УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 303/3830/22

провадження № 51-4812 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2022 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 08 травня 2023 року,

встановив:

Вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2022 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Виноградів Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості відповідно до ст. 89 КК України,

засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України, а саме, у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна, вчиненому в умовах воєнного стану, повторно, з проникненням у житло, за обставин, викладених у вироку.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 08 травня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 задоволено частково. Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2022 року змінено. Виключено з мотивувальної частини вироку при кваліфікації дій ОСОБА_4 кваліфікуючу ознаку «вчинене повторно». В решті вирок залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у зв'язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та просить їх змінити. Засуджений посилається на неправильну оцінку судами доказів в аспекті ст. 94 КПК України, відсутність у нього корисливого мотиву, тобто бажання збагатитися за рахунок майна потерпілого, що є обов`язковим для наявності суб`єктивної сторони складу такого злочину, як крадіжка, оскільки він телевізор із двору не виніс та не мав можливості ним розпорядитися. Тому вважає, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Водночас раніше працівниками поліції він неодноразово безпідставно звинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, у зв`язку із чим його захисник зверталася із відповідною скаргою у інших кримінальних провадженнях на неправомірні дії працівників поліції. Також прокурором у судове засідання надано копії обвинувальних актів, судовий розгляд яких не завершено. При цьому засуджений стверджує, що судами належним чином не взято до уваги обставини, що пом`якшують йому покарання, а саме, його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відшкодування потерпілому шкоди шляхом повернення майна. Крім того, на обліку у лікаря нарколога, фтизіатрата психіатра він не перебуває. Враховуючи вищенаведене, засуджений просить призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як убачається із копії вироку суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті.

За згодою учасників процесу, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким з учасників процесу не оспорювалися.

Крім того, у вироку зазначено, що суд переконався у добровільності та істинності позиції засудженого, а також позиції інших учасників судового провадження і роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, згідно ухвали апеляційного суду, засуджений ОСОБА_4 та його захисник, не погодившись з вироком суду першої інстанції, подали апеляційні скарги, у яких, не оспорюючи доведеність винуватості ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України, просили пом`якшити винному покарання. Водночас стороною захисту не оспорювалося порушення судом першої інстанції вимог ч. 3 ст. 349 КПК України та в касаційній скарзі засудженого також відсутні доводи щодо цього.

Таким чином, посилання касаційної скарги засудженого на неправильну оцінку судами доказів в аспекті ст. 94 КПК України та відсутність у нього корисливого мотиву при вчиненні ним кримінального правопорушення, зводяться до його незгоди з встановленими фактичними обставинами кримінального провадження. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 349, ч. 2 ст. 394 КПК України у цій справі учасники судового провадження позбавлені права оскаржити такі обставини в судах вищих інстанцій, тому вказані доводи скарги не є предметом перевірки касаційного суду.

Щодо тверджень касаційної скарги засудженого про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через незастосування положення ст. 69 КК України при призначенні йому покарання, то слід зазначити, що вони є такими, що не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Пунктом 1 частини 1 статті 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття.

Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, водночас визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивовано у вироку.

Водночас, кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положень ст. 69 КК України лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням особи винного. Підставами призначення більш м`якого покарання є дві групи чинників, які характеризують як вчинене кримінальне правопорушення так і особу винного: 1) наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; 2) дані, які певним чином характеризують особу винного.

При цьому, суд повинен встановити наявність не однієї, а кількох таких обставин та ці обставини повинні істотно знижувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Одночасно їх наявність впливає і на рівень небезпечності особи винного.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень статей 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.

Як вбачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання, обґрунтовуючи висновок щодо його виду і розміру, врахував всі обставинисправив їх сукупності, а саме: характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є тяжким, дані про особу винного та його попередню соціальну поведінку, те, що він на обліку в центрі зайнятості, у лікаря нарколога, фтизіатра і психіатра не перебуває, характеризується негативно, наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов правильного висновку про необхідність призначення йому покарання у межах мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 185 КК України.

При цьому, апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційних скарг засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 щодо суворості призначеного засудженому покарання, дійшов висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про вид та розмір призначеного покарання, належним чином врахував всі конкретні обставини вказаного кримінального провадження, особу винного, його попередню соціальну поведінку, те що він щиро розкаявся, відшкодував заподіяну шкоду шляхом поверненням викраденого майна, характер та тяжкість вчиненого ним злочину, форму вини, спосіб його вчинення, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення винного до скоєного. Взявши до уваги вищенаведене, суд зазначив, що призначення засудженому покарання в межах мінімального розміру санкції ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, яке необхідно відбувати реально, у повній мірі відповідає загальним засадам призначення покарання та його меті, з чим погоджується і колегія суддів.

Водночас апеляційний суд дійшов висновку про зміну вироку суду першої інстанції лише в частині виключення з його мотивувальної частини при кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України кваліфікуючої ознаки «вчинене повторно».

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на неправильність застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосування положень ст. 69 КК України, що призвело б до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки враховані всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України, дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційних скаргах сторони захисту, в тому числі і тим, на які засуджений посилається у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.

Інші доводи касаційної скарги засудженого не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді провадження в частині призначення йому покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Мукачівського районного суду Закарпатської області від 17 червня 2022 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 08 травня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_6 ОСОБА_3