Номер провадження: 11-кп/813/2084/23
Справа № 523/7784/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Суворовського райсуду м. Одеси від 10.07.2023 у к/п №0000083 від 18.01.2022 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Іллічівськ (Чорноморськ) Одеської обл., громадянина України, із неповною вищою освітою, не працевлаштованого, одруженого, маючого на утриманні дітей 2008, 2011, 2016 р.н., зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з визначенням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладенням на нього наступних обов`язків: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Застосовано стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили.

Залишено без розгляду цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування заподіяної злочином шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертних досліджень в розмірі 2265, 24 та 1132, 62 грн. та вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що він 17.01.2022 приблизно о 21 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «Hyundai Sonata», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався у темний час доби по асфальтованому, вологому дорожньому покриттю вул. Генерала Бочарова в м. Одесі (з боку пр-т. Добровольського в напрямку вул. Семена Палія), наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого навпроти буд. №37/3, діючи необережно, а саме з кримінальною протиправною недбалістю, в порушення вимог п.п. 18.1 ПДР України, не зменшив швидкість та не надав дорогу пішоходу ОСОБА_10 , який перетинав проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу, справа на ліво відносно напрямку руху автомобіля.

Внаслідок своїх неуважних дій, водій ОСОБА_7 допустив наїзд автомобілем на пішохода ОСОБА_10 , маючи при цьому технічну можливість запобігти настанню даної події, тим самим останньому спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої стегнової кістки в верхній третині зі зміщенням уламків, який згідно п. 2.2.2 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 , не оспорюючи обставини справи, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 та призначене йому покарання, не погодилась із оскаржуваним вироком суду, в частині вирішення цивільного позову потерпілого, вважаючи його незаконним у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження з огляду на таке:

- у суду 1-ої інстанції не було передбачених законом підстав для залишення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 без розгляду, натомість, потерпілий звернувся до суду із цивільним позовом, надавши до нього додатки, в тому числі й копії позову відповідачу та прокурору, виконавши вимоги ст.ст. 175-177 ЦПК України, в той час як ч. 5 ст. 49 ЦПК України, на яку міститься посилання в оскаржуваному вироку, передбачає подання доказів направлення копії заяв, перерахованих в п. 2 ч. 2 та ч.ч. 3, 4 ст. 49 ЦПК України, а саме збільшення або зменшення позовних вимог, зміни предмета, підстав позову, зустрічного позову;

- висновки суду містять істотні суперечності, зокрема, зазначаючи в мотивувальній частині вироку про те, що цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 в частині стягнення матеріальної шкоди підлягає задоволенню в повному обсязі, а в частині моральної шкоди - частковому задоволенню, в резолютивній частині вироку суд зазначає, що цивільний позов потерпілого підлягає залишенню без розгляду.

Посилаючись на викладені обставини, представник ОСОБА_9 просить вирок суду змінити, позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_7 задовольнити та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином 45 014, 11 грн. та в якості відшкодування моральної шкоди, завданої злочином - 400 000 грн.; в іншій частині вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваним вироком суду в частині призначення йому покарання, зауваживши на тому, що судом 1-ої інстанції не в повній мірі було враховано його особу, зокрема, те, що він вину у вчиненому злочині визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, просив вибачення, активно сприяв розкриттю злочину, раніше не судимий, вчинив нетяжкий злочин, має місце реєстрації та проживання, за яким характеризується позитивно, є багатодітним батьком.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд провадження в Суворовському райсуді м. Одеси, в іншому складі суду, зі стадії підготовчого провадження.

В судове засідання апеляційного суду потерпілий ОСОБА_10 не з`явився, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомив та жодних клопотань на адресу суду не подавав, натомість, в судове засідання з`явилась представник потерпілого - адвокат ОСОБА_9 .

Враховуючи неявку потерпілого ОСОБА_10 в судове засідання, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за відсутності потерпілого.

В судовому засіданні апеляційного суду представник потерпілого ОСОБА_9 вимоги апеляційної скарги підтримала частково, просила стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 в якості відшкодування матеріальної шкоди 40 014, 11 грн. та в якості відшкодування моральної шкоди - 400 000 грн., зауваживши на тому, що обвинувачений ОСОБА_7 частково відшкодував завдану злочину матеріальну шкоду в розмірі 5000 грн.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та частково підтримали апеляційну скаргу представника потерпілого, зокрема, обвинувачений визнав цивільний позов в частині стягнення матеріальної шкоди в повному обсязі, зауваживши на тому, що частково відшкодував таку шкоду в розмірі 5000 грн., натомість, в частині стягнення моральної шкоди не погодився із позовом, зазначивши, що визначений позивачем її розмір в сумі 400 000 грн. є надто великим.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційних скарги обвинуваченого та представника потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, перевіривши матеріали провадження, частково дослідивши письмові докази, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає не в повному обсязі з огляду на наступні обставини.

Мотивуючи доведеність провини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, суд 1-ої інстанції послався у вироку на досліджені ним відповідно до вимог параграфу 3 глави 28 КПК України зібрані по справі докази, які є взаємоузгодженими між собою та відповідають фактичним обставинам зазначеного кримінального провадження.

Надавши об`єктивну правову оцінку дослідженим доказам, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та обґрунтовано кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції в частині встановлення винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правової кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Надаючи оцінку доводам обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу неврахуванням судом 1-ої інстанції при призначенні йому покарання всіх даних стосовно його особи, колегія суддів зауважує на наступних обставинах.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі - постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд 1-ої інстанції, на виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, врахував: характер та обставини вчиненого ним кримінального правопорушення; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вчинив нетяжкий необережний злочин вперше та раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно не працевлаштований, одружений та має на триманні дітей 2008, 2011 та 2016 р.н., має місце реєстрації та постійного проживання; обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд 1-ої інстанції визнав визнання своєї вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом 1-ої інстанції встановлено не було.

Суд апеляційної інстанції вважає, що, врахувавши сукупність зазначених обставин та характеристику особи обвинуваченого, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, а саме у виді обмеження волі строком на 2 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю в 1 рік та покладенням на нього певних обов`язків.

З урахуванням викладеного вбачається, що всі обставини, на які посилається обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі були враховані судом 1-ої інстанції під час призначення йому покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, судом призначено йому покарання в межах санкції зазначеної статті, після чого звільнено від відбування покарання з випробуванням на підставі вимог ст.ст. 75, 76 КК України.

Відтак, на переконання колегії суддів, судом 1-ої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 було призначене покарання з урахуванням всіх даних стосовно характеристики його особи, яке відповідає, серед іншого, тяжкості вчиненого ним злочину, є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Водночас, зауважуючи в мотивувальній частині апеляційної скарги на можливості призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді штрафу із розстрочкою його виплати на 12-ть частин строком до 12-ти місяців, без позбавлення права керування транспортними засобами, обвинувачений ОСОБА_7 в прохальній частині апеляційної скарги просить вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження.

При цьому, вимогами ч. 1 ст. 415 КПК України передбачений перелік підстав для скасування вироку суду 1-ої інстанції та призначення нового судового розгляду, зокрема: 1) встановлено порушення, передбачені п.п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; 3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Призначення судом покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого, на яке посилається обвинувачений ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі, не є підставою для скасування вироку суду та призначення апеляційним судом нового судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції, що свідчить про те, що вимоги апеляційної скарги сторони захисту в цій частині є суперечливими.

Аналізуючи посилання представника потерпілого ОСОБА_9 на безпідставність рішення суду 1-ої інстанції в частині залишення цивільного позову без розгляду, колегія суддів вважає їх обґрунтованими з огляду на таке.

На підставі аналізу мотивувальної частини оскаржуваного вироку вбачається, що, надаючи оцінку цивільному позову представника потерпілого ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд 1-ої інстанції зазначив, що позивачем - потерпілим ОСОБА_10 , в порушенням вимог ч. 5 ст. 49 ЦПК України, не було подано доказів направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, окрім як отримання обвинуваченим ОСОБА_7 лише копії позовної заяви (а.с. 125, зворотна сторона); зазначена обставина стала підставою для залишення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 без розгляду.

Вимоги ч. 1 ст. 128 КПК України передбачають, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 зазначеної ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

В свою чергу, згідно з положеннями ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Суд залишає позов без розгляду, як це передбачено ч. 3 ст. 129 КПК України, у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою ст. 326 цього Кодексу.

Частина 4 ст. 128 КПК України передбачає, що форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Вимоги до позовної заяви врегульовані положеннями ст. 175, 177 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

При цьому, приписи ч. 2 ст. 177 ЦПК України встановлюють, що правила цієї статті щодо подання копій документів не поширюються на позови, що виникають з трудових правовідносин, а також про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення чи каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Окрім того, ч. 1 ст. 185 ЦПК України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст. 175 та 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Залишення позовної заяви без розгляду на підставі не долучення позивачем копій такої заяви та долучених до неї документів, відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб не передбачено вимогами ст. 257 ЦПК України.

З огляду на вищевикладені положення кримінального та цивільного процесуального законодавства, вимоги стосовно необхідності долучення до позовної заяви її копій та копій доданих до неї документів не поширюються на потерпілого ОСОБА_10 , представник якого подав позов про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення.

Відтак, колегія суддів доходить висновку про те, що у суду 1-ої інстанції не було законних підстав для залишення позовної заяви представника потерпілого ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди без розгляду на тій лише підставі, що позивачем не було подано доказів направлення копії такого заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, за виключенням обвинуваченого ОСОБА_7 .

Водночас, в матеріалах провадження наявна розписка відповідача - обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він отримав копію позовної заяви представника потерпілого ОСОБА_10 13.12.2022 (а.с. 45).

Заслуговують на увагу також посилання представника потерпілого на допущення судом істотних суперечностей при вирішенні цивільного позову потерпілого, зокрема, в останньому абзаці мотивувальної частини вироку суд зауважує на необхідності задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_7 в частині стягнення матеріальної шкоди в повному обсязі та в частині моральної шкоди - частково (а.с. 125, зворотна сторона), натомість, вирішуючи цивільний позов в резолютивній частині, суд залишив його без розгляду.

З урахуванням вищезазначених суперечностей між мотивувальної та резолютивною частиною оскаржуваного вироку суду стосовно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову представника потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, колегія суддів доходить переконання про необхідність зміни вироку суду 1-ої інстанції в цій частині.

Частина 1 ст. 1166 ЦК України встановлює, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частина 1 ст. 1177 ЦК України встановлює, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

На підставі аналізу змісту позовної заяви представника ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 (а.с. 31-32) вбачається, що остання, обґрунтовуючи свої вимоги в частині відшкодування матеріального збитку, зазначила, що потерпілий неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом «закритий перелом в/з лівої стегнової кістки зі зміщенням уламків», переніс декілька операцій, має потребу в подальшому оперативному лікуванні, вимушений був купувати ліки для відновлення здоров`я.

Загалом представником потерпілого ОСОБА_10 сума матеріального збитку, спричиненого злочином, вчиненим ОСОБА_7 була оцінена в 45 014, 11 грн.

При цьому, апеляційний суд зауважує на тому, що позивачем було надано до позовної заяви документальні докази в обґрунтування понесених витрат на лікування ОСОБА_10 від отриманої внаслідок злочину травми, а саме: копії виписок із медичної карти стаціонарного хворого (а.с. 33-35), копії квитанцій на придбання медикаментів та комплекту фіксаторів для накістного остеосинтезу стегнової кістки (а.с. 38-40), копію рахунку на придбання зазначеного комплекту фіксаторів (а.с. 41).

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 визнав вищезазначений позов представника потерпілого ОСОБА_10 в частині відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі, зазначивши при цьому, що ним було частково відшкодовано матеріальну шкоду в розмірі 5000 грн., що підтвердила суду апеляційної інстанції представник потерпілого ОСОБА_9 .

Відтак, з урахуванням часткового відшкодування обвинуваченим ОСОБА_7 заподіяної потерпілому ОСОБА_10 внаслідок вчинення злочину матеріальної шкоди в розмірі 5000 грн., суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог представника потерпілого в частині відшкодування матеріальної шкоди та стягнення з ОСОБА_7 в якості матеріального відшкодування шкоди в розмірі 40 014, 11 грн.

Надаючи оцінку вимогам представника потерпілого стосовно стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 моральної шкоди в розмірі 400 000 грн., апеляційний суд зауважує на наступному.

Як передбачено ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму ВСУ № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У постанові ККС ВС від 03.10.2019 у справі №709/1173/17 (провадження №51-875км19) зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Окремої уваги заслуговує правова позиція, викладена у постанові ККС ВС від 23.03.2023 у справі №127/35822/21 (провадження №51-3909 км22), відповідно до якої системне тлумачення норм кримінального процесуального та цивільного законодавства України свідчить про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести у рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Апеляційний суд враховує, що визначення розміру грошового відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду, в той же час вважає, що вимоги представника потерпілого стосовно стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 в якості відшкодування моральної шкоди в розмірі 400 000 грн. не відповідають принципам справедливості та виваженості.

Так, факт заподіяння моральної шкоди цивільному позивачу - потерпілому ОСОБА_10 від неправомірних дій цивільного відповідача - обвинуваченого ОСОБА_7 знайшов повне підтвердження дослідженими у судовому засіданні суду 1-ої інстанції доказами.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що в результаті вчиненого 17.01.2022 обвинуваченим ОСОБА_7 злочину потерпілому ОСОБА_10 були завдані тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді закритого перелому в/з лівої стегнової кістки зі зміщенням уламків, внаслідок чого останній, відповідно до копії виписки №8814 із медичної карти стаціонарного хворого від 29.07.2022, 17.06.2022 був прооперований з приводу отриманої травми (а.с. 34).

У подальшому, потерпілому ОСОБА_10 лікарем-травматологом було рекомендовано постільний режим впродовж 1-1,5 місяців (а.с. 35).

Разом із тим, суд апеляційної інстанції зауважує на тому факті, що потерпілий ОСОБА_10 , як це вбачається із копії виписки №1047 із медичної карти стаціонарного хворого від 07.02.2023 (а.с. 33), 17.01.2022, під час його доставлення до КПН «ООКЛ» ООР» безпосередньо після події ДТП, незважаючи на пряме показання лікаря-хірурга та травматолога, а також проведення неодноразових роз`яснювально-пояснювальних бесід стосовно можливих ризиків та ускладнень, категорично відмовився від оперативного лікування та наполягав на консервативному методі лікування за допомогою гіпсової пов`язки, внаслідок чого, на переконання колегії суддів, затягнув процес власної реабілітації та в подальшому все ж таки вимушений був оперативно пролікуватись.

Відтак, на переконання апеляційного суду, в даному випадку характер немайнових втрат потерпілого ОСОБА_10 , зокрема, їх тривалість, був зумовлений також і поведінкою самого потерпілого, який ухилявся від вчасного надання йому необхідної медичної допомоги, внаслідок чого характер отриманих ним втрат мав більш тривалий вплив на його життя та призвів до вимушених змін у ньому.

Отже, враховуючи ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, завданих потерпілому ОСОБА_10 , характер та обсяг його фізичних та душевних страждань, характер та тривалість немайнових втрат, колегія суддів доходить висновку про те, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 40000 грн. буде таким, що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Підсумовуючи все вищевикладене у своїй сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що вирок суду 1-ої інстанції підлягає відповідній зміні в частині вирішення цивільного позову, зокрема, цивільний позов представника ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 в якості відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в розмірі 40 014, 11 грн. та в якості відшкодування моральної шкоди - грошові кошти в розмірі 40 000 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення

За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення, апеляційна скарга представника потерпілого - частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок - відповідній зміні в частині вирішення цивільного позову.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407- 409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 , в інтересах потерпілого ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Суворовського райсуду м. Одеси від 10.07.2023, яким ОСОБА_7 визнано винуватиму вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - змінити в частині вирішення цивільного позову.

Цивільний позов представника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 до ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 грошові кошти в розмірі 40 014, 11 грн. (сорок тисяч чотирнадцять грн. одинадцять коп.), в якості відшкодування матеріальної шкоди та грошові кошти в розмірі 40 000 (сорок тисяч) грн. - в якості відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4