 від 29.04.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України та, відповідно, судовий розгляд проводився за відсутності обвинуваченої. У зв`язку з цим обвинувачена ОСОБА_3 не була допитана судом в якості обвинуваченої по суті пред`явленого їй обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у частині першій цієї статті, з урахуванням особливостей, встановлених законом.

Отже, кримінальне провадження за відсутності обвинуваченої повинно відповідати, у тому числі таким загальним засадам судочинства, як законність, рівність перед законом і судом, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини тощо (п. п. 2, 3, 10 ч. 1 ст. 7 КПК України).

Суть принципу законності відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України, крім іншого, полягає у тому, що під час кримінального провадження суд, прокурор та слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 10 КПК України суть принципу рівності перед законом і судом полягає у тому, що не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених цим Кодексом, за будь-якими ознаками, у тому числі за політичними переконаннями.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Обвинувачена ОСОБА_3 будучи обізнаною, що відносно неї розпочато кримінальне провадження, що їй повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та обвинувальний акт відносно неї перебуває на розгляді в суді, в судові засідання неодноразово не з`являлась.

Судом вживалися заходи для виклику обвинуваченої для забезпечення доступу до правосуддя, у зв`язку із чим вона викликалася в судові засідання в порядку ст. 323 КПК України. Так, повістки про виклик на кожне судове засідання були опубліковані у засобах масової інформації загальнодержавної сфери у виданні «Урядовий кур`єр», на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора та офіційному веб-сайті Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області.

У матеріалах справи містяться документи на підтвердження завчасних належних викликів обвинуваченої до слідчого, прокурора (на стадії досудового розслідування) та суду, текст повідомлення про підозру опубліковано на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, що свідчить про те, що вона мала підстави усвідомлювати, що відносно неї розпочато кримінальне провадження. Обвинувачена мала можливість бути обізнаною із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченій, надавались її захиснику.

У той же час, ухилення обвинуваченої ОСОБА_3 від правосуддя, суд оцінює як реалізацію нею невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Дане кримінальне провадження здійснювалось за участю захисника - адвоката ОСОБА_5 , який був забезпечений державою з Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги починаючи зі стадії досудового розслідування даного кримінального провадження.

Захисник обвинуваченої - адвокат ОСОБА_5 здійснювала активні дії, спрямовані на захист обвинуваченої, а саме приймала участь у дослідженні доказів, виступала у судових дебатах. Захисник була ознайомлена із матеріалами кримінального провадження, що підтверджується відповідною розпискою.

Враховуючи наведене, суд уважає, що стороною обвинувачення та судом вживалися достатні заходи щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя, з урахуванням здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження.

Під час судових дебатів прокурор вказала, що всі обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_3 кримінального правопорушення були всебічно досліджені органом досудового слідства, перевірені судом під час судового розгляду і знайшли своє підтвердження. Дії обвинуваченої кваліфіковано вірно, а вина ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України повністю підтверджується належними і допустимими доказами. Прокурор просила визнати ОСОБА_3 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 5 ст. 111-1 КК України та призначити їй покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності строком на 10 (десять) років з конфіскацією усього належного майна на користь держави.

Захисник обвинуваченої - адвокат ОСОБА_5 під час судових дебатів просила виправдати ОСОБА_3 у інкримінованому їй кримінальному правопорушенні у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення її винуватості.

Суд уважає, що вина ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України підтверджується зібраними по справі доказами, яким в ході судового розгляду було надано належну оцінку і які були дослідженні судом в повному обсязі, а саме:

- рапортом заступника начальника 3 управління ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях від 27.04.2022 року, про отримання інформації щодо неправомірних дій з боку діючого співробітника Луганської митниці Держмитслужби України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка перебуваючи на окупованій рф території м. Старобільськ Луганської області, будучи завідувачем сектору складського обліку, зберігання, оцінки вилученого майна та розпорядження ним Луганської митниці Держмислужби України погодилася співпрацювати з представниками окупаційної влади рф, добровільно зайняла посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, а саме: заступника начальника рагс управління юстиції старобільського району т.зв. лнр;

- рапортом заступника начальника відділу СУ ГУНП в Луганській області від 28.04.2022 року про надходження до СУ ГУНП в Луганській області з 3 управління ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях матеріалів за фактом вчинення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протиправної діяльності у період воєнного стану та проведення заходів з відбиття збройної агресії зс рф, дій у яких наявні ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст. 111-1 КК України та надання дозволу на внесення відповідних відомостей до Інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» (журнал єдиного обліку);

- рапортом заступника начальника 4 відділу ГВ ЗНД 3 управління ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях від 14.04.2023 року, про виконання доручення слідчого в порядку ст. ст. 40,41 КПК України, в рамках кримінального провадження № 0000054 від 29.04.2022 року, за результатами виконання якого допитано свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , проведено впізнання ОСОБА_3 , за результатами яких складено відповідні протоколи, а також отримано відповідь з УДМСУ;

- протоколом допиту свідка ОСОБА_6 від 22.05.2023 року, допит якої проведено із здійсненням відеофіксації допиту за допомогою відеокамери марки Panasonic HC-V260» на цифровий носій інформації, до якого долучена стенограма до протоколу допиту свідка ОСОБА_6 від 22.05.2023 року, в ході якого ОСОБА_6 показала, що вона до 17.04.2022 року працювала на посаді начальника відділу по роботі з персоналом Луганської митниці, з 17.04.2022 року 21.09.2022 року перебувала у полоні, а з 26.09.2022 року мешкає у м. Києві. ОСОБА_3 знає, це колишня співробітниця Луганської митниці, яка станом на 24.02.2022 року займала посаду завідувача сектору складського обліку конфіскованого майна управління адміністративно-господарської діяльності Луганської митниці. У квітні 2022 року їхні спільні колеги розповіли їй, що бачили ОСОБА_3 в рагсі м. Старобільськ. Свідок написала їй у месенджері «Телеграм» та запитала чи дійсно вона працює у рагсі, на що ОСОБА_3 повідомила їй, що лише проходить стажування, і не знає, яке рішення прийняти, на що свідок нагадала їй, що такі дії є державною зрадою. Їй відомо що стажування ОСОБА_3 проходила на посаду заступника начальника рагсу в м. Старобільськ. Їхні спільні знайомі бачили, як ОСОБА_3 виписувала довідки та виконувала інші функції в приміщенні Старобільського загсу;

- дослідженим в судовому засіданні відеозаписом проведення допиту свідка ОСОБА_6 від 22.05.2023 року, який знаходиться на DVD-R диску, долученому до протоколу допиту;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.04.2023 року, відповідно до якого зафіксовано впізнання ОСОБА_6 за рисами обличчя ОСОБА_3 , яка була колишньою співробітницею Луганської митниці Держмислужби України, яка після початку повномасштабного розсійського вторгнення на територію України добровільно працевлаштувалася на посаду заступника начальника рацс управління юстиції старобільського району т.зв. лнр;

- протоколом допиту свідка ОСОБА_8 допит якого проведено із здійсненням відео фіксації допиту за допомогою відеокамери марки Panasonic HC-V260» на цифровий носій інформації, до якого долучена стенограма до протоколу допиту свідка ОСОБА_8 від 22.05.2023 року, в ході якого ОСОБА_8 показав, що ОСОБА_3 йому відома, це колишня співробітниця Луганської митниці. Станом на 24.02.2022 року вона займала посаду завідувача сектору складського обліку конфіскованого майна управління адміністративно-господарської діяльності Луганської митниці. 15.04.2022 року він зустрів її біля адмінбудівлі Старобільського загсу, яка у розмові повідомила йому, що вирішила погодитися на запропоновану їй посаду заступника керівника загсу, а того ж дня інший його колега ОСОБА_9 повідомив йому, що ОСОБА_3 пішла працювати заступником керівника рацсу;

- дослідженим в судовому засіданні відеозаписом проведення допиту свідка ОСОБА_8 від 22.05.2023 року, який знаходиться на DVD-R диску, долученому до протоколу допиту;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.04.2023 року, відповідно до якого зафіксовано впізнання ОСОБА_8 за рисами обличчя ОСОБА_3 , яка була колишньою співробітницею Луганської митниці Держмислужби України, яка після початку повномасштабного розсійського вторгнення на територію України добровільно працевлаштувалася на посаду заступника начальника рацс управління юстиції старобільського району т.зв. лнр;

- протоколом допиту свідка ОСОБА_10 допит якого проведено із здійсненням відеофіксації допиту за допомогою відеокамери марки Canon Legria FS 406 s/n 91 на цифровий носій інформації,до якого долучена стенограма до протоколу допиту свідка ОСОБА_8 від 22.05.2023 року, в ході якого ОСОБА_10 показав, що йому відома ОСОБА_3 . Це колишня співробітниця Луганської митниці. Станом на 24.02.2022 року вона займала посаду завідувача сектору складського обліку конфіскованого майна управління адміністративно-господарської діяльності Луганської митниці. З телефонної розмови з іншою його підлеглою ОСОБА_6 йому стало відомо, що ОСОБА_3 вирішила перейти на бік ворога та працевлаштуватися до рацс у м. Старобільськ на посаду заступника начальника старобільського рацс т.зв. лнр.;

- дослідженим в судовому засіданні відеозаписом проведення допиту свідка ОСОБА_10 від 22.05.2023 року, який знаходиться на DVD-R диску, долученому до протоколу допиту, з змісту якого також убачається, що ОСОБА_10 особисто дзвонив ОСОБА_3 , щоб переконатися в інформації яку йому повідомила ОСОБА_6 і в телефонній розмові ОСОБА_3 повідомила йому, що впевнена , що Україна не повернеться і вона прийняла рішення йти працювати на запропоновану їй посаду;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.04.2023 року, відповідно до якого зафіксовано впізнання ОСОБА_10 за рисами обличчя ОСОБА_3 , яка була колишньою співробітницею Луганської митниці Держмислужби України, яка після початку повномасштабного розсійського вторгнення на територію України добровільно працевлаштувалася на посаду заступника начальника рацс управління юстиції старобільського району т.зв. лнр;

- дослідженим в судовому засіданні відеозаписом до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.04.2023 року проведеного з свідком ОСОБА_10

- рапортом заступника начальника 4 відділу ГВ ЗНД 3 управління ГУ СБ України в Донецькій та Луганських областях від 15.06.2023 року обл. № 78/3/5/4-209/73, згідно якого вказаним відділом отримана оперативна інформація, яка свідчить про те, що громадянка України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Старобільськ Луганської області, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться на тимчасово окупованій території Луганської області за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 та перебуває на посаді заступника начальника рацс управління юстиції Старобільського району т.зв. лнр.

Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно зі ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Частина 5 статті 111-1 КК України встановлює кримінальну відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, або добровільне обрання до таких органів, а також участь в організації та проведенні незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території або публічні заклики до проведення таких незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ст. ст. 84, 85 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставини, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

Проаналізувавши та оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд уважає, що всі зазначені докази є належними, допустимими та достовірними, та узгоджуються між собою.

В той же час, досліджені в суді докази є достатніми, оскільки, як окремо, так і в сукупності, у повній мірі доводять винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України. У суду відсутні підстави для сумніву у допустимості цих доказів, які зібрані в порядку, передбаченому КПК України.

При цьому під час судового розгляду справи суд враховує, що державним обвинуваченням було доведено та судом достовірно встановлено, що обвинувачена ОСОБА_3 умисно, у невстановлений досудовим слідством дату та час, але не пізніше травня 2022 року, прийняла пропозицію невстановлених осіб із числа представників окупаційної влади м. Старобільськ Луганської області та добровільно зайняла посаду заступника начальника у незаконному органі влади РАГС управління юстиції Старобільського району так званої «лнр» (заместитель начальника отдела государственной регистрации актов гражданского состояния Старобельського районного управления юстиции лнр), створеному на тимчасово окупованій території України, а саме в м. Старобільськ і з моменту свого призначення на посаду, переслідуючи свої злочинні наміри та цілі, виконуючи свої службові обов`язки в незаконно створеному органі, перебуваючи на тимчасово окупованій території м. Старобільськ Луганської області, діючи умисно та виконуючи функціональні обов`язки в інтересах окупаційної влади на займаній посаді заступника начальника у незаконному органі влади РАГС управління юстиції Старобільського району так званої «лнр» (заместитель начальника отдела государственной регистрации актов гражданского состояния Старобельського районного управления юстиции лнр), створеному на тимчасово окупованій території України, який розташований за адресою: Луганська область, м. Старобільськ, вул. Комунаров, 52, здійснює покладені на неї організаційно-розпорядчі функції, а саме: керує діяльністю відділу, розробляє посадові інструкції, здійснює планування роботи відділу РАГСУ та здійснює контроль за виконанням планів від імені та за стандартами держави-агресора на тимчасово окупованій території м. Старобільськ, так званої «лнр», реалізація яких в свою чергу забезпечує становлення та зміцнення окупаційної влади рф шляхом утворення і функціонування незаконно створеного окупаційного органу рф на окупованій території України, тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Статтею 17 Закону України від 23.03.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч. 1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, всебічно вивчивши матеріали кримінального провадження та безпосередньо дослідивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд уважає, що всі докази у справі, які надані суду прокурором, є вагомими для того, щоб визнати обвинувачену ОСОБА_3 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом», та кваліфікує дії обвинуваченої ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 111-1 КК України колабораційна діяльність, тобто добровільне зайняття громадянкою України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

Вважаючи достатньо забезпеченими під час судового розгляду процесуальні права сторони захисту та сторони обвинувачення на надання ними доказів на підтвердження та спростування висунутого обвинувачення, суд виходить із принципів реалізації права особи на справедливий суд, яке закріплено в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Дане кримінальне провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) відповідає загальним засадам кримінального провадження, з урахуванням особливостей, встановлених законом. Стороною обвинувачення використані всі передбачені законом можливості для дотримання прав обвинувачених, зокрема, права на захист, на доступ до правосуддя, таємницю спілкування, невтручання у приватне життя.

При вивченні особи обвинуваченої, судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, є уродженкою м. Старобільськ Луганської області, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , документована паспортом громадянина України № НОМЕР_1 виданим 14.10.2011 року Старобільським РВ УМВС України в Луганській області, та паспортом громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_2 виданого 22.01.2019 року Старобільським відділом Управління ДМС України в Луганській області строком до 22.01.2029 року що підтверджується даними особової картки ОСОБА_3 отриманої з бази даних ДМС України, довідкою начальника Управління ДМС України в Кіровоградській області від 07.04.2023 року № 3501.3.1-1920/35.1-23, копією анкети-заяви№ 13184213 від 08.01.2019 року, копією заяви ОСОБА_3 про видачу паспорта від 22.09.2011 року.

Відповідно до вимоги № 612/111/18-2022 року від 04.05.2022 року, за даними УІАП ГУНП в Луганській області станом на 24.02.2022 року інформація стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Старобільськ Луганської області відсутня.

Згідно довідки КНП Луганської обласної ради «Центр психічного здоров`я" від 23.03.2023 року № 298, вказана установа не має інформації щодо перебування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на диспансерному або консультативному обліку лікаря-нарколога та лікаря - психіатра. По медичну допомогу до вказаного закладу ОСОБА_3 не зверталася.

Відповідно до службової характеристики наданої начальником відділу по роботі з персоналом Луганської митниці від 24.03.2023 року, з квітня 2016 року до травня 2022 року ОСОБА_3 працювала в митних органах України послідовно на посадах головного державного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління боротьби з митними правопорушеннями Луганської області ДФС, головного державного інспектора відділу організації документування і роботи з документами Луганської митниці ДФС, головного державного інспектора управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Луганської митниці ДФС, завідувача сектору складського обліку, вилученого майна т а розпорядження ним управління матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури Луганської митниці ДФС, завідувача сектору складського обліку, зберігання, оцінки вилученого майна та розпорядження ним управління інфраструктури, держмайна та господарської діяльності Східної митниці Держмитслужби, заступника начальника відділу матеріального забезпечення та розбудови інфраструктури, складського обліку, зберігання, оцінки вилученого майна та розпорядження ним Східної митниці Держмислужби, завідувача сектору складського обліку, зберігання, оцінки вилученого майна та розпорядження ним Луганської митниці.

За час проходження служби у митних органах ОСОБА_3 оволоділа системними знаннями, надбала необхідний практичний досвід, який дозволяв їй виконувати завдання професійного характеру. В складних обставинах діяла достатньо впевнено, вміла відстояти свою точку зору та нести відповідальність за прийняте рішення. До службових обов`язків ставилась достатньо відповідально, але перебуваючи на посадах категорії «Б» не завжди достатнього розуміла моральні вимоги до працівника такого рівня.

У відповідності до вимог ч.1,2 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Частина 5 статті 111-1 КК України, передбачає покарання за вчинення кримінального правопорушення вказаного у вказаній нормі кримінального закону у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Обираючи обвинуваченій ОСОБА_3 вид та міру покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, обставини вчинення такого, характер діянь, форму й ступінь вини, мотив вчинення кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої та обставини, які пом`якшують та обтяжують її покарання.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченої ОСОБА_3 є вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Призначаючи обвинуваченій покарання, суд враховує, що покарання, як захід державного реагування щодо осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації.

Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. ст. 50, 65 КК України метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів, іншими особами у тому числі.

Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч.1 ст.1 КК України завдань закону про кримінальну відповідальність - правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням.

Призначене покарання має відповідати характеру протиправного діяння, його небезпечності, даним, що всебічно характеризують особу винного, адже така співмірність є критерієм справедливості кримінальної відповідальності.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Вирішуючи питання про необхідність призначення передбаченого санкцією ч. 5 ст. 111-1 КК України обов`язкового додаткового покарання у виді позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, виходячи з обставин вчинення кримінального правопорушення, суд дійшов висновку про необхідність позбавити обвинувачену ОСОБА_3 права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності, оскільки вона вчинила суспільно-небезпечне кримінальне правопорушення у сфері злочинів проти основ Національної безпеки України.

Призначаючи покарання суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженої особи і що відповідно до ч. 2 ст. 52 КК України конфіскація майна відноситься до додаткових видів покарання

За таких обставин враховуючи підвищену суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченою злочину проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану, враховуючи тяжкість злочину, конкретні обставини справи, дані про особу винної, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, наявність обставини, яка обтяжує покарання, а також вимоги ч. 2 ст. 65 КК України, відповідно до яких особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення, попередження нових злочинів, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, суд доходить переконання, що виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_3 можливе лише в умовах її ізоляції від суспільства., з конфіскацією всього належного їй майна з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності.

На думку суду, саме таке покарання ОСОБА_3 буде відповідати вимогам ст. 50 КК України, а саме буде сприяти виправленню ОСОБА_3 та запобіганню вчинення нових злочинів як ОСОБА_3 так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Запобіжний захід, обраний щодо ОСОБА_3 , у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави до вступу вироку в законну силу залишити без змін.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст. ст. 349, 369, 370, 373, 374, 376, 392, 395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади, установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності строком на 10 (десять) років, з конфіскацією всього належного їй майна.

Строк відбування основного покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту її фактичного затримання після набрання вироком суду законної сили.

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов"язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади,установах, підприємствах та організаціях незалежно від форми власності обчислювати з моменту відбуття основного покаранняю

Запобіжний захід, обраний щодо ОСОБА_3 , у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, до вступу вироку в законну силу залишити без змін.

Речові докази у кримінальному провадженні - відсутні.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі її подання вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити захиснику та прокурору, а інформацію про вирок опублікувати в газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті суду згідно зі статтею 323 КПК України.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: ОСОБА_1