ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 681/1142/22

Провадження № 11-кп/4820/624/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 12 липня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000283 від 10 грудня 2020 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 12 липня 2023 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Цивільний позов потерпілого задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Національна страхова компанія "Оранта" на користь ОСОБА_9 10348 грн. витрат на лікування, 517 грн. моральної шкоди, а всього - 10865 (десять тисяч вісімсот шістдесят п`ять) грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_9 200000 (двісті тисяч) грн. моральної шкоди. В решті вимог позову - відмовлено.

Позов прокурора задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Національної служби здоров`я України в дохід державного бюджету кошти в сумі 20721 (двадцять тисяч сімсот двадцять одну) грн 71 коп. на відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 .

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Полонської міської ради в дохід місцевого бюджету кошти в сумі 5853 (п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят три) грн 73 коп. на відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 .

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 5148 (п`ять тисяч сто сорок вісім) грн 36 коп. процесуальних витрат пов`язаних із залученням у кримінальному провадженні експертів.

Для забезпечення цивільного позову потерпілого накладено арешт на речовий доказ автомобіль марки «Рено» моделі «Рапід» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який до набрання вироком законної сили ухвалено залишити на зберіганні на території Шепетівського ВП ГУНП у Хмельницькій області.

Питання речових доказів вирішено на підставі ст.100 КПК України.

ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, арештувавши його в залі суду, та з цього ж дня ухвалено обчислювати початок строку відбування покарання.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_6 09.12.2020 року приблизно о 19 год. 20 хв. в смт. Понінка по вул. Героїв Майдану Шепетівського району Хмельницької області керував автомобілем марки «Рено» моделі «Рапід», реєстраційний номер НОМЕР_2 та рухався зі швидкістю орієнтовно 40 км/год. в напрямку м. Полонне зі сторони м. Баранівка Житомирської області. Під час руху обвинувачений порушив вимоги пунктів 2.3 (б), 10.1, 12.1, 12.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (далі - ПДР) які встановлюють:

п. 2.3(б) - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 10.1. - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

п. 12.1. - під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п. 12.2. - у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.

Рухаючись по вищевказаній дорозі та проїжджаючи біля будинку № 95 ОСОБА_6 не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, не врахував дорожню обстановку, здійснив виїзд автомобіля на праве по ходу руху узбіччя дороги, де наїхав на пішохода ОСОБА_9 , який рухався по цьому узбіччі в попутному з автомобілем напрямку руху.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої скроневої кістки, закритого перелому правої виличної кістки із синцем та саднами правої параорбітальної ділянки з підшкірною гематомою правої скроні та забоєм головного мозку легкого ступеня, які в сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення, а також тілесне ушкодження у вигляді забою правого плечового суглобу з частковим пошкодженням ключично-акроміального з`єднання справа, що за своїм характером відноситься до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, як таке, що спричиняє короткочасний розлад здоров`я.

Допущені ОСОБА_6 порушення пунктів 10.1, 12.1., 12.2. ПДР перебували в прямому причинному зв`язку із настанням ДТП та її наслідками, а недотримання вимог пункту 2.3 (б) ПДР сприяло виникненню ДТП.

Зазначеними діями обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись із рішенням суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 12 липня 2023 року в частині призначеного ОСОБА_6 покарання змінити.

Просить звільнити ОСОБА_6 на підставі статті 75 КК України від відбування основного покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, застосувавши іспитовий строк тривалістю 2 роки, якщо він протягом відповідного строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього статтею 76 КК України обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. В решті вирок суду просить залишити без зміни.

Вказує, що обвинувачений ОСОБА_6 першочергово визнавав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні. Однак, в суді першої інстанції не визнав свою вину під впливом свого захисника, який наполягав на невизнанні ним своєї вини та схиляв до його невинуватості, неналежності наявних в матеріалах справи доказів, на підставі яких він має бути виправданий.

Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_6 мав намір та на теперішній час бажає відшкодувати потерпілому ОСОБА_9 заподіяну шкоду, щиро розкаюється, повністю визнає свою вину та готовий стати на шлях виправлення.

При призначенні ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції не взято до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, досудову доповідь органу пробації, згідно з якої виправлення останнього можливе без ізоляції від суспільства, а також те, що після вчинення дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений залишився на місці пригоди, особисто викликав швидку медичну допомогу та працівників поліції, що є обставинами, які відповідно до ч.1 ст.66 КК України пом`якшують покарання останнього.

Окрім того, на думку захисника, на підставі ч.2 ст.66 КК України необхідно визнати і інші обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , зокрема: наявність позитивної характеристики обвинуваченого, відсутність судимостей та адміністративних стягнень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, перебування у шлюбних відносинах та наявність на утриманні 4 неповнолітніх дітей.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити у повному обсязі та звільнити обвинуваченого від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, посилаючись на наявність обставин, які пом`якшують покарання, відповідно до статті 66 КК України. Обвинувачений зазначає, що його попередня позиція була спровокована неправильною тактикою захисту його колишнього захисника, ОСОБА_6 визнає свою провину, просить у потерпілого вибачення та готовий відшкодувати завдану матеріальну та моральну шкоду.

Представник потерпілого та прокурор не визнали доводів апеляційної скарги, просили відмовити у їх задоволенні, оскільки вважають вирок суду першої інстанції щодо призначеного покарання законним та обґрунтованим.

Представник потерпілого також зазначив, що вина ОСОБА_6 була очевидною, тому його визнання вини не є дійовим каяттям, до цього часу збитки не відшкодовано.

Потерпілий не з`явився у судове засідання, був належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду, про поважні причини свого неприбуття не повідомив, що не перешкоджає проведенню розгляду відповідно до вимог частини 4 статті 405 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, дав належну юридичну оцінку його діям і у відповідності з вимогами норм Кримінального кодексу України правильно кваліфікував його дії за частиною 2 статті 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Такий висновок суду підтверджується сукупністю узгоджених між собою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом з достатньою повнотою, яким була надана належна правова оцінка.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій учасниками судового провадження не оспорюються, а тому, відповідно до положень частини 1 статті 404 КПК України, фактичні обставини цього кримінального правопорушення, доведеність вини обвинуваченого та кваліфікація дій в апеляційному порядку не перевіряються.

В апеляційній скарзі сторона захисту оскаржує рішення суду в частині призначеного йому покарання, оскільки вважає його занадто суворим, таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить змінити вирок суду першої інстанції і звільнити обвинуваченого від відбування покарання з застосуванням вимог статті 75 КК України.

Колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами.

Згідно зі статтею 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до положень статті 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі статтею 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у розумінні статті 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК надається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті статті 414 КПК України слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент ухвалення такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання, з огляду на мету та засади його призначення.

У постанові ВС колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 716/1224/19 роз`яснено, що "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Дискреційні повноваження суду обирати покарання повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було "свавільним".

Крім того, для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи» (висновок ЄСПЛ у справі "Ізмайлов проти Росії", п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року).

Відтак, на переконання колегії суддів, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами, практикою Верховного Суду та ЄСПЛ, а також належним чином врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким (відповідно до статті 12 КК України), відомості про особу винного, який має на утриманні неповнолітніх дітей, поведінку особи після вчиненого діяння, а також те, що обвинувачений не розкаявся та не визнав свою вину, не відшкодував потерпілому завдану шкоду, а останній, у свою чергу, наполягав на покарання у виді реального позбавлення волі; обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання суд не встановив. Таким чином, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише шляхом призначення покарання у виді реального позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами в межах санкції частини 2 статті 286 КК України.

Беручи до уваги сукупність наведених обставин, колегія суддів не має сумнівів у тому, що визначена ОСОБА_6 форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною з вчиненим ним злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. У той же час, звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинуваченого, і більш того, може створити у обвинуваченого та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів або хибне уявлення про безкарність за скоєння таких злочинів, і не буде запобігати вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відтак, на думку колегії суддів, апеляційна скарга захисника не містить достатньо обставин, які свідчили би про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання та стали би підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання у порядку статті 75 КК України з випробуванням.

Такі обставини, як наявність позитивної характеристики обвинуваченого, відсутність судимостей та адміністративних стягнень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, перебування у шлюбних відносинах та наявність на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей у ОСОБА_6 не можуть стати підставою для звільнення обвинуваченого від відбування реального покарання.

Окрім того, колегія суддів не може погодитися з доводами сторони захисту, що у цьому провадженні слід визнати наявність у обвинуваченого щирого каяття, визнання вини та його бажання відшкодувати завдану шкоду потерпілому за обставини, що пом`якшують покарання, оскільки на зазначені обставини захисник послався лише під час апеляційного перегляду, що радше слід розцінювати як обрану тактику захисту обвинуваченого та намагання останнього уникнути відповідальності.

Колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 15.11.2021 по справі № 199/6365/19 наголошувалося, що щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Існування щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Факт визнання засудженим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого як обставину, що пом`якшує покарання. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки (з постанови ВС у справі №520/16394/16-к)

Щодо врахування добровільного відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди як обставини, що пом`якшує покарання в порядку статті 66 КК України, то сутність такого добровільного відшкодування шкоди полягає у відновленні порушеного майнового становища потерпілого особою, яка вчинила злочин. Таке усунення наслідків скоєного правопорушення має бути вчинене саме винною особою внаслідок її щирого розкаяння (з позиції Верховного Суду у постанові від 30.04.2020 у справі №156/549/18, провадження №51-4913 км 19).

Саме по собі відшкодування завданої шкоди може додатково свідчити про розкаяння винної особи, однак не є вирішальним при встановленні наявності чи відсутності щирого каяття, яке в кожному випадку є оціночним та має встановлюватися на основі матеріалів справи.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що твердження сторони захисту про існування у обвинуваченого наміру добровільно відшкодувати завдану шкоду, і тому останнє слід врахувати як обставину, що пом`якшує покарання, є безпідставними. У матеріалах справи відсутнє підтвердження того, що ОСОБА_6 відшкодував чи намагався відшкодувати потерпілому ОСОБА_9 завдану шкоду. Натомість, сторона захисту під час апеляційного розгляду надала суду звернення обвинуваченого до потерпілого, в якому викладене прохання до останнього звернутися до захисника обвинуваченого задля врегулювання питання щодо відшкодування. Однак, враховуючи, що таке бажання обвинувачений виявив вже після ухвалення обвинувального вироку щодо нього, то таке відшкодування, а точніше намір на відшкодування, суд не може розглядати у світлі статті 66 КК України, як добровільне відшкодування заподіяної шкоди.

Ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_6 після вчинення дорожньо-транспортної пригоди залишився на місці, особисто викликав швидку медичну допомогу та працівників поліції, є швидше обов`язком кожного громадянина (який кореспондується з іншим кримінальним правопорушенням як залишення в небезпеці), аніж така поведінка особи розглядатиметься як привілейована та виступатиме підставою для звільнення правопорушника від відбування покарання.

Отже, враховуючи зазначені вище факти, доведені обставини події, характеристику особи обвинуваченого ОСОБА_6 та позицію потерпілого ОСОБА_9 , колегія суддів вважає призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання в нижніх межах санкції частини 2 статті 286 КК України (три роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки) таким, що відповідає принципам справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.

На переконання колегії суддів, в апеляційній скарзі захисника не наведено обставин, які б не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 та які свідчили би про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання і стали би підставою для його звільнення від реального відбування покарання з випробуванням, згідно зі статтею 75 КК України.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, судом першої інстанції ухвалено законне, вмотивоване та обґрунтоване судове рішення, матеріальний закон застосований правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні вироку не встановлено, правильно та обґрунтовано визначено вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у межах санкції частини 2 статті 286 КК України, тому підстав для зміни або скасування вироку суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись статями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 12 липня 2023 року стосовно ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3