Справа № 202/3161/24
Провадження № 1-кс/202/2271/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року м. Дніпро

Слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 розглянувши клопотання слідчого СВ розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 в рамках досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000218 від 04.03.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.368, ч. 2 ст. 366-2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 за погодженням з прокурором відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту у кримінальному провадженню, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000218 від 04.03.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.368, ч. 2 ст. 366-2 КК України.

Слідчий надав заяву про розгляд клопотання без його участі в якій клопотання підтримав, просив його задовольнити. Додатково зазначив, що в ході огляду вилученого в ході обшуку майна, важливих доказів для подальшого здійснення досудового розслідування не виявлено.

Власниця майна, у судове засідання не з`явилася, надала заяву в якій просила провести розгляд клопотання без її участі, у задоволенні клопотання просила відмовити через відсутність у належному їй майні інформації, яка має зв`язок із кримінальним провадження, про що, на її переконання, пересвідчився слідчий під час їх огляду.

Слідчий суддя, перевіривши клопотання на дотримання вимог Кримінального процесуального Кодексу України, дослідивши долучені до нього матеріали приходить до наступного.

Статтею 1 Кримінально процесуального кодексу України визначено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до ст.131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Як вбачається з матеріалів клопотання, слідчим відділом розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000218 від 04.03.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.368, ч.2 ст.366-2 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що працівники Територіального сервісного центру № 1248 ГСЦ МВС України (далі ТСЦ) організовану злочинну групу для вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних з систематичним вимаганням та отриманням неправомірної вигоди від громадян за позитивне складання теоретичних та практичних іспитів зі знання Правил дорожнього руху, які проводяться у ТСЦ для отримання водійських посвідчень, та неправомірної вигоди від громадян, які бажають швидко здійснити реєстрацію, перереєстрацію транспортних засобів, всупереч існуючого порядку реєстрації в електронній черзі на сайті Головного сервісного центру МВС України, здійснити такі дії у найкоротший час, а також за сприяння у безперешкодній реєстрації та перереєстрації транспортних засобів за пришвидшеною процедурою, здійснення реєстрації, перереєстрації, переобладнання, без фактичних власників транспортних засобів, або без наявності транспортних засобів взагалі, купівлі номерних знаків на транспортні засоби.

До вказаної організованої групи увійшли начальник ТСЦ № 1248 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спеціалісти - адміністратори ТСЦ № 1248 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та неофіційний працівник ТСЦ ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_9 . Також для отримання неправомірної вигоди від громадян вказані особи залучили до організованої групи цивільних осіб, які виконують роль посередників, - ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_10 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_11 .

19.03.2024 на підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.03.2024 (справа № 202/3161/24, провадження № 1-кс/202/2196/2024) про дозвіл на проведення обшуку, у період часу з 07:13 год. по 08:25 год. проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , за адресою:

АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено:мобільний телефон Iphone 15 Pro, у корпусі білого кольору, імеі1: НОМЕР_1 , імеі2: НОМЕР_2 , з сім карткою мобільного оператора зв`язку «Київстар» НОМЕР_3 ; ноутбук HP 250 G8 Notebook PC, з зарядним пристроєм.

Звертаючись з клопотанням про накладення арешту,слідчий просить арештувати майно з метою забезпечення збереження речових доказів, в порядку, визначеному п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

У випадку, передбаченому пунктом 1 ч.2 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Звертаючись до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно з метою забезпечення збереження речових доказів, слідчим жодним чином не обґрунтовано підстави вважати, що вилучений телефон містить на собі сліди кримінального правопорушення і може бути використаний як доказ факту та обставин що встановлюються під час кримінального провадження чи набутий кримінально протиправним шляхом або внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Між тим, сам слідчий у своїй заяві зазначив, що в ході огляду вилученого в ході обшуку телефону та ноутбуку, важливих доказів для подальшого здійснення досудового розслідування у них не виявлено.

Таким чином, зважаючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення, в рамках якого слідчий звертається із клопотанням про накладення арешту, не виявлення в ході огляду вилученого майна в ньому інформації, яка має відношення до кримінального провадження, слідчий суддя дійшов до переконання, що слідчим не обґрунтовано можливість використання телефону та ноутбуку, належного ОСОБА_17 як доказів у кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна з метою збереження речових доказів слідчий суддя, зокрема, повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України»).

Так, у справах "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 р.), "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним.

Згідно зі ст.7,16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Зважаючи, що слідчим не доведено, що тимчасово вилучене майно відповідає вимогам та критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, має доказове значення у даному кримінальному провадженні та набуте протиправним шляхом або отримане внаслідок вчинення кримінального правопорушення, слідчий суддя вважає, що потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні, а завдання для виконання якого слідчий звертається із клопотанням, вже було виконане шляхом проведення огляду вилучених мобільного телефону та ноутбуку.

Слідчий суддя також зазначає, що саме по собі винесення постанови про визнання речовим доказом, без належного обґрунтування клопотання не є належною підставою для накладення арешту.

Враховуючи викладене, клопотання про накладення арешту задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 98, 110, 131- 132, 167-168, 170-173, 175, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання про застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді накладення арешту на майно, вилучене в ході обшуку за місцем мешкання ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільного телефону Iphone 15 Pro, у корпусі білого кольору, імеі1: НОМЕР_1 , імеі2: НОМЕР_2 , з сім карткою мобільного оператора зв`язку «Київстар» НОМЕР_3 ; ноутбуку HP 250 G8 Notebook PC, з зарядним пристроєм у кримінальному провадженні № 0000218 від 04.03.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.368, ч.2 ст.366-2 КК України - відмовити.

Відповідно ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1