судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду
справа № 759/309/21
провадження № 51-3768 км 23
Зі змісту матеріалів справи вбачається, що вироком Святошинського районного суду м. Києва від 02 грудня 2021 року дії ОСОБА_5 було перекваліфіковано з ч. 2 ст. 307 КК України на ч. 1 ст. 309 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року апеляційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.
За результатами касаційного розгляду було задоволено касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 та скасовано ухвалу Київського апеляційного суду від 15 березня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_5 , з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
З вищенаведеним рішенням колегії суддів суду касаційної інстанції не погоджуюсь з огляду на таке.
У своїй касаційній скарзі прокурор, посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України №4 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів»,фактично не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій щодо перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 307 КК України на ч. 1 ст. 309 КК України. При цьому акцентує увагу на тому, що, згідно наведеної постанови, про умисел на збут наркотичних засобів або психотропних речовин, з-поміж іншого, можуть свідчити великий або особливо великий їх розмір, спосіб упакування та фасування.
Водночас прокурор зауважує, що у ОСОБА_5 було вилучено 81 пластикову ємкість з особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом, що, на переконання сторони обвинувачення, прямо свідчить про намір збуту.
Вважаю, що такі доводи касаційної скарги прокурора не спростовують законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.
Як убачається з вироку, місцевий суд, змінюючи правову кваліфікацію дій ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 307 КК України на ч. 1 ст. 309 КК України, в основу свого рішення, з-поміж іншого, поклав показання обвинуваченого, який в ході допиту в суді першої інстанції заперечував свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, однак визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, яке полягає в незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів без мети збуту. При цьому пояснював, що раніше вживав наркотичні засоби, а саме канабіс, який купував через інтернет. 22 жовтня 2020 року, приблизно о 6-7 ранку побачив, що хтось на каналі «Телеграм» продає канабіс зі знижкою. На отримані реквізити обвинувачений оплатив 1500 грн, отримав координати для отримання канабісу. Коли він у схованці забрав замовлення, його затримали співробітники поліції, яким він добровільно видав 17 ємностей з канабісом. В подальшому на запитання співробітників поліції, він повідомив, що у нього вдома теж зберігаються раніше придбані наркотичні засоби, які були виявлені та вилучені в ході обшуку.
Обґрунтовуючи свою позицію, суд першої інстанції зазначив, що основним доказом, на підставі якого сторона обвинувачення вважала доведеною вину ОСОБА_5 у незаконному збуті особливо небезпечного наркотичного засобу, є факт виявленого та вилученого, при його огляді та за місцем проживання, наркотичного засобу, який був упакований та розфасований в різні ємкості. При цьому суд вказав, що наведене, з урахуванням відсутності інших доказів, які б свідчили про наявність в діях ОСОБА_5 мети збуту, не може бути беззаперечним доказом, який свідчив би про необхідність кваліфікації дій за ч. 2 ст. 307 КК України і є лише припущенням сторони обвинувачення.
Водночас спростовуючи версію прокурора щодо винуватості ОСОБА_5 саме за ч. 2 ст. 307 КК України, місцевий суд зазначив, що:
- згідно показань обвинуваченого, останній наркотичні засоби купував в різні часи для власного вживання;
- наркотична речовина знаходилася як в ємкостях, так і паперових згортках з різною вагою фасування, що викликає обґрунтований сумнів в намірах обвинуваченого на збут наркотичних засобів.
Також суд, ухвалюючи рішення, з огляду на постанову Пленуму Верховного суду України № 4 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів», врахував наступне:
- в квартирі, де проживає ОСОБА_5 , окрім наркотичних засобів, було виявлено та вилучено засоби для його вживання;
- обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України, але був звільнений від кримінальної відповідальності з підстав, передбачених ч. 4 ст. 309 КК України;
- розмір виявленого та вилученого у ОСОБА_5 особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонений - канабісу, з огляду на Таблицю 1 Невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, що знаходяться у незаконному обігу, затвердженої наказом МОЗ від 01 серпня 2000 року, № 188 в редакції наказу МОЗ від 29 липня 2010 року № 634, не є великим або особливо великим, а спосіб упакування та фасування, з урахуванням обставин кримінального провадження, наданих стороною обвинувачення доказів та показань обвинуваченого, а також відсутності інших доказів, які б підтверджували наявність в діях обвинуваченого мети збуту наркотичних засобів, в даному конкретному випадку не свідчить про можливість кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 КК України.
Разом з тим суд першої інстанції зазначив, що кримінальна відповідальність за ст. 307 КК України настає лише у тому разі, коли відповідні протиправні дії вчинялися зі спеціальною метою збуту, а вчинення протиправних дій з наркотичними засобами, психотропними речовинами, їх аналогами та прекурсорами без такої мети утворює склад злочину, передбаченого ст. 309 цього Кодексу, а тому лише факт виявлення наркотичних засобів у обвинуваченого не може вважатися доказом умислу останнього саме на їх збут, у зв`язку з чим дійшов висновку про необхідність тлумачення усіх сумнівів щодо доведеності вини обвинуваченого на його користь.
Таким чином, як убачається з вироку, суд першої інстанції, приймаючи до уваги вищенаведене, а також враховуючи масу виявленого та вилученого у ОСОБА_5 наркотичного засобу, дійшов висновку, що обвинувачений вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 309 КК України, тобто незаконно придбав та зберігав наркотичний засіб, без мети збуту.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок місцевого суду, саме в межах доводів апеляційної скарги (які є аналогічними до доводів касаційної скарги) на моє переконання, в межах своєї компетенції, відповідно до частин 1, 2 ст. 404 КПК України, належним чином оцінив наведені в оскаржуваному рішенні письмові докази і показання обвинуваченого, та мотивовано спростував наведені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення доводи щодо наявності в діях ОСОБА_5 мети збуту наркотичного засобу.
Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд апеляційної інстанції, мотивуючи своє рішення, вказав на обґрунтованість позиції місцевого суду щодо відсутності доказів які б свідчили про наявність в діях ОСОБА_5 саме мети збуту канабісу загальною масою 72,8 г та екстракту канабісу масою 0,068 г, оскільки виявлення та вилучення вказаного наркотичного засобу не може бути беззаперечним доказом винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, зазначивши, що вказане є лише припущенням сторони обвинувачення, яке не підтверджене будь-якими іншими належними та допустимими доказами.
На мою думку, вищенаведені висновки суду апеляційної інстанції є обґрунтованими та вмотивованими з огляду на таке.
Положеннями ч. 2 ст. 17 КПК України передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Частиною 1 ст. 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Відповідно до усталеної практики суду касаційної інстанції про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів може свідчити як відповідна домовленість з особою, яка придбала ці засоби чи речовини, так й інші обставини, зокрема:
- великий або особливо великий їх розмір;
- спосіб упакування та розфасування;
- поведінка суб`єкта злочину;
- те, що особа сама наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє та зберігає їх, тощо.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевим судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України, але був звільнений від кримінальної відповідальності з підстав, передбачених ч. 4 ст. 309 КК України, вилучені у нього наркотичні засоби останній купував в різні часи для власного вживання, під час обшуку у нього було виявлено предмети для вживання наркотичних засобів, наркотична речовина знаходилась в різних ємкостях та з різною вагою фасування, а її розмір, згідно визначених законодавством норм, не є великим або особливо великим.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок в рамках апеляційної скарги прокурора, в якій останній на обґрунтування своїх доводів щодо наявності у обвинуваченого мети збуту наркотичних засобів посилався лише на їх розмір, спосіб упакування та розфасування, з огляду на положення частин 1, 2 ст. 404 КПК України, не встановив підстав, які б свідчили про переконливість позиції сторони обвинувачення щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_5 саме за ч. 2 ст. 307 КК України, поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
З огляду на положення ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не вправі вийти за межі касаційної скарги, якщо цим погіршується становище засудженого.
Проте у своїй касаційній скарзі прокурор акцентує увагу лише на розмірі виявлених та вилучених у ОСОБА_5 наркотичних засобів, способі їх упакування та фасування (81 пластикова ємкість з особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабісом).
При цьому з огляду на те, що судом першої інстанції було встановлено, що такий розмір не є великим або особливо великим, а будь-яких інших обґрунтувань, які б свідчили про безпідставність висновків судів попередніх інстанцій в частині кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 309 КК України та наявності в його діях саме мети збуту наркотичних засобів (в тому числі з урахуванням змісту матеріалів кримінального провадження, які були предметом дослідження суду першої інстанції), прокурор не наводить, а тому доводи сторони обвинувачення, які зазначені у поданій касаційній скарзі, на моє переконання, в цілому не свідчать про необґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій та, як наслідок, не вказують на наявність підстав для задоволення касаційних вимог прокурора.
За таких обставин, а також, ураховуючи зміст доводів сторони обвинувачення, та з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, вважаю, що оскаржуване рішення суду апеляційної скарги не містить таких порушень, які б відповідно до вимог ст. 438 КПК України, свідчили про необхідність його скасування, а тому, на мою думку, касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни.
Суддя ОСОБА_1