УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 207/704/19

провадження № 51-6357 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанцій, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2023 року відносно ОСОБА_4 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 1 травня 2023 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі, обчислюючи строк відбування з моменту затримання.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 10169,94 грн, моральної шкоди - 100000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 5 січня 2019 року приблизно о 5 годині, знаходячись біля торговельного кіоску, розташованого за адресою: вул. Дунайська, 41-В в м. Кам`янське, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, посварився з раніше знайомим йому ОСОБА_5 , та наніс йому множинні удари руками й ногами по голові та тулубу, чим завдав потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст.121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2023 року апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок районного суду - без змін.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

Прокурор звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2023 року через допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі ОСОБА_4 , та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Свою вимогу обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам 370, 419 КПК України, оскільки апеляційний суд не перевірив і не дав вичерпних, переконливих відповідей на доводи його апеляційної скарги стосовно невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання, обмежившись формальними вказівками про правильність висновків суду першої інстанції та перерахуванням доказів, на які у своєму вироку послався районний суд.

Вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі внаслідок м`якості.

При винесенні рішення апеляційний суд не врахував, що вчинений злочин є тяжким, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років. Під час судового розгляду свою вину не визнав, під час досудового розслідування та судового розгляду обставин, що пом`якшують покарання - не встановлено.

Крім того, зазначає, що в апеляційній скарзі, у тому числі, прокурор порушував питання про відсутність виду покарання у резолютивній частині вироку при призначенні ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України строком на 5 років 6 місяців. Проте, апеляційний суд не перевірив його доводів в цій частині та не дав на них відповідей.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального

й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

У касаційній скарзі прокурор не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій ОСОБА_4 .Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі останнього внаслідок м`якості.

На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі статті 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Із аналізу судових рішень вбачається, що вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 1 травня 2023 року ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 121 КК України призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі, обчислюючи строк відбування з моменту затримання.

Не погоджуючись з даним вироком в частині призначеного покарання, прокурор ОСОБА_6 та представник потерпілого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_7 оскаржили його в апеляційному порядку, де просили призначити ОСОБА_4 покарання у виді 7 років позбавлення волі, однак їх апеляційні скарги ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2023 року залишено без задоволення, а вирок районного суду - без змін.

Своє рішення апеляційний суд обґрунтував наступним.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 121 КК України покарання, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були враховані тяжкість кримінального правопорушення (відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів); конкретні обставини справи; дані про особу винного (раніше не судимий, частково відшкодував шкоду), думку потерпілого про вид та міру покарання; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому, суд фактично врахував й встановлення потерпілому ОСОБА_5 3 групи інвалідності внаслідок отриманих через злочинні дії ОСОБА_4 тілесних ушкоджень.

А тому, з урахуванням вищезазначеного, обраний вид та розмір покарання ОСОБА_4 відповідатиме визначеним ст. 50, 65 КК України загальним засадам та меті покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. На думку суду, призначене покарання - є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню та попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Переконливих аргументів, які б вказували на наявність підстав для посилення ОСОБА_4 покарання, на чому наполягали прокурор та потерпіла сторона, не наведено, а суд апеляційної інстанції таких підстав не вбачає з огляду на право суду на «судову дискрецію» у виборі виду і розміру покарання, яке призначено в межах санкції статті кримінального закону за ч.1 ст.121 КК України та не є мінімальним.

З такими висновками погоджується й колегія суддів ВС.

Стосовно доводів прокурора про відсутність у резолютивній частині вироку виду покарання, слід зазначити наступне.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст.121 КК України. Санкція вказаної статті передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 5 до 8 років.

Тобто, санкція вказаної статті передбачає лише один вид покарання - позбавлення волі. Іншого (альтернативного) виду покарання не передбачено.

Крім того, вирішуючи питання про обрання виду та міри покарання ОСОБА_4 , суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку вказав, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження нових кримінальних правопорушень, є покарання у виді позбавлення волі з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що постановлене у справі рішення має бути гранично повним, зрозумілим, чітким, викладеним у послідовності, встановленій законом.

Однак, неточність, яку допустив суд першої інстанції, в даному випадку, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

У разі, якщо судове рішення є незрозумілим, прокурор, відповідно до ст. 380, 537 КПК України, може звернутись до суду із заявою про його роз`яснення.

Що стосується доводів прокурора про допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції, які він убачає у невідповідності постановленого судового рішення вимогам статей 370, 419 КПК України, то слід зазначити, що вони є безпідставними, з огляду на те, що ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає встановленим вимогам кримінального процесуального закону, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час постановлення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Отже, обґрунтування касаційної скарги прокурора не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанцій, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 липня 2023 року відносно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_8 ОСОБА_3