Номер провадження: 11-кп/813/2487/23
Справа № 522/5586/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0000659 від 10.03.2023 рокуза апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, стосовно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Киселівка Білозерського району Херсонської області, громадянки України, з повною середньою освітою, одруженої, маючої на утриманні малолітню дитину, офіційно працевлаштованої ТОВ «Полімерлед», зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуваючої, раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України,

встановив:

На розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000659 від 10.03.2023 рокуза обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2023 року задоволено клопотання прокурора та в порядку ст.331 КПК України продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, строком до 22.12.2023 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою обрати обвинуваченій ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід не пов`язаний із тримання під вартою, а саме у виді цілодобового домашнього арешту.

Захисник вважає, що місцевим судом не взято до уваги відсутність ризику переховування обвинуваченої від суду, оскільки ОСОБА_6 як до, під час, так і після тимчасової окупації, мешкала за місцем свого фактичного проживання, затримання до неї не застосовувалось, вільне пересування не обмежувалось, а після вручення їй письмового повідомлення про підозру продовжувала з`являтись до слідчого за викликами. Крім того, захисник зазначає, що після отримання клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, ОСОБА_6 самостійно прибула до приміщення суду, що вказує на те, що вона на має намірів переховуватись від суду, оскільки маючи можливість виїхати на непідконтрольну територію України, не реалізувала такі дії. Захисник вважає, що сама по собі тяжкість можливого покарання, поряд з відсутністю судимостей у ОСОБА_6 , постійного місця проживання, роботи, усталеного способу життя, наявність утриманців та відсутність спроб переховування, вказують на відсутність ризику, заявленого прокурором та встановленого судом. Крім того, захисник вважає, що судом не розглянуто клопотання в розрізі положень Конституції України, законів України та міжнародної практики щодо застосування найсуворішого запобіжного заходу, оскільки порушено право на свободу і особисту недоторканість.

В апеляційній скарзі захисник також ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду, оскільки 24.10.2023 року в його присутності оголошено лише резолютивну частину ухвали, а з повним текстом захисник ознайомився лише 01.11.2023 року, отримавши копію ухвали на електронну адресу.

Колегія суддів визнає поважними причини пропуску строку на апеляційне оскарження та вважає за необхідне задовольнити клопотання захисника, чим забезпечити стороні захисту право доступу до правосуддя.

Апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченої, яка не заявляла клопотання про здійснення розгляду за її участю, а також захисника, який не заявляв про його безпосередню участь у судовому засіданні апеляційного суду.

Прокурор, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явився, клопотань про відкладення судового засідання не заявляв.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

З матеріалів судової справи вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченій, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке може загрожувати ОСОБА_6 у разі визнання її винуватою, а також продовження існування ризику, який був врахований при прийнятті попередніх рішень суду щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч.6 ст.176 КПК під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Тобто законодавцем визначено, що під час дії воєнного стану до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.111-1 КК України, за наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Стосовно доводів сторони захисту відносно незаконності оскарженої ухвали, апеляційний суд звертає увагу, що колегія суддів на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченій дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , зокрема порушення норм Конституції України, Виборчого кодексу, закону України «Про всеукраїнський референдум», «Про правовий режим воєнного стану» вказують на нехтування обвинуваченою нормами права та не повага до законів країни, громадянкою якої остання є, а дії, які їй інкриміновані органом досудового розслідування напряму вказують про небажання бути частиною суспільства держави Україна. Інкриміновані обвинуваченій протиправні дії, на переконання колегії суддів, можуть на противагу доводам апеляційної скарги захисника, вплинути на можливість обвинуваченої переховуватись від суду, не маючи заборони не перетин державного кордону України, в тому числі і через тимчасово окуповані території.

Колегія суддів вважає, що ризик переховування об`єктивно продовжує існувати в тому числі й зважаючи на інкриміновану співпрацю обвинуваченої з представниками окупаційних військ ворога, а тому з урахуванням розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, отримані під час досудового розслідування докази та показання свідків, які відповідно до наданих судом першої інстанції виділених матеріалів кримінального провадження, надають покази у суді, обвинувачена ОСОБА_6 реально розуміє невідворотність покарання, що може їй загрожувати та об`єктивно може вдатися до спроб переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.

В даному випадку, з огляду на дії, які інкримінуються ОСОБА_6 , у разі застосування до останньої більш м`якого запобіжного заходу можуть викликати негативну реакцію суспільства та соціальні наслідки, які потягти за собою уявлення у населення країни щодо відсутності виконання одного з основних завдань кримінального провадження, а саме захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто слід констатувати, що в даному випадку, на даному етапі кримінального провадження, суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, враховуючи суть інкримінованого обвинуваченій злочину, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про існування реального ризику переховування, який слугує підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченої.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційним судом не встановлено.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Стороною захисту апеляційному суду також не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою.

Таким чином, апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Поновити захиснику ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження ухвали Приморського районного суду від 24.10.2023 року.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 24.10.2023 року, якою ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000659 від 10.03.2023 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4