УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 289/2600/21

провадження №51-4541ск23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4

на вирок Радомишльського районного суду Житомирської області від 06 березня 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 21 червня 2023 року щодо нього,

встановив:

За вироком Радомишльського районного суду Житомирської області

від 6 березня 2023 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пилиповичі Радомишльського району Житомирської області,

засуджено за ч. 4 ст. 152 Кримінального кодексу України (далі - КК)

та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років; - за ч. 2

ст. 156 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. На підставі положень ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.

Вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він у період

з серпня 2020 року по вересень 2021 року, будучи біологічним батьком малолітньої ОСОБА_5 , за місцем свого проживання в м. Радомишль Житомирської області умисно, протиправно, з метою задоволення статевої пристрасті, систематично вчиняв її розбещення та дії сексуального характеру

в її присутності.

Крім цього, з кінця серпня 2020 року по 30 вересня 2021 року ОСОБА_4

за місцем свого проживання, з метою задоволення статевої пристрасті незалежно від добровільної згоди малолітньої ОСОБА_5 , яка

не досягла 14 років і через свій вік не могла усвідомлювати сутність та значення вчинюваних стосовно неї дій, будучи її біологічним батьком умисно, протиправно, усвідомлюючи значення і суспільно-небезпечний характер своїх дій, вчинив щодо неї дії сексуального характеру пов`язані з оральним проникненням у тіло потерпілої із використанням геніталій, тобто зґвалтував її.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 21 червня 2023 року вказаний вирок залишено без змін.

Не погоджуючись із судовими рішеннями засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою в якій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий судовий розгляд.

На думку засудженого, вказані судові рішення є незаконними, оскільки матеріали провадження не містять достатніх доказів його винуватості

у вчиненні цих злочинів. Зазначає, що все обвинувачення ґрунтується виключно на свідченнях малолітньої ОСОБА_5 . При цьому також не погоджується

з призначеним йому покаранням, оскільки вважає, що воно є надто суворим.

Колегія суддів, вивчивши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, дійшла висновку про таке.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Тобто, кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як убачається зі змісту оспорюваних рішень, у цій справі фактичні обставини було встановлено судом першої інстанції. У касаційній скарзі засуджений

вказує на те, що його вина у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 152,

ч. 2 ст. 156 КК ґрунтується лише на неперевірених показаннях потерпілої

ОСОБА_5 , проте зі змісту вироку вбачається, що свій висновок про його винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів місцевий суд зробив на підставі фактичних даних встановлених під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінених судом відповідно до вимог ст. 94 КПК.

Зокрема, суд першої інстанції у вироку вказав, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 156 КК підтверджується наданими в суді показаннями самої потерпілої ОСОБА_5 щодо обставин вчинення відносно неї її батьком дій сексуального характеру,

а також показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які є логічними та послідовними, не суперечать один одному і узгоджуються з зібраними в ході досудового розслідування

та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме протоколами: прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 6 жовтня 2021 року; огляду місця події від 6 жовтня 2021 року за фототаблицями

до нього; проведення слідчого експерименту від 6 та 7 жовтня 2021 року,

а також висновками: судових комп`ютерно-технічних експертиз № СЕ-19/106-21/10622-КТ від 25 листопада 2021 року та № СЕ-19/106-21/12200-КТ

від 6 грудня 2021 року; судової мистецтвознавчої експертизи № 36432/21-55/4683:4722/22-55 від 18 лютого 2022 року; судово-медичних експертиз № 744 та 745 від 3 листопада 2021 року, № 797 та 798 від 26 жовтня 2021 року, № 1726

від 22 жовтня 2021 року; судово-психіатричного експерта № 281-2021

від 12 жовтня 2021 року та № 318-2021 від 2 листопада 2021 року, і щоденника малолітньої потерпілої ОСОБА_5 .

Разом із цим, місцевий суд критично оцінив показання свідка ОСОБА_10 , яка є матір`ю засудженого та не проживала разом із його родиною, а відтак і не могла достовірно знати про вказані події, та показання ОСОБА_11 - дружини засудженого яка, як убачається з її показань у суді, була обізнана про вчинення останнім дій сексуального характеру щодо малолітньої доньки та чинила на неї тиск з метою зміни своїх показань, що свідчить про

її зацікавленість у результатах розгляду кримінального провадження на користь засудженого. Водночас, не погоджуючись із висунутим ОСОБА_4 обвинуваченням, вона у своїх показаннях фактично підтвердила обставини вчинення засудженим дій сексуального характеру відносно малолітньої ОСОБА_5 , що спростовує твердження засудженого в касаційній скарзі про те, що його вина у вчиненні цих злочинів ґрунтується виключно на показаннях потерпілої.

Разом із тим, незгода засудженого з оцінкою доказів наданою судом першої інстанції не може свідчити про порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону.

Дослідивши всебічно, повно та неупереджено всі обставини кримінального провадження та оцінивши докази за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, місцевий суд з дотриманням встановлених у статтях 17, 22, 26 цього Кодексу засад презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності

й диспозитивності в кримінальному провадженні, дійшов умотивованого висновку про те, що надані стороною обвинувачення докази є належними, допустимими та достатніми, і у своїй сукупності підтверджують вину ОСОБА_4 у вчинені інкримінованих злочинів.

При перегляді вироку за апеляційною скаргою захисника, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК належним чином перевірив наведені

в ній доводи та дійшов переконливого висновку про законність цього рішення.

У своїй ухвалі апеляційний суд виклав відповідні мотиви на обґрунтування цього висновку та спростування доводів сторони захисту щодо неправильного засудження ОСОБА_4 , а також послався на конкретні положення закону, якими він керувався ухвалюючи таке рішення.

Доводи засудженого в касаційній скарзі про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та його особі внаслідок суворості колегія суддів вважає безпідставними.

Так, відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи із принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При призначенні покарання засудженому суд першої інстанції цих вимог закону дотримався. Зокрема, суд узяв до уваги те, що ОСОБА_4 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, а також тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, їх суспільну небезпечність та відсутність обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_4 за сукупністю злочинів покарання у виді позбавлення волі

на строк 13 років є необхідним та достатнім для виправлення засудженого

та попередження нових кримінальних правопорушень.

Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої і апеляційної інстанцій та вмотивованість їх висновків з питань істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення

й особі засудженого, останній у касаційній скарзі не навів і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.

Викладені в касаційній скарзі засудженого доводи не спростовують правильність висновків наведених в оскаржуваних судових рішеннях і не ставлять під сумнів законність цих рішень.

Ухвалені у справі вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належним чином обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.

З огляду на викладене, касаційна скарга засудженого та додані до неї матеріали

не дають підстав для її задоволення, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Радомишльського районного суду Житомирської області від 06 березня 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 21 червня 2023 року через відсутність підстав для її задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3