УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 456/4577/20

провадження № 51-6728ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 вересня 2023 року, яку постановлено в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000423, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Угільня, Стрийський район Львівської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 Кримінального Кодексу України (далі - КК України).

Суть питання

За вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05 червня 2023 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

За вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він близько 18 год 35 хв 27 вересня 2015 року, керуючи автомобілем марки «Peugeot Partner», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в с. Великі Дідушичі, Стрийський район Львівської області по вул. Гошівській, поблизу будинку № 412-А, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив вимоги P. 1 п. п. 1.2, 1.5, 1.10 (в частині термінів «безпечна швидкість», «небезпека для руху», «проїзна частина»), Р. 2 п. 2.3 «б», «д», п. 2.9 «а»; Р. 12 п. 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, і як наслідок, без причин технічного характеру та перешкод, втратив контроль над рухом автомобіля та, рухаючись у стані бокового заносу, виїхав на узбіччя (праве по ходу його руху) по якому в цей час їхав велосипед, під керуванням ОСОБА_5 , після чого відбулось зіткнення між ними, в результаті якого настала смерть ОСОБА_5 .

Львівський апеляційний суд ухвалою від 18 вересня 2023 року змінив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, а саме постановив вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. В іншій частині вирок місцевого суду залишив без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 та посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України. Зокрема, прокурор вважає, що обставини, на які посилався апеляційний суд, як на підстави для застосування положень ст. 75 КК України, були вже враховані місцевим судом при призначені засудженому покарання в межах санкції інкримінованої йому статті.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.

Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статтею 75 КК України (у редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення) визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Як слідує з долученої до касаційної скарги копії рішення, суд апеляційної інстанції, звільняючи ОСОБА_4 від відбування ним, на підставі ст. 75 КК України, призначеного покарання, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, згідно з указаними нормами закону врахував особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, на обліку у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризуюся позитивно, одружений, має міцні соціальні зв`язки, є багатодітним батьком, на утриманні ОСОБА_4 перебуває хворий пенсіонер батько ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який, згідно копії заключення ЛКК потребує постійного стороннього догляду, мати дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_8 - інвалід III групи, а також троє дітей: малолітня донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Крім цього, апеляційний суд звернув увагу на те, що згідно копії довідки № 5800 від 04 вересня 2023 року, виданої Управлінням соціального захисту населення Стрийської міської ради ОСОБА_4 перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Стрийської міської ради і отримує компенсацію фізичним особам, які надають соціальні послуги по догляду на непрофесійній основі з 01 липня 2023 року по даний час.

Таким чином, суд, враховуючи вищенаведене, а також щире каяття ОСОБА_4 , що ґрунтується на усвідомленні без будь-яких істотних обмежень своєї протиправної поведінки, її осуді і належній критичній оцінці, а також посткримінальну поведінку останнього, спрямовану на залагодження своєї провини, яка полягає у відшкодуванні ОСОБА_4 заподіяної потерпілій ОСОБА_12 шкоди та допомогу останній протягом 8 років після вчинення кримінального правопорушення, про що ствердила потерпіла в суді апеляційної інстанції, зазначивши, що обвинувачений продовжує допомагає їй по господарству і на даний час, оскільки її син та онук мобілізовані до ЗСУ, а відтак, з огляду на індивідуалізацію покарання, прийшов до висновку про доцільність, в даному конкретному випадку, звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, так як останній не становить небезпеки для суспільства, що узгоджується і з висновком досудової доповіді щодо можливості виправлення ОСОБА_4 без обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Отже, колегія суддів вважала, що встановлені в ході апеляційного розгляду обставини, не є формальними, а тому застосування відносно обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не суперечить загальним засадам призначення покарання.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України (у редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення) та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Також Верховний Суд вважає, що посилання прокурора на те, що в ході судового розгляду не здобуто даних, які дозволяють обґрунтовано застосувати до обвинуваченого інститут звільнення від відбування покарання є безпідставними, а незгода прокурора з призначеним судом покаранням ОСОБА_4 , не може бути достатньою підставою для визнання рішення апеляційного суду таким, що ухвалене у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.

Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3