справа № 631/1695/23
провадження № 1-кп/631/70/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2024 року смт Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт Нова Водолага кримінальне провадження №0003155 від 11 грудня 2023 року, стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт Нова Водолага Харківської області, громадянин України, має середню спеціальну освіту, не одружений, проходить військову службу за призовом по мобілізації на посаді солдата резерву 1 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , звання «старший солдат», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем за мобілізацією, перебуваючи на посаді солдата резерву 1 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , у порушення ст. 17, 65 Конституції України, ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, а саме, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних законних дозволів командирів і начальників, без поважних причин, в умовах воєнного стану, 08 листопада 2022 року не з`явився вчасно на службу з лікувального закладу КНП «Нововодолазька ЦЛ» до місця проходження служби, а саме, до розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 у населеному пункті АДРЕСА_2 та незаконно, постійно перебував поза місцем тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , тим самим без законних підстав проводив час на власний розсуд до 29 листопада 2022 року, чим вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, а саме: нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану.

18 січня 2024 року прокурор Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 003155 від 11 грудня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, вчиненому в умовах воєнного стану особою, з одного боку, та обвинуваченим у цьому провадженні ОСОБА_4 з іншого боку, у присутності захисника ОСОБА_5 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю видане Радою адвокатів Донецької області від 24 квітня 2019 року за №5479), на підставі ст. 468, 469, 472 КПК України, уклали угоду про визнання винуватості.

Згідно з умовами цієї угоди прокурор та обвинувачений дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 407 КК України, тобто нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчиненому в умовах воєнного стану особою, зазначеною в частині другій статті 407 КК України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби).

Обвинувачений ОСОБА_4 повністю та беззастережно визнав свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 5 ст. 407 КК України та наведені обставини вчинення злочину, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину.

Сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди обвинуваченому буде призначено покарання за ч. 5 ст. 407 КК України із застосуванням ст. 62, 69 КК України у у виді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 роки.

В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, що встановлені приписами ст. 473, 476 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні пояснив, що бажав укласти угоду про визнання винуватості, просив її затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання, при цьому визнав себе винуватим у вчиненні злочину, дав згоду на застосування узгодженого з прокурором виду та розміру покарання, заявивши, що здатний реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 зазначила, що угода відповідає вимогам закону та укладена в інтересах її підзахисного та за його бажанням, просила угоду про визнання винуватості затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання обвинуваченому.

Прокурор ОСОБА_3 вказав, що укладення угоди сторонами є добровільним, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК та КК України, просив угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання.

Вислухавши думку учасників підготовчого провадження, дослідивши наявні матеріали судової справи, вирішуючи питання про можливість затвердження угоди про визнання винуватості, суд дійшов такого.

Згідно зі ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Відповідно до правил ст. 469 КПК України у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів, може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо, зокрема, кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Оскільки, згідно зі ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 407 КК України є тяжким злочином, потерпілих у кримінальному провадження немає, відтак, у даному кримінальному провадженні можливе укладання угоди про визнання винуватості.

За п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, прийняти рішення про затвердження угоди.

Загальний порядок судового провадження на підставі угоди визначений положеннями ст. 474 КПК України.

Суд, на виконання приписів ст. 474 КПК України, шляхом проведення у судовому засіданні опитування учасників судового провадження, переконався що укладення угоди є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому, судом з`ясовано, що обвинувачений повністю усвідомлює зміст укладеної угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого ОСОБА_4 визнає себе винуватим, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, цілком розуміє свої права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, та наслідки їх не виконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Зміст угоди відповідає вимогам ст. 472 КПК України та положенням закону, правова кваліфікація кримінального правопорушення є правильною, умови угоди не суперечать інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, сторони добровільно уклали угоду про визнання винуватості, зобов`язання взяті за угодою обвинуваченим можуть бути виконані повністю, наявні фактичні підстави для визнання винуватості.

Отже, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 407 КК України, тобто нез`явлення вчасно на службу без поважних причин вчиненому в умовах воєнного стану особою, зазначеною в частині другій статті 407 КК України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби).

При вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд виходить з наступного.

Пленум Верховного Суду України в абзаці 1 п. 1 Постанови від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив судам, що «при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання».

Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд ураховує що ОСОБА_4 має постійне місце мешкання та реєстрації, не одружений, проходив військову службу за призовом по мобілізації на посаді солдата резерву 1 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , на обліку у наркологічному диспансері та лікаря-психіатра не перебуває, посередньо характеризується за місцем служби, за довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12 ААВ № 345957 має третю групу інвалідності, має протипоказання щодо тяжкої фізичної праці, в силуст. 86,87, 89 КК України не судимий.

Відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 297/562/17 (провадження № 51-239км18) зазначив, що вказані обставини слід рахувати як альтернативні, незалежні та такі, що можуть існувати одна від одної.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено.

За ч. 5 ст. 65 КК України у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди. Отже, закон дозволяє суб`єктам угоди самостійно визначити вид покарання яке понесе винна особа.

Проте, суд при ухваленні вироку на підставі угоди та призначенні покарання зобов`язаний перевірити угоду на відповідність вимогам кримінального процесуального закону та закону про кримінальну відповідальність. За таких обставин сторони угоди, визначаючи покарання, зобов`язані дотримуватись положень розділу ХІ «Призначення покарання» КК України.

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За угодою, у кримінальному провадженні, що роглядається, сторони дійшли згоди про призначення ОСОБА_4 покарання за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, із застосуванням ст. 62, 69 КК України у виді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 роки.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму ВССУ № 13 від 11 грудня 2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» сторони мають право узгоджувати покарання, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п. 3 ч. 1 ст. 65 КК). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65, 75 КК мають право, використовуючи положення ст. 69 КК, узгоджувати: а) основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або б) інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК за цей злочин; в) не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч. 2 ст. 69 КК.

За правилом ч. 1 ст. 69 КК України (у редакції на час вчинення злочину) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Законом № 2839-IX від 13 грудня 2022 року, який набрав чинності 27 січня 2023 року у ч. 1 ст. 69 КК України (на день розгляду справи) внесено зміни щодо її застосування при призначеннні судом покарання за кримінальні правопорушення, передбачені ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинені в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

За загальним положенням, встановленим цією статтею, закони та інші нормативно-правові акти, не мають зворотної сили в часі, тобто не поширюються на поведінку, що мала місце в той період, коли відповідний акт ще не був прийнятий або ще не набрав чинності.

Не має зворотної сили як закон, що вперше встановлює юридичну відповідальність за певну поведінку, так і акт, який обтяжує відповідальність за вчинення будь-якого діяння порівняно з діючим законом. Виняток з цього правила становлять закони або інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність і саме тому мають зворотну силу.

Наведене узгоджується з висновками Конституційного Суду України так в рішенні № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно- правових актів. Конституційний суд зазначив, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 у справі про зворотну дію кримінального закону в часі зазначено, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Також, у рішенні від 02 липня 2002 року № 13-рп/2002 Конституційний Суд України вказав, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності, і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності.

Відповідно до ст. 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (ст. 7).

Заборона зворотної дії в часі, в інтерпретації Європейського суду з прав людини, положень, що погіршують становище особи, яка підлягає (чи може підлягати) кримінальній відповідальності. Це стосується як визначення діянь, які є кримінально караними, так і покарання (рішення у справі M v. Germany від 17 грудня 2009 року).

У рішенні в справі «Veeber v. Estonia» від 21 січня 2003 року ЄСПЛ констатувала порушення гарантій, передбачених ст. 7 Конвенції, у вигляді ретроспективного застосування кримінального закону, який погіршував становище особи.

Оскільки ч. 1 ст. 69 КК України (у редакції на день розгляду справи) обтяжує відповідальність та погіршує становище обвинуваченого порівняно з ч. 1 ст. 69 КК України (у редакції станом на час вчинення правопорушення) суд доходить висновку що дана норма закону не має зворотної дії в часі й застосуванню підлягає норма закону у редакції станом на час вчинення правопорушення.

Слід зазначити, що Верховний Суд у Постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 629/2739/18 (провадження № 51-3479 км 20) вказав, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях.

Частиною 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суд доходить висновку про наявність обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , а саме, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Верховний Суд у Постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к, провадження № 51-3612км18 вказав, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Також, у Постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 347/1360/17, провадження № 51-3920км19 Верховний суд зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен бути підтверджений матеріалами кримінального провадження.

Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, зазначив що критично ставиться до вчиненого і готовий нести відповідальність.

Зазначене підтвердила захисник обвинуваченого ОСОБА_5 .

Прокурор ОСОБА_3 не заперечував зазначеного.

Ураховуючи що обвинувачений ОСОБА_4 з`явився сам зі зізнанням, детально розповідав на досудовому слідстві про події вчинення кримінального правопорушення, визнає себе винним, засуджує свій вчинок, суд доходить висновку про наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, які одночасно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, оскільки істотно зменшують суспільну небезпеку кримінального правопорушення та небезпечність винуватої особи. Зазначені обставини в своїй сукупності настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було би явно несправедливим.

Відтак, наявні умови для правомірного застосування ст. 69 КК України.

Ураховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими, беручи до уваги характер і ступень тяжкості та небезпечності для суспільства вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особу винного, його молодий вік та стан здоров`я, обставини що пом`якшують та обтяжують покарання, поведінку обвинуваченого після скоєного, ставлення обвинуваченого до вчиненого, суд вважає за можливе та за доцільне за вчинене кримінальне правопорушення призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК України нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 5 ст. 407 КК України, а саме у виді 2 (двох) років позбавлення волі. При цьому, на підставі ст. 62 КК України замінити покарання у вигляді 2 років позбавлення волі на покарання у вигляді 2 років тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців. Суд вважає, що таке покарання буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Суд вважає, що таке покарання буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Запобіжний захід застосований до ОСОБА_4 за ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2023 року у вигляді тримання під вартою необхідно залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Відповідно до положень ст. 72 КК України необхідно зарахувати обвинуваченому у строк відбутого основного покарання час його попереднього ув`язнення з дня затримання за ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2023 року до дня набрання вироком законної сили.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Оскільки умови угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим відповідають вимогам Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України, підстави для відмови у затвердженні угоди, що визначені ч. 7 ст. 474 КПК України, судом не встановлені, суд дійшов висновку про можливість затвердження укладеної угоди.

На підставі викладеного та керуючись ст. 62, 69, 314, 368-371, 373, 374, 376, 394, 468, 469, 472 - 476 КПК України, суд

З А С У Д И В :

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 18 січня 2024 року прокурором Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 003155 від 11 грудня 2023 року, та обвинуваченим ОСОБА_4 , у присутності захисника ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання узгоджене сторонами кримінального провадження, із застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 62 КК України, замінити призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки триманням в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 (два) роки.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід застосований до ОСОБА_4 за ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2023 року року у вигляді тримання під вартою необхідно залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбутого ОСОБА_4 покарання зарахувати строк його попереднього ув`язнення з дня затримання за ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2023 року до дня набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1