УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 758/8476/22

провадження № 51-5423ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 червня 2023 року, яка постановлена в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002920, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого та проживаючого у тому ж місті ( АДРЕСА_1 (відповідно)), в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК України) раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України.

Суть питання

За вироком Подільського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він за невстановлених обставин, часу, у невстановленої особи незаконно придбав психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентон-1-он) в особливо великих розмірах, для власного вживання, без мети збуту та розпочав її незаконно зберігати до 21 серпня 2019 року.

21 серпня 2019 року о 13 год 40 хв, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Кирилівська, 103, ОСОБА_4 був зупинений працівниками поліції, які вилучили у нього: пакет з прозорого безбарвного полімерного матеріалу з пазовою застібкою, частково обмотаний липкою стрічкою з полімерного матеріалу білого кольору, в середині якої міститься кристалоподібна речовина світло-бежевого кольору, пакет з прозорого безбарвного полімерного матеріалу з пазовою застібкою, обмотаний липкою стрічкою з полімерного матеріалу жовтого кольору, в середині якої міститься кристалоподібна речовина світло-бежевого кольору та 23 (двадцять три) пакети з прозорого безбарвного полімерного матеріалу з пазовою застібкою, обмотані липкою стрічкою з полімерного матеріалу білого кольору, в середині яких міститься кристалоподібна речовина світло-бежевого кольору. Загальний обсяг речовини становить 19,383 г.

Київський апеляційний суд ухвалою від 08 червня 2023 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Крім того, прокурор зазначає, що апеляційний суд не дав вичерпної відповіді на доводи його апеляційної скарги та не навів переконливих підстав для залишення цієї скарги без задоволення, що свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 309 КК України, Верховний Суд не перевіряє, оскільки законність й обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.

Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статтею 75 КК України визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням (у редакції, чинній на час вчинення кримінального правопорушення).

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Як слідує з долученої до касаційної скарги копії рішення апеляційного суду, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_4 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, згідно з указаними нормами закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, а також дані про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України не судимий, офіційно не працевлаштований, має постійне місця проживання та реєстрації, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, перебуває на обліку у лікаря нарколога. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав його щире каяття, обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Крім того, місцевий суд взяв до уваги, що обвинувачений раніше за злочини у сфері обігу наркотичних засобів чи психотропних речовин не притягувався.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 цього Кодексу.

Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду слідує, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення внаслідок м`якості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що погоджується з висновком місцевого суду, який визнав за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 3 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі, але з урахуванням обставин кримінального провадження, наявності пом`якшуючої обставини, даних про особу обвинуваченого, його щирого каяття, та дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому визнав за доцільне застосувати до ОСОБА_4 положення ст. 75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням, з покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що в даному випадку звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованим, а встановлений іспитовий строк буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень.

Також апеляційний суд, усупереч твердженням в апеляційній скарзі прокурора, дійшов висновку, що розмір вилученої у ОСОБА_4 психотропної речовини та спосіб її фасування, були належним чином враховані судом першої інстанції, що знайшло свої відображення при кваліфікації дій обвинуваченого та призначенні покарання в межах, встановлених санкцією інкримінованого кримінального правопорушення.

Крім того, твердження апеляційної скарги прокурора щодо неврахування даних про те, що ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий, апеляційний суд вважав неспроможними, оскільки суд надав оцінку всім даним про особу обвинуваченого в сукупності, зокрема і тому, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності, останній раз 2006 року.

Такі висновки апеляційного суду не суперечать позиції Верховного Суду (див., наприклад, постанови Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 337/3654/16-к та від 28 травня 2020 року у справі № 753/13972/17) про те, що наявність в минулому в обвинуваченого судимостей не є перешкодою для застосування до нього положень ст.75 КК України.

Отже, Верховний Суд погоджується з висновком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом, про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості або що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права чи призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.

Крім того, посилання прокурора на те, що суд не вказав у чому саме виразилось щире каяття засудженого є безпідставними, оскільки спростовуються наданими показаннями ОСОБА_4 в місцевому суді.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.

Крім того, хоч прокурор і посилається у своїй касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України, однак він не наводить конкретних доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти таких же висновків.

При цьому Верховний Суд звертає увагу, що згідно усталеної позиції Верховного Суду, суд апеляційної інстанції повинен перевіряти і аналізувати доводи наведені в апеляційній скарзі і давати вичерпну відповідь лише на важливі і доречні аргументи.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала апеляційного суду є належно умотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам ст. 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 червня 2023 року стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3