Справа № 456/1974/20
У Х В А Л А

про продовження строку тримання під вартою

01 квітня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий - суддя ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в м. Біла Церква, у відкритому судовому засіданні, клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 , про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні № 0000756, яке внесене до ЄРДР 15 жовтня 2019 року, стосовно ОСОБА_6 , за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14 ч. 3 ст. 27 п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України,

У С Т А Н О В И В:

прокурором ОСОБА_5 заявлене клопотання, у якому він просив: продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_6 на 60 (шістдесят) днів, без визначення застави.

У поданому клопотанні, він посилався на те, що продовжують існувати ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: у разі, якщо не застосовувати до ОСОБА_6 запобіжний захід він може вчинити спроби переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вказував, що про існування ризику втечі та переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду свідчать відсутність у обвинуваченого ОСОБА_6 працевлаштування, постійного джерела доходу, малолітніх дітей чи інших утриманців, тяжкість покарання у вигляді позбавленні волі на тривалий строк. Вважав, що сукупність даних обставин свідчить про можливість обвинуваченого ОСОБА_6 легко змінити своє місце проживання без наслідків для його матеріального благополуччя.

Зазначав, що про можливість вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення, свідчать передумови для цього, які обумовлені відсутністю в останнього місця працевлаштування, постійного джерела доходу.

Вважав, що запобігти цим ризикам, більш м`якими запобіжними заходами, аніж тримання під вартою неможливо. Перебування під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 є доцільним. В даному випадку справжні інтереси суспільства, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи ОСОБА_6 .

Обвинувачений ОСОБА_6 просив відпустити його під домашній арешт, зазначав, що він уже тривалий час тримається під вартою, за цей час будь-які ризики втратили свою актуальність, протиправних дій з його сторони не виявлено і не може бути.

Захисник ОСОБА_7 підтримала свого підзахисного, вказувала, що твердження прокурора про ризики не підтверджені доказами, можна сказати, що обвинувачений уже фактично чекає покарання, водночас останній характеризується позитивно, в розшуку не перебував, за територію України не виїде, оскільки це заборонено, зараз багато блок-постів, які унеможливлюють втечу. До того ж, зміна запобіжного заходу вплине на процесуальну поведінку потерпілого, який періодично не з`являється в судові засідання.

Судом установлено, що згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14 ч. 3 ст. 27 п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України.

Відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2024 року, продовжений строк тримання під вартою ОСОБА_6 на 60 (шістдесят) днів, тобто до 11 квітня 2024 року, включно.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно з ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Суд зазначає, що ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. До того ж, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Прокурором заявлені ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», заява № 74297/11, від 12 лютого 2015 року). У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування, а також міжнародні контакти (п. 33 рішення ЄСПЛ у справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року). Сама по собі відсутність постійного місця проживання не свідчить про ризик втечі (п. 128 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Макаров проти Росії», заява № 15217/07 від 12 березня 2009 року).

Суд зазначає, що при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою на стадії судового розгляду, суд не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, а також давати оцінку доказам, з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень.

Отже, суд не має повноважень під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою надавати оцінку обґрунтованості пред`явленого обвинувачення, а тому суд вирішує лише питання стосовно продовження існування заявлених прокурором ризиків.

Суд зазначає, що ризик переховування від суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений серед іншого можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Тяжкість ймовірного покарання особливо сильно підвищує ризик переховування від суду.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14 ч. 3 ст. 27 п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України. За його вчинення йому може призначене покарання у виді позбавлення волі.

Отже, суд вважає, що з огляду на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому та відсутність стримуючих факторів, у вигляді соціальних зв`язків, які заслуговують на довіру, продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

До того ж, суд при встановленні даного ризику враховує існування інших факторів, які можуть свідчити про наявність у ОСОБА_6 можливості переховуватися від суду, а саме: відсутність у нього місця працевлаштування, дітей та інших утриманців.

Своєю чергою, з огляду на те, що факт вбивства на замовлення у готуванні якого обвинувачується ОСОБА_6 не відбувся, якщо він перебуватиме на волі існує вірогідність, що він закінчить свій умисел до кінця та помститься особам, які причетні до його викриття, суд вважає, що ОСОБА_6 може вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто наявний ризик передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Зазначені дані про особу ОСОБА_6 свідчать, що запобігти більш м`якими запобіжними заходами, аніж тримання під вартою, установленим судом ризикам, передбаченим п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України неможливо.

Зокрема, домашній арешт, з огляду на відсутність цілодобового контролю з боку працівників правоохоронних органів, не здатний попередити можливість вчинення ОСОБА_6 інших кримінальних правопорушень.

Суд вважає, що враховуючи суспільну небезпечність, характер кримінального правопорушення в якому обвинувачується ОСОБА_6 , тяжкість пред`явленого йому обвинувачення, відсутні підстави для застосування більш м`яких запобіжних заходів, аніж тримання під вартою.

Суд вважає, що зважаючи на те, що розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 відбувався у час карантинних обмежень, а також обмежень пов`язаних з воєнним станом, строк тримання останнього не є надмірним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 183 КПК України, суд вважає за необхідне не визначати розмір застави.

Керуючись ст. 175, 177, 183, 199, 331 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 , про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , - задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 на 60 (шістдесят) днів, тобто до 30 травня 2024 року, включно.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду, у порядку встановленому законом, протягом 5 (п`яти) днів з дня її оголошення, обвинуваченим, захисником, прокурором.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному ст. 532 КПК України.

Ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження або винесення ухвали про скасування запобіжного заходу в порядку, передбаченому КПК України.

Повний текст ухвали проголошений - 02 квітня 2024 року о 08:45 год.

Головуючий - суддя

Білоцерківського міськрайонного суду ОСОБА_1

Київської області

Суддя

Білоцерківського міськрайонного суду

ОСОБА_8 області

Суддя

Білоцерківського міськрайонного суду ОСОБА_2

Київської області