Справа № 759/5948/23
Провадження №1-кп/367/819/2023
УХВАЛА

Іменем України

22 грудня 2023 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ГУ ПФУ в Донецькій області (у режимі відеоконференції з приміщення Шполянського районного суду Черкаської області) ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань Ірпінського міського суду Київської області кримінальне провадження, відомості щодо якого 05.02.2023 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000443, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч.ч. 2, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 400-1 КК України,

встановив:

14.07.2023 до Ірпінського міського суду Київської області на підставі ухвали Київського апеляційного суду від 14.06.2023 надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000443 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч.ч. 2, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 400-1 КК України.

Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 17.07.2023 у вказаному кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання.

Під час підготовчого судового засідання судом на виконання вимог ст. 314 КПК України з`ясовано думку учасників провадження щодо дотримання правил підсудності вказаного кримінального провадження.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні вважав, що вказане кримінальне провадження не підсудне Ірпінському міському суду Київської області, при цьому зазначив, що питання щодо направлення кримінального провадження до Ірпінського міського суду Київської області в межах доводів подання Святошинського районного суду м. Києва вирішено ухвалою суду апеляційної інстанції, яка не підлягає оскарженню.

Представник потерпілого ГУ ПФУ в Донецькій області ОСОБА_4 у цьому питанні підтримала позицію прокурора.

Обвинувачений та його захисники вважали, що вказане кримінальне провадження не підлягає розгляду Ірпінським міським судом Київської області, при цьому вважали, що його має розглядати суд за місцем закінчення досудового розслідування, яким є Шевченківський районний суд м. Києва.

Вислухавши думку учасників процесу, ознайомившись з матеріалами справи, суд дійшов такого висновку.

За правилами, встановленими ч. 9 ст. 615 КПК України під час дії воєнного стану обвинувальні акти, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності скеровуються та розглядаються судами, у межах територіальної юрисдикції яких вчинено кримінальне правопорушення, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - судом, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, що закінчив досудове розслідування, або іншим судом, визначеним у порядку, передбаченому законодавством.

При цьому, ч. 1 ст. 32 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування. Дія цього абзацу не поширюється на кримінальні провадження, що віднесені до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду згідно з правилами статті 33-1 цього Кодексу.

З обвинувального акта слідує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч.ч. 2, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 400-1 КК України.

З урахуванням приписів ст. 12 КК України більш тяжким серед інкримінованих ОСОБА_7 є кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 190 КК України.

Так, згідно з викладу в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, які прокурор вважає встановленими, ОСОБА_7 , серед іншого, обвинувачується в заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайстві), вчиненому у великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

Згідно з обвинувальним актом всі епізоди інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 190 КК України полягали в заволодінні грошовими коштами (у виді пенсійних та страхових виплат) шляхом обману з використанням підроблених офіційних документів із завідомо неправдивими відомостями, які було перераховано на відкриті ОСОБА_7 на ім`я інших осіб банківські рахунки, для використання яких за обвинувальним актом ОСОБА_7 працівниками банків було видано платіжні банківські картки, або за раніше відкритими рахунками шляхом перевипуску платіжних банківських карток, які в подальшому за обвинувальним актом працівниками банку передавалися обвинуваченому. При цьому, конвертування перерахованих грошових коштів за обвинувальним актом не завжди відбувалося в день їх зарахування на відповідні рахунки, за якими банківські картки перебували у розпорядженні особи.

Досліджуючи питання, чи є Ірпінський міський суд Київської області належним судом у цьому кримінальному провадженні, суд зважає на те, що шахрайство є кримінальним правопорушенням з матеріальним складом, обов`язковою ознакою шахрайства, серед інших, є настання суспільно небезпечних наслідків у виді заподіяної шкоди внаслідок заволодіння майном або придбання права на нього у відповідний спосіб.

За усталеною практикою Верховного Суду шахрайство вважається закінченим злочином, якщо винний заволодіває предметом злочину винятково за допомогою обману або зловживання довірою і після цього має реальну можливість розпорядитися ним як своїм.

Так, в ухвалі від 16 травня 2018 року, постановленої в справі № 1522/507/2012 (провадження № 51-868км18), Верховний Суд виснував, що шахрайство вважається закінченим злочином, якщо винний заволодіває предметом злочину винятково за допомогою обману або зловживання довірою і після цього має реальну можливість розпорядитися ним як своїм. Це означає, що шахрайство передбачає такий перехід певного предмета у володіння винного, який дозволяє йому реально здійснити хоча б первісне розпорядження. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення шахрайства.

Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом в ухвалі від 28 жовтня 2021 року (справа № 177/1000/21, провадження № 51-4923 впс 21), у постанові від 18 жовтня 2022 року в справі № 688/784/21 (провадження № 51-1974км22).

Більш того, у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17 жовтня 2022 року (справа № 668/13801/16-к, провадження № 51-4160кмо20) Суд виснував щодо застосування положень ст. 190 КК України та визначив, що шахрайство, вчинене шляхом обману чи зловживання довірою, є закінченим кримінальним правопорушенням з моменту протиправного заволодіння чужим майном або придбання права на чуже майно. При цьому, Верховний Суд зазначає, що заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) вважається закінченим кримінальним правопорушенням з моменту фактичної передачі майна (грошей) таким особам чи перерахування коштів на їх картковий рахунок за реквізитами, наданими винною особою.

Відтак, на переконання суду, з огляду на виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та формулювання пред`явленого обвинувачення, зважаючи, що в обвинувальному акті не зазначено конкретного місця вчинення інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 190 КК України, суд дійшов висновку, що в даному випадку не можливо встановити місце вчинення більш тяжкого кримінального правопорушення, з огляду на те, що інкримінований ОСОБА_7 злочин за ч. 3 ст. 190 КК України є закінченим з моменту, коли особа мала реальну можливість розпорядитися грошовими коштами, які вибули з володіння потерпілих, а саме - з часу їх зарахування на відповідні банківські рахунки, платіжні картки за якими за обвинувальним актом отримані ОСОБА_7 за підробленими документами та перебували в його користуванн.

Враховуючи викладене, з огляду на не встановлення місця вчинення більш тяжкого кримінального правопорушення вказане кримінальне провадження має здійснюватися судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.

В аспекті застосування приписів ч. 1 ст. 32 КПК України щодо встановлення місця закінчення досудового розслідування необхідно виходити із положень Глави 24 КПК України, які визначають поняття і форми закінчення досудового розслідування.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 283 КПК, якими визначаються загальні положення закінчення досудового розслідування, прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: 1) закрити кримінальне провадження; 2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Таким чином, як вбачається зі змісту наведеної норми, певну форму закінчення досудового розслідування законодавець пов`язує з дією, яку зобов`язаний вчинити саме прокурор, а тому місцем закінчення досудового розслідування слід вважати місце вчинення прокурором відповідної дії.

Такі висновки зробив Верховний Суд в ухвалі від 14.07.2022 (справа № 761/11819/2022, провадження № 51-2008впс22).

З обвинувального акта вбачається, що його затверджено та підписано 31.03.2023 прокурором другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Київської міської прокуратури ОСОБА_3 у приміщенні Київської міської прокуратури, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, що територіально відноситься до Печерського району міста Києва та перебуває в межах територіальної юрисдикції Печерського районного суду міста Києва.

Такі обставини при направленні подання для визначення підсудності за Ірпінським міським судом Київської області під час підготовчого судового засідання не досліджувалися.

Разом з тим, відповідно до пункту 6 частини 2 статті 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо порушено правила підсудності.

Таким чином, неправильне визначення підсудності на стадії підготовчого судового засідання матиме наслідком скасування будь-якого рішення, внаслідок чого не буде досягнуто завдання кримінального провадження, передбаченого у статті 2 КПК України, а саме захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 34 КПК України кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил підсудності.

Пунктом 4 частини 3 статті 314 КПК України визначено, що у випадку встановлення судом непідсудності кримінального провадження суд направляє обвинувальний акт до відповідного суду для визначення підсудності.

Згідно частини 2 статті 34 КПК України питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

Отже, за викладених обставин та норм права, оскільки є підстави вважати, що справа підсудна Печерському районному суду м. Києва, суд вважає, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000461 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч.ч. 2, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 400-1 КК України, необхідно направити до Київського апеляційного суду для визначення підсудності.

Повний текст ухвали складено 27 грудня 2023 року.

Керуючись ст. ст. 7, 32, 34, 314, 615 КПК України, суд

постановив:

Направити подання до Київського апеляційного суду для вирішення питання щодо направлення кримінального провадження, відомості щодо якого 05.02.2023 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000443, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч.ч. 2, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 400-1 КК України, у межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1