Справа № 366/193/19
Провадження № 1-кп/366/60/23
У Х В А Л А

07.11.2023 року смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції),

захисника, адвоката ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000375, відомості про яке внесені в ЄРДР 09.06.2018 року, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Іванківського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження № 0000375, відомості про яке внесені в ЄРДР 09.06.2018 року, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Від захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_5 надійшло клопотання про визнання доказів недопустимими, у якому захисник просить визнати недопустимими протокол проведення слідчого експерименту від 18.12.2018 року та висновок експерта №12-1/2421 від 27.12.2018 року.

Клопотання обґрунтоване тим, що в протоколі проведення слідчого експерименту від 18.12.2018 року зазначені як поняті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які будучи допитаними у судовому засіданні пояснили, що безпосередньої участі у цій слідчій дії не брали. Протокол на підпис їм привозив обвинувачений.

Крім цього, за результатами проведення слідчого експерименту встановлено відомості про гальмівний шлях автомобіля марки Mazda, д.н.з. НОМЕР_1 (23 метра), який, на переконання захисту, суперечить відомостям, що зазначені в схемі місця ДТП.

Тому, захисник просить визнати протокол слідчого експерименту недопустимим доказом та посилаючись на сформовану ЄСПЛ доктрину «плодів отруйного дерева», також просить визнати недопустимим висновок експерта №12-1/2421 від 27.12.2018 року, в основу якого покладено відомості з протоколу слідчого експерименту від 18.12.2018 року.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник, адвокат ОСОБА_5 підтримали клопотання та просили визнати докази недопустимими.

Прокурор ОСОБА_3 заперечив клопотання, вважає доводи, викладені захисником, необґрунтованими а рішення про визнання доказів недопустимими буде передчасним, оскільки таке рішення приймається судом під час ухвалення вироку у нарадчій кімнаті.

Потерпілий ОСОБА_6 також заперечив проти задоволення клопотання, вважаючи це затягуванням розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши клопотання захисника обвинуваченого, матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного.

За змістом ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому, системний аналіз ст.89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо взазначається в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі №223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч.2 ст.89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст.87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п.8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного, саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості:

-під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду;

-в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (частина 1 статті 89 КПК), якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які: 1) тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; 2) зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення таких сумнівів на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів.

У разі, якщо була б можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

З огляду на викладене та враховуючи підстави, за яких захисник просить визнати недопустимим протокол проведення слідчого експерименту від 18.12.2018 року, а саме щодо сумнівів у проведенні цієї слідчої дії у відповідності КПК України, суд не вбачає ознак очевидної недопустимості такого доказу (ст. 87 КПК України), за наявності яких такий доказ міг бути визнаний недопустимим на стадії судового розгляду, а тому питання допустимості цього доказу має вирішуватись судом в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку в сукупності з іншими доказами.

За таких обставин, вирішення питання про визнання доказу недопустимим на цій стадії судового провадження є передчасним, а тому, клопотання захисника в цій частині на ції стадії судового розгляду задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК.

Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК /правова позиція, викладена ККС ВС у постановах від 08.10.2019 у справі № 639/8329/14-к та від 12.11.2019 у справі № 236/863/17/.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Як вбачається зі змісту клопотання про визнання недопустимим висновку експерта №12-1/2421 від 27.12.2018 року, захисник посилається на те, що для дослідження експерту надано протокол проведення слідчого експерименту від 18.12.2018 року, який захисник вважає недопустимим доказом.

Оскільки судом вирішено питання про передчасність визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, відповідно вирішувати питання про допустимість висновку експерта також є передчасним, оскільки такий доказ є похідним від первісного.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначених в ньому доказів.

Відповідно до ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На час розгляду клопотання захисника обвинуваченого судовий розгляд кримінального провадження ще триває. Конкретних ознак очевидної недопустимості доказів суд не вбачає, а тому, суд вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 87, 89, 370-372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені клопотання про визнання доказів недопустимими, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1