УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянув в судовому засіданні в межах кримінального провадження № 0000162 апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2023 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 436-2 КК України,

-якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 22 грудня 2023 року включно.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

обвинувачений ОСОБА_5

захисник ОСОБА_7

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить ухвалу суду скасувати. Постановити нову ухвалу, якою обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою суду обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 22 грудня 2023 року включно.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений вважає, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, оскільки копія ухвали про продовження строку тримання під вартою, яку він отримав в СІЗО, не була підписана суддею.

Зазначає, що до початку розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою, йому не було вручено зазначене клопотання прокурора.

Вважає, що відсутній ризик щодо впливу на потерпілого.

Також вважає, що суддя ОСОБА_8 ставиться до нього упереджено.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

В провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження №0000162 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 436-2 КК України.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії обвинуваченому ОСОБА_5 , раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2023 року клопотання прокурора задоволено. Продовжено ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 22 грудня 2023 року включно.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд дійшов висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 , а тому наразі запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою не видається за можливе.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до матеріалів судового провадження в провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження №0000162 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 436-2 КК України.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 . Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Приймаючи рішення про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 суд, пославшись на відомості що характеризують особу обвинуваченого, обставини вчинення та тяжкість інкримінованих йому злочинів, прийшов до висновку, що заявлені раніше ризики не зменшилися, а тому запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна, а отже з огляду на тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання його винуватим у інкримінованих злочинах, обвинувачений може ухилитися від суду.

Окрім того, судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких пов`язано з виправдуванням та запереченням збройної агресії російської федерації проти України, що в умовах введеного в Україні воєнного стану через таку агресію та ведення активних бойових дій, а також знаходження лінії фронту в безпосередній близькості від міста Миколаєва, в якому знаходиться суд та місце проживання обвинуваченого, може свідчити про те, що після звільнення з-під варти ОСОБА_5 , останній може переховуватися на тимчасово непідконтрольній території України або продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Також є необхідним зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

Окрім того, суд вбачає реальними ризики того, що обвинувачений може вчинити інші кримінальні правопорушення та вчиняти незаконний вплив на потерпілого в рамках цього кримінального провадження, з метою зміни показань останнім. Так, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених статтями 189 ч. 4 та 146 ч. 2 КК України, поєднаних із застосуванням насильства відносно потерпілого, він обвинувачується у вчинені чотирьох окремих умисних кримінальних правопорушень, частина з яких відноситься до тяжких та особливо тяжких злочинів.

Вищенаведене вказує на існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме наявність ризику переховування обвинуваченим від суду, можливість продовження злочинної діяльності, незаконного впливу на потерпілого.

Беручи до уваги доведеність ризиків, передбачених ч.1 статті 177 КПК України, а також серйозність висунутого ОСОБА_5 обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих злочинів, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу останньому на інший більш м`який запобіжний захід, про що просить апелянт.

Твердження апелянта про те, що до початку розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою, йому не було вручено зазначене клопотання прокурора, спростовуються наданими апеляційному суду матеріалами провадження, а саме супровідним листом, відповідно до якого прокурором було направлено 16.10.2023 р. ОСОБА_5 клопотання про продовження строку тримання під вартою від 16.10.2023р. на 13 аркушах та розпискою ОСОБА_5 про отримання вищезазначеного клопотання 18.10.2023 року.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання про продовження запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 жовтня 2023 року, якою продовжено ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: