Справа № 1-757/2011
Провадження №: 1-в/755/446/23
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" жовтня 2023 р.

м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва (далі - Суд) у складі головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_3 про вирішення питання щодо повернення майна, встановив:

Заявник звернулася до суду із заявою про повернення майна, посилаючись на те, що під час виконання ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року, вона звернулася до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві із заявою про повернення майна (грошових коштів), які були у неї вилученні та в подальшому на них накладено арешт, який був скасований вищевказаною ухвалою. Разом з тим, їй було відмовлено в поверненні майна, оскільки судом не було покладено обов`язку щодо повернення майна, з якого скасовано арешт. Враховуючи вищевикладене, заявник просить повернути їй майно та грошові кошти, арешт яких скасовано.

У судове засідання учасники процесу у справі, будучи повідомленими про день, час та місце її розгляду не з`явилися, про поважні причини неявки не повідомили. Тож суд, враховуючи положення ст.ст. 409, 411 КПК України, які регламентують, що неявка учасників процесу не зупиняє розгляду питань, зв`язаних з виконанням вироку, вважає за можливе розглянути заяву у відсутність осіб, що не з`явилися та дослідивши останню, проаналізувавши безпосередньо письмові доводи, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 липня 2023 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу, якою скасовано арешт на майно ОСОБА_3 , а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , котрий накладено згідно постанови прокурора від 28 липня 2008 року (витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна №20048670 від 04.08.2008 року); квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , котрий накладено згідно постанови прокурора від 12 серпня 2008 року (витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна №20304041 від 18.08.2008 року); 591/1000 частини нежитлового приміщення першого поверху АДРЕСА_3 та 409/1000 частин нежитлового приміщення першого поверху АДРЕСА_4 , згідно постанови прокурора від 23 жовтня 2008 року; транспортні засоби: марки AUDI V8 3.6, 1990року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 ; ГАЗ 322132, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 ; БАЗ А079.14, 2007 року випуску, номер кузова ? НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 ; картковий рахунок по договору № (USD) у ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», згідно постанови прокурора від 29 серпня 2008 року; картковий рахунок по договору № НОМЕР_7 у ВАТ АБ «Укргазбанк», згідно постанови прокурора від 04 вересня 2008 року; грошові кошти в сумі 3 000 (три тисячі) доларів США, які були вилучені у підсудної ОСОБА_3 під час особистого обшуку 23 липня 2008 року та які передані до фінансової частини Дніпровського РУГУ МВС в м. Києві на виконання постанови прокурора про накладення арешту на майно від 25 вересня 2008 року.

Листом Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП у м. Києві від 14 вересня 2023 року, було проінформовано, що на час звернення до управління щодо виконання ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2023 року, відсутні обов`язки щодо повернення вищевказаного майна та грошових коштів, з яких було скасовано арешт.

Відповідно до ст. 409 КПК України 1960 року, питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить фундамент справедливості суспільного ладу, а втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а саме кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Цей принцип конкретизовано в частині 1 статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому за частиною 2 статті 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, та згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, арешт на майно міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна, а саме шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Арешт майна і передача його на зберігання оформляються протоколом, який підписується особою, що проводила опис, понятими і особою, яка прийняла майно на зберігання. До протоколу додається підписаний цими особами опис переданого на зберігання майна. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. Також, у разі закриття кримінальної справи постановою слідчого, арешт майна, згідно з частиною 1 статті 214 КПК України 1960 року, підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна практично не змінилася і з прийняттям нового КПК 2012 року, проте норми такого більш детально регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Разом з тим, згідно з пунктом 9 розділу XI "Перехідні положення" КПК 2012 року, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Тобто питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, повинно вирішуватись в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Так, скасовуючи арешт з майна та грошових коштів ОСОБА_3 , суд повністю відновив право власності ОСОБА_3 на її майно, що включає в себе вільне володіння, користування та розпорядження майном.

Таким чином, враховуючи вищезазначене суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до однозначеного висновку, що викладені заявником в заяві доводи знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим вважає за необхідне заяву задовольнити.

Керуючись Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", п. 9 Розділу ХІ "Перехідних Положень" КПК України (у редакції 2012 року), ст. ст. 409, 411 КПК України 1960 року суд, п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_3 про вирішення питання щодо повернення майна - задовольнити.

Повернути ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошові кошти в сумі 3 000 (три тисячі) доларів США, які були вилучені у ОСОБА_3 під час особистого обшуку 23 липня 2008 року та які передані до фінансової частини Дніпровського РУГУ МВС в м. Києві на виконання постанови прокурора про накладення арешту на майно від 25 вересня 2008 року.

Копію постанови направити учасникам процесу.

На постанову протягом семи дії з дня її винесення, сторони можуть подати апеляції до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

С у д д я ОСОБА_1