Провадження №1-кп/522/2580/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року місто Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретарів - ОСОБА_2

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі судовий розгляд у кримінальному провадженні №0000431 від 30.06.2023 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Рені Ізмаїльського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-13.04.2017 року Білгород-Дністровським районним судом Одеської області за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186, ст.69 ст. 70 КК України до позбавлення воді строком на 4 роки 6 місяців;

-24.12.2019 року Білгород-Дністровським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185, ч.2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч.1 ст.70 КК України до п/в строком на 5 років 9 місяців

- 14.10.2022 року Суворовським районним судом м.Одеси за ч. 2 ст. 185 КК України до арешту строком 3 місяці,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурор - ОСОБА_4

захисник - ОСОБА_5

обвинувачений - ОСОБА_3

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , маючи не будучи судимим за вчинення злочинів проти власності, маючи не зняту та не погашену судимість, повторно вчинив злочин, передбачений ч.4 ст. 186 ККУ, за наступних обставин.

27.06.2023 року у денний час ОСОБА_3 , перебуваючи за адресою: м.Одеса, вул. Тираспольська, 1, побачив перехожого ОСОБА_6 , який тримав в руці мобільний телефон марки «Меіzu» моделі «М5». В цей час, у нього з корисливих мотивів, виник злочинний намір, направлений відкрите заволодіння вказаним чужим майном, а саме мобільним телефоном, належим ОСОБА_6 .

Реалізуючи свій злочинний намір, приблизно об 11 годині 50 хвилин, перебуваючи за вказаною адресою, ОСОБА_3 , діючи повторно, з метою заволодіння чужим майном, попрохав ОСОБА_6 надати йому мобільний телефон під надуманим приводом, після чого відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Меizu» моделі «М5», вартістю 3900 гривень, який належить ОСОБА_6 , та залишив місце вчинення злочину.

Відкрито заволодівши в умовах воєнного стану, який впроваджено на території України відповідно до Указу Президента України та Верховного головнокомандувача ОСОБА_7 від 24.02.2022 року № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, а також Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в України» від 02.05.2023 року № 3057-ІХ, майном потерпілого, ОСОБА_3 покинув місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, ОСОБА_3 завдав потерпілому ОСОБА_6 майнову шкоду у розмірі 3900 гривень.

За наведених обставин ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.4 ст. 186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинено повторно та в умовах воєнного стану.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, визнав у повному обсязі, підтвердивши фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, у вчиненому щиро розкаявся.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою винуватість у скоєнні злочину, підтвердивши викладене в обвинувальному акті, фактичні обставини ніким з учасників судового провадження не оспорюються, відсутні заперечення та сумніви у добровільності їх позицій, суд відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, вважає їх доведеними та кваліфікує дії ОСОБА_3 в межах пред`явленого обвинувачення.

При призначені покарання обвинуваченому суд керується положеннями ст.65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання.

Так, згідно із приписами ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Відповідно до ст.12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.186 КК України є тяжким злочином проти власності, який карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років.

ОСОБА_3 є уродженцем м.Рені Ізмаїльського району Одеської області, громадянин України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштований, має реєстрацію та постійне місце проживання, виховувався лише батьком, який помер, коли йому було 17 років. Раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, утім покарання відбув у повному обсязі.

Згідно із обвинувальним актом, майнову шкоду потерпілому відшкодовано у повному обсязі, цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

ОСОБА_3 активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся у скоєному, у майбутньому обіцяє не скоювати нових злочинів, просить його суворо не карати, що свідчить про його бажання стати на шлях виправлення.

Відомостей щодо перебування обвинуваченого на обліках у лікарів психіатра та нарколога, зловживання ним алкогольними напоями чи наркотичними засобами - немає.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 згідно ст.66 КК України, є активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 згідно ст.67 КК України, не встановлено.

Водночас, вирішуючи питання про вид покарання судом враховується, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.50 КК України, покарання повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

З огляду на викладене, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, відсутність тяжких наслідків, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, вказані пом`якшуючі обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 за вчинене ним кримінальне правопорушення покарання із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленій у санкцій статті у вигляді позбавлення волі 5 років, вважаючи дане покарання достатнім для його перевиховання та попередження вчинення нових злочинів.

Підставами для застосування положень ст.69 КК України при призначені покарання ОСОБА_3 суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відомості щодо особи обвинуваченого, який зростав у неблагополучній сім`ї та виховувався лише батьком, а також очевидну невідповідність покарання, передбаченого санкцією ч.4 ст. 186 ККУ, тяжкості вчиненого злочину.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною в судових рішеннях (зокрема, у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 744/884/17, провадження № 51-8413км18). Суд, посилаючись при призначенні покарання на ст.69 КК України, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Судом встановлено, що обвинувачений виховувався батьком у неблагополучній родині. Відсутність належного виховання та батьківської опіки, скрутне майнове становище, сприяли вчиненню ним злочинів проти власності. Завдана злочином майнова шкода не є істотною. Внаслідок протиправних дій обвинуваченого тяжкі наслідки не наступили. Дії обвинуваченого кваліфіковані за ч.4 ст. 186 ККУ за ознакою вчинення злочину в умовах воєнного стану, за який передбачено значно суворіше покарання. В той же час, злочин вчинено на території м.Одеси, де не відбуваються бойові дії, при цьому ОСОБА_3 не використовував умови воєнного стану для досягнення своїх протиправних цілей.

Відповідно до ч.1 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За змістом ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин. Крім того стаття 69 КК України підлягає виваженому застосуванню у тих випадках, коли для реалізації мети покарання установлені в певній санкції його вид і розмір є занадто суровим (несправедливим), а особа потребує поблажливого ставлення.

Через це суд вбачає можливість скорегувати покарання відповідно до індивідуальних особливостей даного кримінального провадження.

Так суд бере до уваги, що грабіж обвинуваченим, хоч і вчинено в умовах воєнного стану, але без будь-якого використання умов воєнного стану, тобто під час відкритого викрадення телефону, наявність воєнного стану в країні ніяким чином не вплинула на доступ до зазначеного майна, та не зробила його доступнішим для вчинення злочину. Метою ж посилення відповідальності за вчинення майнових злочинів, в зазначених умовах, було саме упередження їх вчинення в обставинах де майно, в умовах воєнного стану, стало більш доступнішим для заволодіння ним.

Зважаючи на всі зазначені вище обставини, ретельно проаналізувавши поведінку обвинуваченого до та після вчинення злочину, приймаючи до уваги його каяття, відсутність тяжких наслідків від злочину, відсутність будь-яких намірів у винного уникнути кримінальної відповідальності, його молодий вік, зваживши всі обставини кримінального провадження в їх сукупності, суд приходить до переконання, що всі вони значно пом`якшують покарання винного та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а тому покарання обвинуваченому слід призначити з застосуванням ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 4 статті 186 КК України.

Приймаючи таке рішення, суд, серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Вимога додержуватись справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено, процесуальні витрати відсутні.

Речові докази до кримінального провадження не долучались.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.1-379 КПК України, ст.ст.1-186 КК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, та призначити йому покарання, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати в строк покарання ОСОБА_3 термін його попереднього ув`язнення під час досудового розслідування та судового розгляду у період з 23.08.2023 по день набрання вироком законної сили із розрахунку: один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати із 23.08.2023 року.

Запобіжний захід обвинуваченому до набрання вироком законної сили залишити без змін у вигляді тримання під вартою.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особою яка тримається під вартою, протягом цього ж часу з моменту отримання копії вироку.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити прокурору та обвинуваченому, а також не пізніше наступного дня після оголошення направити учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя:

18.10.23