УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року

м. Київ

справа 179/1071/19

провадження № 51-6110ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк: 3 роки за ч. 2 ст. 146 КК; 5 років за ч. 2 ст. 127 КК. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Крім того, суд вирішив питання щодо запобіжного заходу, початку строку відбування покарання, речових доказів та арешту майна.

Також суд першої інстанції задовольнив цивільний позов та стягнув із засудженого ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 20 000 грн кожному з потерпілих на відшкодування моральної шкоди.

Обставини вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146 КК - тобто незаконного позбавлення волі та викрадення людини, вчинене щодо двох і більше осіб, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням їм фізичних страждань та ч. 2 ст. 127 КК - тобто катування, а саме умисне заподіяння сильного фізичного болю та морального страждання шляхом нанесення побоїв, мучення та інших насильницьких дій з метою примусити потерпілого чи іншу особу вчинити дії, що суперечать їх волі, у тому числі отримати від нього або іншої особи відомості чи визнання, з метою покарати його чи іншу особу за дії, скоєні ним або іншою особою чи у скоєнні яких він або інша особа підозрюється, а також з метою залякування, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб, які встановив суд першої інстанції та які не оспорює захисник ОСОБА_5 , детально викладено у вироку.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 11 липня 2023 року вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2023 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Суть вимог захисника у касаційній скарзі зводиться до того, що суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою розписки потерпілих про відшкодування моральної шкоди, згідно з якими вони зазначають про відсутність претензій матеріального та морального характеру, а місцевий суд до того ж додатково не допитав потерпілих з метою з`ясування актуальності позовних вимог. Внаслідок зазначеного, як вказує захисник, місцевий суд і не визнав під час призначення покарання обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 - відшкодування шкоди, що й призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. Також, на переконання захисника, зазначені ним доводи свідчать про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З огляду на наведене положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 127 та за ч. 2 ст. 146 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині не оскаржується.

Водночас не є слушними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, твердження захисника про помилковість рішення судів в частині стягнення з засудженого відшкодування моральної шкоди потерпілим та щодо наявності підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Так, із копій оскаржуваних судових рішень вбачається, що під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції, вирішуючи цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , встановив, що моральна шкода засудженим ОСОБА_4 жодному з потерпілих не відшкодована, у зв`язку з чим дійшов аргументованого висновку про необхідність стягнення з засудженого на користь кожного з потерпілих 20 000 грн та стягнув на користь кожного з потерпілих цю суму на відшкодування моральної шкоди - тобто в розмірі, заявленому кожним потерпілим самостійно в цивільному позові.

Дніпровський апеляційний суд також не встановив тієї обставини, що засуджений до постановлення вироку відшкодував потерпілим моральну шкоду.

До того ж, Верховний Суд зауважує, що рішення суду першої інстанції в частині встановлення ним обставин, які мають правове значення для вирішення цивільного позову, сторона захисту не оскаржувала в апеляційному порядку, а тому апеляційний суд не перевіряв рішення місцевого суду в зазначеній частині. Також, Суд звертає увагу касатора, що цей аспект доводів у касаційній скарзі стосується невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, проте вказане з огляду на приписи статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції, а могло би бути предметом апеляційного перегляду у разі оскарження вироку суду з цих підстав.

За таких обставин колегія суддів Верховного Суду погоджується висновками судів попередніх інстанцій та додатково вважає за необхідне звернути увагу касатора на приписи ст. 129 КПК, якими, окрім іншого, передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові. У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.

Тобто зазначені приписи закону зобов`язують місцевий суд за результатами розгляду кримінального провадження по суті прийняти рішення також щодо заявленого цивільного позову в межах цього провадження.

Стосовно тверджень захисника в касаційній скарзі про відсутність у потерпілих претензій морального та матеріального характеру до засудженого, то такі, на переконання Верховного Суду, не є тотожними відшкодуванню засудженим потерпілим в повному обсязі спричиненої моральної шкоди та не є відмовою від позову в установленому законом порядку.

Не є слушними і доводи захисника про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, з огляду на таке.

Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував: наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення з особливою жорстокістю та відсутність обставин, які його пом`якшують; відсутність судимостей; негативну характеристику за місцем проживання; тяжкість злочинів один з яких тяжкий, а інший нетяжкий; наслідки, які настали від протиправних діянь.

Не залишив місцевий суд поза увагою те, що засуджений вину не визнав та не розкаявся у вчиненому; не перебуває на обліках у лікаря нарколога та психіатра; не працює.

Урахувавши наведені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення засудженого неможливе без ізоляції від суспільства, та йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі за кожне з вчинених правопорушень.

До того ж Верховний Суд зауважує, що санкція ч. 2 ст. 146 КК передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк, а санкція ч. 2 ст. 127 КК - позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Під час вибору розміру покарання ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 127 КК його було призначено у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією цієї частини статті, а за ч. 2 ст. 146 КК - також в межах санкції цієї частини статті, а саме 3 роки, що не є максимальним розміром покарання за цією нормою.

Також суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання, обрав найбільш сприятливий для засудженого спосіб його визначення за сукупністю кримінальних правопорушень, а саме - шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, сторона захисту подала апеляційну скаргу, в якій порушувала питання про застосування приписів ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив викладені у апеляційній скарзі захисника посилання й доводи щодо наявності підстав для пом`якшення покарання. Обґрунтовуючи своє рішення у цій частині, суд апеляційної інстанції зауважив, що ОСОБА_4 засуджений за те, що він вчинив низку умисних кримінальних правопорушень як проти здоров`я, так і проти особистої свободи декількох осіб, а саме, діючи за попередньою змовою спільно з іншим співучасником, послідовно, протягом декількох годин, позбавляв волі трьох потерпілих шляхом прив`язування їх у напів-підвішеному стані липкою стрічкою (скотчем) до гілки дерева у лісосмузі за межами населеного пункту, та вчиняв щодо них насильницькі дії, які полягали у нанесенні потерпілим численних ударів руками, а також заздалегідь підготовленою дерев`яною палицею.

Вчинення засудженим вказаних дій, як слушно зауважив апеляційний суд, свідчать про стійкість його протиправної поведінки та зневажливе ставлення до суспільства і встановлених у ньому правил, а також здоров`я, гідності, особистих прав та свобод інших осіб. За таких обставин можливість досягнення щодо останнього мети кримінального покарання без реального його відбування, зі звільненням від нього з випробуванням, має підтверджуватися вагомими обставинами, яких не вбачається.

Також Дніпровський апеляційний суд зауважив, що в суді першої інстанції засуджений свою винуватість фактично не визнавав, оскільки підтвердив лише те, що декілька разів вдарив потерпілого ОСОБА_6 , факт позбавлення останнього волі та вчинення будь-яких дій щодо потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заперечував, матеріальну шкоду потерпілим не відшкодував, що свідчить про його цинічне ставлення до скоєного та відсутність будь-якого каяття.

Той факт, що після ухвалення щодо ОСОБА_4 вироку суду, із призначенням покарання у виді тривалого позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально, останній визнав свою вину у скоєному, відшкодував шкоду потерпілим та примирився із ними, колегія суддів аргументовано розцінила як дії, спрямовані на пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання, і не вважала їх проявом щирого каяття з його боку, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника у цій частині оцінила критично.

Крім того, Дніпровський апеляційний суд визнав безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про помилкове врахування обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого, - вчинення кримінального правопорушення з особливою жорстокістю, оскільки про наявність такої обставини свідчить, зокрема спосіб вчинення протиправного діяння, коли винний усвідомлює, що заподіює потерпілому особливі страждання шляхом знущань, катувань, мордувань, мучень тощо. Водночас з фактичних обставин справи вбачається, що катування потерпілих відбувалося тривалий час, з огляду на те, що потерпілий ОСОБА_6 залишався прив`язаним до дерева у напів-підвішеному стані приблизно три години, а внаслідок побиття потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_9 неодноразово втрачали свідомість, але після того, як вони приходили до тями, засуджений продовжував їх катувати, що свідчить про особливу жорстокість дій останнього.

З урахуванням вищезазначених обставин і даних про особу ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції також погодився з висновком місцевого суду про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим дійшов рішення про відсутність правових підстав для застосування до засудженого звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

На переконання Верховного Суду, вищевикладене свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема щодо необхідності призначення засудженому остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. З огляду на зазначене, не є слушними, твердження сторони захисту в касаційній скарзі, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не врахували обставини, які, на її думку, наявні у провадженні та є достатніми для застосування приписів ст. 75 КК.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи захисника, з огляду на тяжкість кримінальних правопорушень, та наслідки їх вчинення, на переконання Суду, не свідчать про наявність правових підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням. За таких обставин, у цьому провадженні не вбачається причин вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою суду доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 липня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3