Номер провадження: 11-кп/813/593/24
Справа № 499/103/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Іванівського районного суду Одеської області від 07 серпня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000850 від 09 грудня 2022 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, громадянин України, водій ТОВ «АТП 14631», з середньою освітою, одружений, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Іванівського районного суду Одеської області від 07 серпня 2023 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнений від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на іспитовий строк 3 роки, з покладанням обов`язків, передбачених пунктами 1), 2) ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання з процесуальними витратами та заходами забезпечення кримінального провадження.

Оскаржуваним вироком встановлено, що ОСОБА_8 , 09.12.2022 року, приблизно о 01:01 год., у темний час доби, під час дрібного дощу та туману, тобто в умовах недостатньої видимості, керуючи пасажирським автобусом «VAN HOOL 917-SU3460», реєстраційний номер НОМЕР_1 зі швидкістю 78 км/год, здійснював рух у Березівському районі, Одеської області, по проїзній частині автодороги М-05 сполученням «Київ - Одеса», на якій організовано двосторонній рух з окремими проїзними частинами зустрічних напрямків, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою, з боку м. Києва в напрямку м. Одеси, при цьому здійснював перевезення пасажирів за маршрутом «Херсон - Львів - Гданськ»

У цей час попереду вказаного автобуса у попутному з ним напрямку, а саме по середній смузі проїзної частини свого напрямку руху автодороги М-05 сполученням «Київ - Одеса», з боку м. Києва в напрямку м. Одеси, здійснював рух автопоїзд у складі спеціалізованого вантажного сідлового тягача «SCANIA R114 L380», реєстраційний номер НОМЕР_2 , зі спеціалізованим напівпричепом-контейнеровозом-зерновозом «SCHMITZ S 01», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_9 , швидкість руху якого була 40-45 км/год, тобто значно меншою, ніж швидкість руху зазначеного автобуса «VAN HOOL 917-SU3460».

Рухаючись на керованому автобусі по проїзній частині автодороги М-05 сполученням «Київ - Одеса» та наближаючись до вищевказаної ділянки, яка розташована на 406 км + АДРЕСА_2 , водій ОСОБА_8 , діючи з необережності та в порушення вимог п.п. 1.5., 2.3. б), 12.1., 12.2., 12.3., 13.1. Правил дорожнього руху України, водій уважним не був, постійно не стежив за дорожньою обстановкою, не вжив належних і своєчасних заходів до зниження швидкості свого руху до безпечної та допустимої на даній ділянці за умовами видимості дороги, чим позбавив себе можливості своєчасно реагувати на зміни дорожньої обстановки, а проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, продовжив рух та своєчасно не відреагував на зміну дорожньої обстановки, в результаті чого на вказаній ділянці автодороги, він не дотримався безпечної дистанції відносно автопоїзда у складі спеціалізованого вантажного сідлового тягача «SCANIA R114 L380» зі спеціалізованим напівпричепом-контейнеровозом-зерновозом «SCHMITZ S 01», який рухався попереду в попутному з ним напрямку з меншою швидкістю, та був позначений габаритним освітленням задніх фар, ОСОБА_8 рухаючись в такому ж режимі, при перестроюванні з лівої полоси на праву, за ходом руху допустив зіткнення правою передньою частиною кузова керованого ним автобуса «VAN HOOL 917- SU3460» з лівою задньою частиною спеціалізованого напівпричепа- контейнеро воза-зерновоза «SCHMITZ S01».

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди смертельно травмовано пасажира автобуса «VAN HOOL 917-SU3460» ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ушкодження мають ознаки ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень. Смерть ОСОБА_10 настала від поєднаної травми голови, тулуба та кінцівок. які утворилися внаслідок ДТП.

Під час дорожньо-транспортної пригоди пасажирам автобуса «VAN HOOL 917-SU3460» ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , заподіяно СЕРЕДНЬОЇ тяжкості тілесні ушкодження, які могли бути отримані в умовах ДТП спричинені 09.12.2022 року. (зіткнення автобуса та вантажного автомобіля).

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій він не оскаржуючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію своїх дій, просив вирок суду змінити в частині призначення покарання, а саме призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та не призначати йому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. В іншій часті просив вирок залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги обвинувачений обґрунтував тим, що з моменту ДТП він в повному обсязі визнавав свою вину, щиро розкаявся та глибоко переживав наслідки, які настали.

В матеріалах кримінального провадження містяться докази добровільного відшкодування шкоди потерпілим. Під час розгляду справи в суді першої інстанції потерпілі просили його суворо не карати та не заперечували проти призначення покарання із застосуванням ст.75 КК України.

Крім того, суд позбавляючи ОСОБА_8 права керування транспортними засобами не врахував ту обставину, що це єдине джерело доходу для утримання його сім`ї.

Позиції учасників апеляційного розгляду в судовому засіданні

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги в частині пом`якшення основного покарання, а питання щодо додаткового покарання залишив на вирішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в поданій апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

За таких обставин, апеляційний суд вважає доведеною вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за кваліфікуючими ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Відповідно до положень статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого про необхідність призначення йому більш м`якого основного покарання.

Хоча кримінальне правопорушення ОСОБА_8 вчинив з необережності, однак відповідно до ст.12 КК України воно належить до категорії тяжких, і внаслідок таких протиправних дій настала смерть потерпілого ОСОБА_10 та двоє осіб отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі. Крім того, позитивні характеристики ОСОБА_8 мають формальний характер та жодним чином не зменшують суспільної небезпечності правопорушення вчиненого ним.

На думку апеляційного суду в даному конкретному провадженні визначений судом вид та розмір основного покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Разом з цим заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги обвинуваченого про можливість не призначати йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 своєї постанови №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначив, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 ст.287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

Санкція ч.2 ст.286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 10 серпня 2021 року по справі № 137/807/20, провадження № 51-1576 км 21 зробила висновок про те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Наявність цієї обставини потребує більш виваженого підходу під час обрання відповідного виду покарання для особи, засудженої за ч.2 ст.286 КК, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що ОСОБА_8 працює у ТзОВ «Львівське АТП-14631» на посаді водія автобуса та здійснює пасажирські перевезення.

На утриманні у ОСОБА_8 знаходяться двоє дітей.

Враховуючи викладені обставини, в умовах воєнного стану, апеляційний суд переконаний, що позбавлення ОСОБА_8 . водійського посвідчення фактично позбавить його роботи і як наслідок поставить його та його родину у скрутне матеріальне становище.

Апеляційний суд звертає окрему увагу на поведінку ОСОБА_8 після вчинення злочину, який щиро розкаявся у вчиненому, добровільно відшкодував всім потерпілим завдану шкоду і вони не мають до нього жодних матеріальних та моральних претензій.

Вказані обставини свідчать про дійсне, відверте, а не уявне визнання ОСОБА_8 своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу подій, що стались та доводять його бажання виправити наслідки вчиненого.

З урахуванням указаних обставин, даних про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, поведінки після вчинення злочину, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_8 можливо не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки позбавлення водійського посвідчення фактично призведе до втрати ним роботи, і як наслідок джерел для існування.

Згідно п.2) ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 1) ч.1 ст.408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 та змінити оскаржений вирок в частині призначення покарання.

Керуючись статями 376, 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 частково задовольнити.

Вирок Іванівського районного суду Одеської області від 07 серпня 2023 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України змінити в частині призначення покарання.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на іспитовий строк 3 (три) роки, з покладанням обов`язків, передбачених пунктами 1), 2) ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4