ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/1477/23 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Пособництво державі-агресору
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2023 року, якою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст.111-1, ч. 1 ст. 111-2 КК України, продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою, -

УСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 16 лютого 2024 року, без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для обрання запобіжного заходу, не втратили свою актуальність, та оцінивши в сукупності всі обставини, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим у вчиненні кримінальних правопорушеннях, суспільну небезпечність кримінальних правопорушень, які інкримінують обвинуваченому, проти основ національної безпеки України, вчинених під час воєнного стану, вважав, що обрання більш м`якого запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 є неможливим.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою обрати запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у виді домашнього арешту в нічний час за адресою: АДРЕСА_1 . Також просить поновити строк на апеляційне оскарження зазначеної ухвали.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказує, що повідомлення про підозру ОСОБА_7 було здійснено з грубим порушенням конституційних гарантій процесуальних прав останнього на захист та вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що перше обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою Київським районним судом м.Харкова було проведено із істотним порушенням конституційного та кримінального процесуального законодавства. Вважає, що незаконно обраний вперше запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути у подальшому продовжений. Таким чином є підстави для застосування доктрини «плодів отруйного дерева» щодо отримання доказів з підозрюваним ОСОБА_7 за час з моменту його затримання до 05.10.2022 року.

Вказує, що прокурор навіть не намагався доводити і не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, крім випадків, передбачених частинами 6 та 7 статті 176 цього Кодексу.

Зазначає, що ОСОБА_7 є відповідальною і дисциплінованою людиною, пенсіонер, який у віці майже 70 років має значний трудовий стаж та авторитет у своїй громаді, яка обрала його депутатом органу місцевого самоврядування, має свою сім`ю, одружений, має місце постійного проживання в АДРЕСА_2 , поруч із Немишлянським відділом поліції міста Харкова, який може здійснювати ефективний контроль за обвинуваченим. Рівень його свідомості та відповідальності, самостійності, сповна гарантує виконання ним як підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків у даному судовому процесі. Щодо його малоймовірних спроб якось протидіяти суду, то вони практично виключаються.

Зауважує, що ОСОБА_7 не має навіть думки переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду, оскільки виїхавши з окупованої території 10.09.2022 він через Європу відразу повернувся до Харкова, де йому вже 28.09.2022 оголосили підозру. Якби він мав намір переховуватися та мав би відчуття провини за щось протизаконне, то він би просто залишився в іншій країні та не повертався би додому. Це просто і логічно.

Захисник вважає за необхідне врахувати, що в контексті практики Європейського Союзу з захисту прав людини слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko V. Russia (Панченко проти Росії)). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Voidova (Бекчиєв проти Молдови)).

У даному випадку ризик втечі ОСОБА_7 взагалі відсутній з огляду на його характеристику, крім того, він має трьох доньок, які проживають в Україні, а їх чоловіки є військовослужбовцями Збройних Сил України та захищають її від ворога.

Крім цього у ОСОБА_7 немає ніякої потреби незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки усі вони допитані слідчим, маються процесуальні документи про проведення слідчих дій. Є багато свідків, що допитані слідчим, які об`єктивно підтверджують правомірність поведінки ОСОБА_7 на окупованій території, та він позбавлений будь-яких можливостей вірогідного незаконного впливу та перешкоджанню кримінальному провадженню.

Захисник наголошує, що обґрунтована підозра/обвинувачення у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення за вказаними статтями КК України відсутня. У його діях відсутня подія та склад інкримінованих злочинів , а його обвинувачення у вчиненні двох взаємовиключних складах кримінальних правопорушень є абсурдним з огляду на відсутність застосування досудовим розслідуванням частини 3 статті 9 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", частини 4 статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", міжнародних конвенцій, які ратифіковані Україною.

Апелянт зазначає, що автори підозри до ОСОБА_7 не врахували цих положень Конвенції, які виключають неправомірність його дій на окупованій території, так як він залишився на ній як майже єдиний депутат місцевого органу влади та як чоловік, дружина якого, є лікарем у місцевій психіатричній лікарні.

Натомість, кримінальні правопорушення за статтями 111-1, 111-2 КК України, що інкримінуються ОСОБА_7 , поміж іншим, введені в дію, відповідно, 15 березня та 23 квітня 2022 року, що до речі, на окупованій території через відсутність інформації не було відомо.

Відтак, підозра, що ставиться у провину ОСОБА_7 , є юридично нікчемною, політично надуманою та не є підставою для тримання його під вартою. При цьому відсутні будь-які ризики для впливу на докази сторони обвинувачення та на хід судового розгляду матеріалів цього обвинувачення.

З огляду на зазначене, суд вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання. Однак наведені істотні порушення процесуального законодавства суд не проаналізував у мотивувальній частині своєї ухвали, тобто ігнорував їх.

Також зазначає, що ОСОБА_7 , як депутат Липецької ОТГ Харківського району Харківської області, дотримувався правил депутатської етики, виконував депутатські обов`язки та здійснював депутатські права на окупованій території, дотримуючись діючого законодавства України, в складних умовах військової агресії.

На думку захисника, домашній арешт є достатньою і необхідною мірою запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 .

Щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали зазначає, що 19.12.2023 року судом було оголошено вступну та резолютивну частину ухвали. Повний текст складено та підписано 22.12.2023 року, з яким він зміг ознайомитися 22.12.2023 року та 27.12.2023 року була подана апеляційна скарга.

Прокурор надіслав клопотання, в якому просив провести судовий розгляд за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, захисника, який просив задовольнити клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали та підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2023 року підлягає задоволенню, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 117 КПК України встановлено, що пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає в себе, у тому числі, право доступу до правосуддя. Забезпечення такого права є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.

У зв`язку з відсутністю можливості у захисника обвинуваченого своєчасної реалізації права на оскарження ухвали Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2023 року, колегія суддів приходить до висновку про можливість поновлення строку на апеляційне оскарження вищевказаної ухвали.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, колегія суддів бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України за ч.1 ст. 111-2 КК України, який відповідно до частини 6 статті 12 КК України є особливо тяжким злочином, та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років, та за частиною 5 статті 111-1 КК України, який відповідно до частини 5 статті 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ національної безпеки, вчиненого в умовах воєнного стану та збройної агресії Російської Федерації, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання захисника на недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків, зокрема переховування від суду та незаконного впливу на свідків, об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Щодо посилання захисника в апеляційній скарзі на вік обвинуваченого та дані, які характеризують його особу, суд апеляційної інстанції приймає їх до уваги, проте зазначені обставини не зменшують існування ризиків, оскільки ці обставини існували і на час вчинення кримінальних правопорушень у яких він обвинувачується, та не стали для нього стримуючим фактором, а тому не можуть бути достатніми для спростування наявності ризику переховування його від правосуддя.

Доводи захисника про допущені під час досудового розслідування порушення вимог кримінального процесуального закону та відсутність у діях ОСОБА_7 події та складу інкримінованих йому злочинів, є передчасними, оскільки зазначені обставини повинні бути оцінені судом при ухваленні остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, менш суворих запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2023 року задовольнити.

Поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2023 року.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 19 грудня 2023 року щодо продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст.111-1, ч. 1 ст. 111-2 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: