Дата документу 11.10.2023 Справа № 317/2255/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/2255/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/889/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,

представника цивільного відповідача ПАТ «НАСК «Оранта» ОСОБА_11 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , представника цивільного відповідача ПАТ «НАСК «Оранта» ОСОБА_11 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 7 березня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Південне Кизлярського району Дагестан, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Стягнуто з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 139 466 грн. 80 коп., моральну шкоду в розмірі 56 676 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 113 324 грн. 00 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 3922 грн. 40 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

20 червня 2020 року, приблизно о 18.00 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ЗАЗ 1103», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині вулиці Запорізької в с. Біленьке Запорізького району Запорізької області зі сторони вулиці Гагаріна в напрямку міста Запоріжжя зі швидкістю не менше 80 кілометрів на годину, що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті.

Під час руху в районі будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, що призвело до зниження його уваги та реакції та порушило координацію його дій, не переконався в безпечності маневру та в тому, що це не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив напрямок свого руху вправо, допустивши занос керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого виїхав за межі проїжджої частини на ліве по ходу його руху узбіччя, де вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , яка знаходилась на узбіччі та не виконувала ніяких активних дій.

Своїми діями ОСОБА_7 порушив вимоги п. 2.9, 10.1, 12.4 та 12.9 «б» Правил дорожнього руху.

У результаті наїзду транспортного засобу під керуванням ОСОБА_7 на ОСОБА_12 , остання отримала тілесні ушкодження, внаслідок яких ІНФОРМАЦІЯ_2 померла в лікарні.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення є необережним, під час судового розгляду він повністю визнав свою вину, давав послідовні показання, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення та встановленню фактичних обставин, щиро розкаявся, про що свідчать його активні дії та поведінка після ДТП.

Крім того, під час знаходження потерпілої ОСОБА_12 на стаціонарному лікуванні ОСОБА_7 надавав посильну матеріальну допомогу, сплативши добровільно 130 000 гривень, відшкодовуючи таким чином матеріальну та моральну допомогу.

У ході допиту в суді ОСОБА_7 пояснював, що за першим проханням сина потерпілої надавав неодноразово грошову допомогу на її лікування, просив у неї вибачення за скоєне, просив не призначати йому покарання, пов`язане з позбавленням волі.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 вже багаторазово пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей.

ОСОБА_7 згоден сплачувати призначену судом суму матеріальних збитків, але на момент постановлення вироку він фізично не в змозі заплатити 400 000 гривень, на передачі яких наполягав представник потерпілого.

Вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання суд належним чином не врахував тяжкість злочину, який є необережним, наявність пом`якшуючих покарання обставин, наявність у нього міцних соціальних зв`язків, сім`ї на утриманні, дітей та онука, виключно позитивних характеристик за місцем проживання, відсутність будь-яких скарг, судимостей, 35 років стажу керування транспортними засобами, наявність роботи без офіційного працевлаштування

Просить вирок в частині призначеного покарання змінити та призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання із застосуванням ст. 75 КК України та без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача ПАТ «НАСК «Оранта» ОСОБА_11 , також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду в частині вирішення цивільного позову таким, що не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що цивільний позов не містить посилання на докази, які підтверджують розмір матеріальної шкоди, а серед додатків містить лише складений позивачем в довільній формі «Реестр чеков», який не є доказом.

До того ж, цей «Реестр чеков» взагалі містить арифметичні протиріччя, оскільки у загальному підсумку розмір матеріальної шкоди становить 155036, 80 гривень, а якщо проміжні суми матеріальної шкоди за кожен зазначений місяць додати одну до одної, то розмір матеріальної шкоди зменшується до 121016, 95 гривень.

Таким чином, аналіз змісту та форми позовної заяви відповідно до приписів ч. 4 ст. 128 КПК України свідчить, що вона не відповідає вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Позовна заява не містить доказів, які підтверджують розмір матеріальної шкоди (витрати на поховання, авансовий внесок на виготовлення пам`ятника, витрати на лікування).

Також суд зазначив, що ОСОБА_7 сплатив у рахунок відшкодування моральної шкоди 130 000 гривень, хоча сам обвинувачений у судовому засіданні повідомив, що з цієї суми він передав на лікування лише 100000 гривень, а 30000 гривень передав для відшкодування моральної шкоди.

Проте суд не взяв до уваги цю обставину при розрахунку розміру матеріальної шкоди, тому 86 936,6 гривень витрат на лікування, які включені судом до матеріальної шкоди не підлягають стягненню з ПАТ «НАСК «ОРАНТА».

У вироку зазначено, що доводи цивільного відповідача, викладені у відзиві на позов та наведені у судових дебатах, не спростовують суму матеріальної школи, визначеної судом. Це єдина згадка про заперечення цивільного відповідача, оскільки вирок не містить будь-якого конкретного заперечення цивільного відповідача, мотивів його прийняття або відхилення.

Також суд стягнув 15900 гривень на виготовлення та установку пам`ятника, хоча ФОП ОСОБА_13 , з якою позивач уклав договір - замовлення від 20.10.2020 року на виготовлення та установку пам`ятника, померла.

Враховуючи, що станом на 21.02.2023 пам`ятник не було виготовлено та встановлено, то ці гроші позивачу повинні бути повернуті, а отже вони не є витратами на виготовлення та установку пам`ятника та були стягнуті необґрунтовано.

Суд вирішив стягнути з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» 86 936,60 гривень витрат на лікування, хоча зазначені витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я, зокрема призначеннями лікаря та фіскальними чеками.

У свою чергу, цивільний позов не містить фіскальних чеків та призначень лікаря, тому визначити розмір витрат на лікування неможливо.

Підсумовуючи викладене апелянт зазначає, що ПАТ «НАСК «ОРАНТА» зробило попередній розрахунок витрат позивача на лікування, відокремивши ті витрати, які не стосуються лікування (добровільні внески, носові хустинки, пакети, мінеральна вода), тому витрати на лікування можуть бути відшкодовані в розмірі 70 590,34 гривень, але і ця сума повинна бути перерахована з урахуванням призначень лікаря.

Крім цього, за обставинами справи ОСОБА_7 відшкодував позивачу 100 000 гривень матеріальної шкоди на лікування потерпілої, таким чином, у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» немає обов`язку відшкодовувати цю шкоду.

Також суд вирішив стягнути 56 676,00 гривень моральної шкоди. На судовому засіданні 21.02.2023 позивач при розгляді цивільного позову повідомив, що у нього є чотири брати, але всі вони довіряють отримати відшкодування моральної шкоди саме йому.

Проте в матеріалах справи відсутні нотаріально завірені заяви, що інші родичі, які мають право на відшкодування моральної шкоди, не заперечують та відмовляються від отримання своєї частки відшкодування на користь позивача.

Просить вирок в частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримав обидві апеляційні скарги та зазначив, що позбавлення волі не сприятиме виправленню обвинуваченого, а держава буде нести великі витрати на його утримання в місцях позбавлення волі. Обвинуваченому 65 років, тому немає підстав для його виправлення саме в місцях позбавлення волі. За 35 років обвинувачений не вчинив жодного адміністративного правопорушення. З приводу апеляційної скарги представника цивільного відповідача зазначив, що дійсно було порушено принцип змагальності, а позивач не обґрунтував розмір заподіяної шкоди.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу свого захисника, а з приводу апеляційної скарги представника страхової компанії поклався на розсуд суду.

Представника цивільного відповідача ПАТ «НАСК «Оранта» ОСОБА_11 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав свою апеляційну скаргу, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого думку не висловив, оскільки має повноваження лише в частині цивільного позову.

Представника потерпілого адвокат ОСОБА_10 у судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що у загиблої була велика сім`я, вона була основою сім`ї. Крім того, обвинувачений був у стані алкогольного сп`яніння, їхав на великій швидкості, виїхав на зустрічну смугу, в результаті чого травми отримали двоє людей. Обвинувачений один раз прийшов до лікарні і більше вони його не бачили. Після смерті дружини помер і чоловік, це пов`язано зі стресом від цієї справи. Цивільний позов підтримав, просив залишити вирок суду без змін.

Потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав позицію свого представника.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, вважав її доводи необґрунтованими, оскільки факт керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та вчинення ДТП у вказаному стані виключає можливість застосуванням ст. 75 КК України. Апеляційну скаргу представника страхової компанії не підтримав.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, представника цивільного відповідача, потерпілого та його представника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника цивільного відповідача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційних скаргах не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник обвинуваченого фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів; визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та часткове відшкодування завданої шкоди за обставини, що пом`якшують покарання; визнав вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання; врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у психіатра не перебуває, але перебуває під спостереженням у лікаря нарколога з 23 червня 2020 року.

Також суд першої інстанції врахував думку потерпілого, який наполягав на призначенні обвинуваченому реального покарання.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 основного покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що вид та розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання не в максимальних межах санкції статті, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

На переконання колегії суддів, підстави для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання відсутні, оскільки обставини справи та дані про особу обвинуваченого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції повного визнання вини, щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткового відшкодування завданої шкоди та даних, які позитивно характеризують особу ОСОБА_7 , оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому за ч. 2 ст. 286 КК України, покарання не в максимальних межах санкції.

Натомість, суд першої інстанції, мотивуючи свої висновки з приводу відсутності підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України належним чином врахував вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та невідворотні тяжкі наслідки у вигляді смерті потерпілої.

З приводу призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Пунктом 20 зазначеної постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про доцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, оскільки керуючи транспортним засобом, він порушив чотири пункти Правил дорожнього руху України, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, самовпевнено та безвідповідально діяв при експлуатації транспортного засобу, а також наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у настанні смерті ОСОБА_12 .

За таких обставин є всі підстави для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника цивільного відповідача ПАТ «НАСК «Оранта» ОСОБА_11 з приводу вирішеного судом першої інстанції цивільного позову, то колегія суддів приходить до таких висновків.

Частино 1 статті 127 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, чи підлягає задоволенню цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Таким чином, наведеними вище нормами кримінального процесуального закону встановлено, що обставини, викладені у цивільному позові, розмір завданої шкоди, належать до тих, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та з`ясуванню судом під час ухвалення судового рішення.

З матеріалів провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_9 було подано цивільний позов про стягнення 155 036, 80 грн. матеріальної шкоди та 56 676 грн. моральної шкоди.

Разом з тим, позовна заява не містить посилання на докази, які підтверджують розмір матеріальної шкоди (витрати на поховання, авансовий внесок на виготовлення пам`ятника, витрати на лікування), а серед додатків міститься лише «Реестр чеков», який не може бути належним доказом та містить арифметичні помилки.

До того ж, витрати на лікування та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я, зокрема призначеннями лікаря та фіскальними чеками.

Також суд стягнув 15 900 гривень на виготовлення та установку пам`ятника, хоча станом на 21.02.2023 пам`ятник не було виготовлено та встановлено.

За вищенаведених обставин, на переконання апеляційного суду, вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України.

Частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний здійснити дослідження доказів виключно за клопотанням учасників судового провадження.

Оскільки в ході апеляційного розгляду учасники судового провадження з відповідним клопотанням про проведення судового розгляду з дослідженням доказів по цивільному позову не звертались, а задля правильного вирішення цивільного позову необхідно провести судовий розгляд з обов`язковим дослідженням цивільного позову та наданням на його підтвердження доказів, то апеляційний суд не наділений процесуальним правом самостійно, з власної ініціативи здійснити їх дослідження.

Крім того, задовольняючи позов, суд першої інстанції вирішив питання як про стягнення моральної шкоди, так і про стягнення матеріальної шкоди, а роз`єднати позовні вимоги апеляційний суд позбавлений можливості.

З огляду на наведене, переглядаючи рішення в межах апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду в цій частині підлягає скасуванню із призначенням розгляду в порядку цивільного судочинства, під час якого суду першої інстанції у відповідності до вимог цивільного та цивільно-процесуального законодавства слід прийняти законне та обґрунтоване рішення.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ПАТ «НАСК «Оранта» ОСОБА_11 задовольнити.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 7 березня 2023 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 до ПАТ «НАСК «Оранта» скасувати, призначити новий розгляд цивільного позову в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4