Справа №573/1477/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/167/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у режимі відеоконференції, у залі суду в м. Суми, матеріали провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 на ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 21 грудня 2021 року, якою ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні заяви про приведення вироку Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2007 року у відповідності до вимог ст. 80 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Білопільського районного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_7 з клопотанням про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання вироку.

За результатом розгляду вказаного клопотання ухвалою Білопільського районного суду Сумської області від 21 грудня 2021 року, в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 було відмовлено з тих підстав, що вирок Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2007 року відносно ОСОБА_7 , набув законної сили та почав виконуватись з моменту набрання ним чинності. Відповідно, строк давності застосуванню не підлягає, а доводи засудженого, щодо обов`язковості застосування такого строку ґрунтується виключно на довільному тлумаченні останнім норм кримінального закону.

Не погодившись з таким судовим рішенням, засуджений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 , кожен окремо, подали апеляційні скарги, в яких:

- засуджений ОСОБА_7 просив скасувати ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 21 грудня 2021 року у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, постановити нову ухвалу, якою застосувати до нього положення п.5 ч.1 ст.80 КК України у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2007 року та вирішити питання про звільнення його з місць позбавлення волі. Якщо суд не визнає за можливе застосувати до нього давність виконання обвинувального вироку, постановити ухвалу, якою замінити довічне позбавлення волі, відповідно до ч.5 ст.80 КК України.

захисник адвокат ОСОБА_8 просив скасувати ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 21 грудня 2021 року та винести ухвалу, якою задовольнити вимоги засудженого ОСОБА_7 та звільнити останнього від відбування покарання у зв`язку з закінченням строку давності виконання вироку або замінити довічне позбавлення волі на позбавлення волі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги засуджений вказував, що висновки суду, викладені в ухвалі, суперечать Рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 11 березня 2021 року.

Зазначав, що нормами ст. 80 КК України визначено вичерпний перелік обставин зупинення та не застосування перебігу строків давності виконання обвинувального вироку. Відповідно, виконання призначеного судом покарання не є підставою вважати, що строк давності не застосовується.

Так, ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою, невмотивованою та суперечить змісту Закону України «Про кримінальну відповідальність» та положенням ст. 80 КК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказував, що засуджений ОСОБА_7 на момент розгляду заяви відбув покарання більше 19 років позбавлення волі, під час відбування покарання не вчиняв інших злочинів і не ухилявся від відбування покарання, не намагаючись уникнути відповідальності за вчинені злочини.

Разом з тим, 25 червня 2022 року засуджений ОСОБА_7 подав доповнення до апеляційної скарги, в яких вказував, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою, невмотивованою та суперечить змісту Закону України «Про кримінальну відповідальність», положенням ст. 80 КК України, правовим висновкам Верховного Суду та практиці Європейського суду з прав людини. Вважав, що станом на 14 червня 2022 року сплив п`ятнадцятирічний термін строків давності, передбачений п.5 ч.1 ст.80 КК України виконання обвинувального вироку Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2007 року. Просив скасувати ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 21 грудня 2021 року у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, постановити нову ухвалу, якою застосувати до нього положення п.5 ч.1 ст.80 КК України у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2007 року та вирішити питання про звільнення його з місць позбавлення волі. Якщо суд не визнає за можливе застосувати до нього давність виконання обвинувального вироку, постановити ухвалу, якою замінити довічне позбавлення волі, відповідно до ч.5 ст.80 КК України.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскарженого судового рішення, доводи засудженого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною, обґрунтованою та просив залишити її без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіряючи законність прийнятого судового рішення, на спростування доводів апелянта, колегія суддів вважає, що суд, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Вироком Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2007 року ОСОБА_7 був визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 190 КК України та призначено йому покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 16 жовтня 2007 року, вказаний вирок залишено без змін.

23 жовтня 2007 року вирок суду звернутий до виконання. На даний час ОСОБА_7 місцем відбування покарання у виді довічного позбавлення волі визначено ДУ «Роменська виправна колонія (№56)».

Згідно з ч.1,2 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи,визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення,і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.5 Кримінально-виконавчого кодексу України, одним із принципів кримінально-виконавчого законодавства є принцип невідворотності виконання і відбування покарань.

Тобто у разі засудження особи до відповідного покарання, держава покладає на себе обов`язок щодо забезпечення виконання даного покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

Такі строки визначені ч.1 ст.80 КК України, яка передбачає, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у встановлені законом строки.

Досліджені апеляційним судом матеріали кримінального провадження не свідчать про те, що закінчився строк давності виконання вироку суду, яким ОСОБА_7 засуджено до довічного позбавлення волі, оскільки встановлено що такий вирок суду виконується, а на його виконання останній відбуває покарання.

Оскільки норма ст. 80 КК України застосується лише у випадку, якщо обвинувальний вирок не виконується, а вирок Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2007 року відносно ОСОБА_7 , набув законної сили та почав виконуватися з момент набрання ним чинності, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що строк давності застосуванню не підлягає, а доводи засудженого, щодо обов`язковості застосування такого строку ґрунтується виключно на довільному тлумаченні вказаних норм кримінального закону.

Що стосується доводів засудженого ОСОБА_7 про заміну йому довічного позбавлення волі на позбавлення волі, відповідно до другого речення ч.5ст.80 КК України, то колегія суддів також не вбачає підстав для його задоволення виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1ст. 51 КК, до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань, зокрема: п. 11) позбавлення волі на певний строк; п. 12) довічне позбавлення волі. При цьому кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях (ст.63і64 КПК) і виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання як позбавлення волі, а навпаки, є окремим видом, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.

Велика Палата Верховного Суду (далі ВП ВС) у своїй постанові від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», де Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

06 листопада 2022 року набрав чинності Закон України № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Законом № 2690-ІХ внесені зміни до положень ст. 82 КК, якими визначено можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким (позбавлення волі строком від 15 до 20 років) після відбування нею не менше 15 років призначеного судом покарання.

Частину другу статті 31 КПК України доповнено абзацом третім такого змісту: "Клопотання (подання) про вирішення питання щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк розглядається колегіально судом у складі трьох суддів".

Тобто, законодавча конструкція вказаних норм кримінального закону та кримінального процесуального закону була суттєво змінена.

Відповідно, судовий розгляд клопотання про зміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, передбачає окремий процесуальний порядок, згідно змін до кримінального процесуального законодавства України.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що оскільки вищезазначеним законом були ухвалені певні процедурні питання відносно вирішення клопотань щодо заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, тому засуджений не позбавлений можливості звернутися з таким клопотанням до відповідних органів згідно даного закону.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом постановлено законне та обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим оскаржувану ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги засудженого та його захисника без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Білопільського районного суду Сумської області від 21 грудня 2021 року, якою ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні заяви про приведення вироку Апеляційного суду Сумської області від 14 червня 2007 року у відповідності до вимог ст. 80 КК України, залишити без змін, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4