Справа № 750/1577/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/618/24
Категорія - ч.7 ст.111-1 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000077 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та зареєстрований у АДРЕСА_1 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ,

засуджений за ч.7 ст.111-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 (чотирнадцять) років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах України на строк 14 (чотирнадцять) років та з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ст.54 КК України, ОСОБА_8 позбавлено спеціального звання «капітан служби цивільного захисту».

Початок строку відбування основного покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту фактичного його затримання на виконання даного вироку.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 3029,12 грн процесуальних витрат. Доля речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що згідно з наказом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області від 08.06.2021 №158 ОСОБА_8 працював на посаді начальника караулу 6 державної пожежно-рятувальної частини НОМЕР_1 державного пожежно-рятувального загону ІНФОРМАЦІЯ_2 та мав спеціальне звання «капітан служби цивільного захисту».

ОСОБА_8 , будучи громадянином України, вступаючи на службу цивільного захисту присягнув завжди залишатися відданим Українському народові, неухильно дотримуватися Конституції та законів України, бути чесним, сумлінним і дисциплінованим, з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов`язок, мужньо і рішуче захищати життя та здоров`я громадян, майно України, її навколишнє природне середовище від надзвичайних ситуацій.

Проте, ОСОБА_8 , будучи працівником правоохоронного органу України - начальником караулу 6 державної пожежно-рятувальної частини НОМЕР_1 державного пожежно-рятувального загону ІНФОРМАЦІЯ_2 , порушуючи вимоги ст.ст.17, 19, 65 Конституції України, порушуючи присягу працівника служби цивільного захисту, діючи умисно та протиправно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення фактів військової агресії російської федерації проти України, з власної ініціативи, добровільно в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану зайняв посаду у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території України за наступних обставин.

Так, з 24.02.2022 збройними силами та іншими військовими формуваннями російської федерації здійснено повномасштабне військове вторгнення на територію суверенної держави Україна.

В кінці лютого 2022 року, збройні сили російської федерації та незаконні військові формування так званої «Луганської народної республіки», здійснюючи військове вторгнення, зайняли та здійснювали контроль частини території України, а саме тимчасово окупували територію АДРЕСА_1 , захопили і взяли під силовий контроль будівлі та споруди на території даного населеного пункту, що забезпечували діяльність органів державної влади, в тому числі й будівлю 6 державної пожежно-рятувальної частини 6 державного пожежно-рятувального загону ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , задля припинення їх законної діяльності згідно законодавства України та створення на їх базі і забезпечення функціонування органів окупаційної влади.

Зокрема, з метою утворення вертикалі незаконних органів управління та їх функціонування на тимчасово окупованій збройними силами російської федерації та представниками так званої «ЛНР» території Луганської області, у точно не встановлений час, було створено, в тому числі, незаконний правоохоронний орган під так званою назвою «64-я государственная пожарно-спасательная часть (г. Старобельск) Старобельского государственного пожарно-спасательного отряда Министерства чрезвычайных ситуаций Луганской народной республики».

В свою чергу, не раніше квітня 2022 року, більш точний час встановити не вдалось можливим, капітан служби цивільного захисту, начальник караулу 6 державної пожежно-рятувальної частини 6 державного пожежно-рятувального загону ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 , будучи громадянином України, реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії проти України, яка розпочалась повномасштабним військовим вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення території України, переслідуючи особисті інтереси, добровільно залишився на тимчасово окупованій території збройними формуваннями держави-агресора, а саме в АДРЕСА_1 .

Перебуваючи на тимчасово окупованій території, а саме в м. Старобільськ Луганської області, ОСОБА_8 , не раніше квітня 2022 року, більш точний час встановити не вдалося, будучи громадянином України, діючи зі своїх особистих мотивів, погодившись на пропозицію представників окупаційної адміністрації держави-агресора та представників незаконних збройних формувань так званої «лнр», умисно та протиправно, добровільно, за власним бажанням зайняв адміністративну посаду в незаконному правоохоронному органі, а саме так звану посаду «заместителя начальника 64-й государственной пожарно-спасательной части (г. Старобельск) Министерства чрезвычайных ситуаций луганской народной республики», та добровільно працював на зазначеній посаді у вказаному незаконному правоохоронному органі, чим створив умови для функціонування зазначеного незаконного правоохоронного органу, тим самим забезпечив становлення і зміцнення окупаційної влади російської федерації та так званої «лнр» на тимчасово окупованій території Україні.

Не погоджуючись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини свого підзахисного та кваліфікацію його дій, просив змінити вирок суду першої інстанції та пом`якшити ОСОБА_8 призначене покарання, визначивши його у мінімальному розмірі, передбаченому ч.7 ст.111-1 КК України. В обґрунтування скарги послався на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості. Апелянт зазначає, що ОСОБА_8 раніше не судимий, вчинив кримінальне правопорушення вперше й, можливо, внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин (внаслідок окупації території Сватівської міської територіальної громади Луганської області російськими військами), адже справжніх мотивів та мети зайняття ОСОБА_8 посади в окупаційній владі рф місцевим судом не встановлено. Також не погодився з призначенням ОСОБА_8 конфіскації майна як додаткового покарання.

Заслухавши доповідь судді; захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; думку прокурора, котрий просив залишити вирок місцевого суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі захисником не оспорюються.

Доводи апеляційної скарги захисника в цілому зводяться до незгоди з призначеним обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі.

Проте, такі доводи скарги не заслуговують на увагу, з наступних міркувань.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, який є особливо тяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання; та дійшов правильного висновку про необхідність призначити обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі у розмірі ближче до максимального розміру, з чим погоджується і колегія суддів.

Що стосується апеляційних вимог захисника обвинуваченого в частині призначеного додаткового покарання у виді конфіскації майна ОСОБА_8 , то на переконання колегії суддів вони є такими, що позбавлені правових підстав, з огляду на наступне.

Частинами 1, 2 статті 59 КК України передбачено, що покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України.

Конфіскація майна, як будь-яке покарання, є мірою державного примусу, що обмежує право власності та застосовується для досягнення встановлених законом цілей покарання та індивідуалізації покарання.

Конфіскація майна, як вид кримінального покарання, відноситься до числа додаткових покарань, що зумовлює певні особливості в застосуванні та виконанні цього виду покарання.

Крім того, конфіскація майна, як і будь-яке інше покарання, має призначатися відповідно до принципів та загальних засад призначення покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 було визнано винним за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам статті 1 Протоколу №1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

Відтак, ураховуючи, що ОСОБА_8 вчинив злочин проти основ національної безпеки України та громадської безпеки, місцевий суд обґрунтовано призначив йому додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Отже, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 враховані, тому доводи про суворість призначеного покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 квітня 2024 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4