УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року

м. Київ

справа № 641/6739/20

провадження № 51-2879ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Ленінський районний суд м. Полтави ухвалою від 07 вересня 2023 року звільнив ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК на підставі ст. 49 цього Кодексу у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження щодо нього.

Залишив без розгляду цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 .

Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_5 у тому, що він 27 липня 2020 року приблизно о 15:30, перебуваючи на АДРЕСА_2 , у ході сварки на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків з ОСОБА_7 умисно завдав потерпілій один удар правою рукою у потиличну ділянку голови, один удар кулаком правої руки у живіт та один удар правою ногою у ділянку колін, спричинивши ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження та легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 12 березня 2024 року ухвалу районного суду залишив без змін, а апеляційну скаргу з доповненнями потерпілої - без задоволення.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_5 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, касатор вказує на те, що ОСОБА_5 після вчинення кримінального правопорушення щодо неї 16 лютого 2020 року вчинив новий злочин, передбачений ч. 1 ст. 296 КК, відомості про що внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

За твердженням потерпілої, ОСОБА_5 у період з 01 січня 2021 року до 01 січня 2023 року ухилявся від органів досудового розслідування та суду, оскільки вибув на окуповану територію України.

ОСОБА_4 стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій істотно порушили вимоги кримінального процесуального закону, оскільки не передали для розгляду матеріали судової справи у порядку цивільного судочинства для розгляду її цивільного позову.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно зі ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 49 КК передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.

Диференційовані строки давності застосовуються за умови, що протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою правопорушення.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК визначено, що в разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження. За правилами ч. 8 цієї статті закриття кримінального провадження на цій підставі не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

Правилами ч. 3 ст. 288 КПК передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Як убачається зі змісту рішення суду першої інстанції, захисник заявив клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Районний суд відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК невідкладно розглянув клопотання захисника та встановив, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, яке відповідно до ст. 12 КК є кримінальним проступком, за його вчинення визначено максимальне покарання у виді обмеження волі та з часу вчинення якого ( 27 липня 2020 року) на час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції (07 вересня 2023 року) минуло понад 3 роки, а тому строк давності притягнення до кримінальної відповідальності згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу минув. Водночас, від досудового розслідування та суду обвинувачений не ухилявся, інших злочинів не вчинив, висловив згоду щодо звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, а тому суд обґрунтовано дійшов висновку про необхідність закриття кримінального провадження відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.

Не погоджуючись з ухвалою районного суду, потерпіла ОСОБА_4 звернулася до апеляційного суду зі скаргою з доповненнями, в яких просила скасувати вказану ухвалу та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені в апеляційній скарзі з доповненнями потерпілої, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

За змістом оспорюваної ухвали суд апеляційної інстанції перевірив усі обставини, які мають правове значення для застосування давності й умотивовано вирішив, що висновки районного суду про необхідність звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК і закриття провадження на підставі ст. 49 КК, ст. 284 КПК є правильними, ґрунтуються на встановлених у провадженні фактах. З огляду на відсутність у матеріалах справи інформації про вчинення ОСОБА_5 нового злочину, а також даних, які би безспірно в юридичному аспекті доводили ухилення останнього від досудового розслідування або суду, апеляційний суд із наведенням аргументів відхилив вимоги потерпілої, а оскаржене нею рішення - залишив без змін.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість наведених висновків судів попередніх інстанцій, касаційна скарга потерпілої не містить.

Так, Полтавський апеляційний суд перевірив твердження потерпілої про те, що обвинувачений ухилявся від органу досудового розслідування та суду, і з наведенням достатніх мотивів їх відхилив, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи.

Суд касаційної інстанції нагадує, що згідно з усталеною судовою практикою під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ч. 2 ст. 49 КК необхідно розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушує правоохоронні органи вживати заходи, спрямовані на розшук і затримання правопорушника.

Водночас факт ухилення особи, що вчинила кримінальне правопорушення, від слідства або суду має бути належним чином підтверджено.

Суд апеляційної інстанції встановив, що у матеріалах справи немає даних на підтвердження факту умисного юридично значущого ухилення ОСОБА_5 від органу досудового розслідування чи суду, зафіксованого в передбачений КПК спосіб. Процесуальне рішення про зупинення провадження та оголошення розшуку обвинуваченого у справі не приймалося.

З огляду на встановлені апеляційним судом обставини, Верховний Суд вважає, що у цьому випадку немає підстав для застосування приписів ч. 2 ст. 49 КК, які передбачають зупинення перебігу давності, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду.

Не є прийнятними й доводи касатора стосовно того, що ОСОБА_5 до закінчення строків, зазначених у ст. 49 КК вчинив новий злочин.

Цей довід був також перевірений судом апеляційної інстанції, який обґрунтовано констатував, що подані потерпілою заяви про вчинення щодо неї обвинуваченим кримінальних правопорушень, процесуальні документи в кримінальному провадженні, розпочатому за її заявою про кримінальне правопорушення, що перебуває на стадії досудового розслідування та в якому жодній особі не повідомлено про підозру, самі по собі не утворюють підставу для переривання строку давності, а матеріали провадження не містять даних про вчинення ОСОБА_5 нового злочину.

Що стосується тверджень ОСОБА_4 про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке вона вбачає в тому, що суди не передали для розгляду матеріали судової справи у порядку цивільного судочинства з метою вирішення її цивільного позову, колегія суддів зазначає таке.

За змістом ч. 1 ст. 129 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні вирішується лише у разі ухвалення обвинувального вироку, постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

У разі закриття кримінального провадження вимоги потерпілого про відшкодування заподіяної шкоди можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, що передбачено ч. 7 ст. 128 КПК.

Зважаючи на вищенаведене, оскільки місцевий суд звільнив ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження, апеляційний суд роз`яснив потерпілій право на пред`явлення цивільного позову в порядку цивільного судочинства.

Приписи КПК не передбачають можливості передачі матеріалів судової справи для розгляду у порядку цивільного судочинства цивільного позову у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

Таким чином, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути безумовними підставами для скасування судових рішень, постановлених щодо ОСОБА_5 , за змістом оскаржених судових рішень та доводів касаційної скарги суд касаційної інстанції не встановив. Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 .

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 07 вересня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 12 березня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3