Справа № 727/6873/23
Провадження № 1-кп/727/17/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2024 року

Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представників потерпілого - адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Чернівці, кримінальне провадження №0000169 від 05.03.2023 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівці, українця, громадянина України, освіта вища, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , інваліда ІІІ групи, безробітного, неодруженого, утриманців не маючого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 04.03.2023 року, приблизно о 15:00 год., перебуваючи за місцем свого проживання: АДРЕСА_2 , в ході виниклого словесного конфлікту, на грунті неприязних відносин з ОСОБА_4 через спір про майно, умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання,відливши із ємності, в яку напередодні злив її із акумулятора свого автомобіля, сульфатну (сірчану) кислоту в горнятко, вилив її на потерпілого, в результаті чого ОСОБА_4 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили непоправне знівечення обличчя потерпілого.

Допитаний у судовому засіданні обвинуваченийОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю не визнав та надав суду наступні покази.

Він постійно проживає у квартирі свого батька за адресою: АДРЕСА_1 . У цьому ж будинку, в квартирі під АДРЕСА_3 мешкає і ОСОБА_4 після одруження з його (обвинуваченого) сестрою Іреною. Впродовж тривалого часу потерпілий його провокував на бійки, нищив належне йому майно та викрадав будівельні матеріали. Останні три роки сім`я ОСОБА_4 припинила користуватися спільними котельнею та ванною на першому поверсі, оскільки побудувала собі окремий санвузол на другому поверсі цього будинку, а тому вказаними приміщеннями користується виключно він, а також доступ до них має його батько, який є власником квартири АДРЕСА_4 . За погодженням із потерпілим та членами його сім`ї, які за домовленістю між ними могли отримувати доступ до новозбудованих ним приміщень тільки за його дозволом та дозволом його батька на відповідне обґрунтоване прохання, він влітку 2022 року за власні кошти переніс зовнішню стіну котельні, збільшивши площу своєї квартири на 2,7 кв.м та покращивши функціональність будинку збудуванням власного санвузлу та встановленням нових систем опалення, а також водопостачання та водовідведення. Проте, 04.03.2023, близько 15 год., перебуваючи у себе вдома, він почув стукіт молотка у дворі, а на відео з камери, яку напередодні установив в паркані напроти входу в квартиру, в якій проживає, було видно, як потерпілий демонтує двері до цієї котельні, хоча жодного дозволу на потрапляння до неї від нього або від його батька не отримував. Отже, побачивши це, він, перебуваючи в стані сильного афекту, бо переживав за своє майно, а також за життя та здоров`я, оскільки вважав, що потерпілий, а також собака останнього, яка на той час теж була у дворі, можуть потрапити до квартири та завдати йому шкоди, узяв кружку, відлив з банки, що стояла у коридорі, сірчаної кислоти, яку перед цим злив з акумулятора, підійшов до ОСОБА_4 та вилив її на нього. Про властивості сірчаної кислоти він добре обізнаний, оскільки є дипломованим хіміком, крім того, раніше і сам отримував від неї опіки, а тому знає, до яких наслідків призводить її потрапляння на тіло потерпілого та вважає, що його дії не могли викликати непоправне знівечення обличчя потерпілого. Вказав, що його завданням було зупинити потерпілого, який намагався потрапити у його житло насильницьким способом, а тому він перебував у стані необхідної оборони,що виключає притягнення до кримінальної відповідальності за скоєне.

Цивільний позов потерпілого обвинувачений повністю не визнав, просив відмовити у задоволенні його вимог за їх необґрунтованістю.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст121 КК України, не дивлячись на її повне невизнання ним, доводиться сукупністю зібраних та безпосередньо досліджених судом під час судового розгляду наступних доказів.

Так, потерпілий ОСОБА_4 суду показав, що він з 2010 року проживає по АДРЕСА_5 , оскільки уклав шлюб з ОСОБА_9 - двоюрідною сестрою обвинуваченого та власницею частини домобудівлі по АДРЕСА_2 . Певний час між ним та ОСОБА_7 були нормальні стосунки. На першому поверсі будинку є котельня з входом з вулиці, де знаходяться комунікації, в тому числі, які проходять і в квартирі, де проживає його сім`я, проте ОСОБА_7 самоправно повісив замок на двері та перестав допускати його та його дружину до цього приміщення. 01.03.2023 він вчергове звертався до обвинуваченого з вимогою звільнити доступ до котельні для можливості обслуговувати комунікаційні мережі, попередивши при цьому, що в разі, якщо обвинувачений цього не виконає, то він сам демонтує двері до неї, на щой той відповів йому, що нехай тільки спробує це зробити. 04.03.2023, близько 15 год., він вийшов у двір будинку та, переконавшись, що ОСОБА_7 замок на дверях котельні так і не зняв, вирішив їх демонтувати, щоб отримати доступ до комунікацій та тому, що незадовго до події вони з дружиною почали постійно відчувати запах ацетону в своїй квартирі, що знаходиться на ІІ-му поверсі вказаного будинку, який потрапляв з вулиці, а тому хвилювалися за стан здоров`я своїх малолітніх дітей, який почав погіршуватися, та хотіли перевірити джерело такого запаху. Для цього він взяв болгарку та почав зрізати петлі на дверях, після чого зняв дверне полотно та побачив, що стіна за дверима замурована зсередини. В цей же час ОСОБА_7 , вийшовши з квартири з кружкою в руках, підійшов до нього та вилив йому в обличчя її вміст зі словами: «Я ж казав тобі цього не робити». Він устиг прикрити частину обличчя лівою рукою, але за кілька секунд відчув різкий біль в тих частинах тіла, на які попала невідома речовина, а тому почав швидко знімати з себе увесь одяг та побіг додому. Там одразу ж забіг у душ, почав її змивати з обличчя та тіла, а його дружина, яка має медичну освіту, зрозумівши, що на його тілі наявні ознаки хімічного опіку, поклала на місця ушкоджень соду, щоб нейтралізувати вплив кислоти. Після цього вони невідкладно викликали швидку медичну допомогу, яка його госпіталізувала. Надалі він проходив тривале лікування впродовж більше як трьох тижнів в умовах стаціонару, а в подальшому в домашніх умовах, але і до цього часу відчуває наслідки отриманих хімічних опіків, зокрема на обличчі, яке зазнало знівечення.

Обґрунтовуючи вимоги заявленого ним та підтриманого в судовому засіданні повністю цивільного позову щодо розміру грошового відшкодування матеріальної та моральної шкоди, потерпілий вказав наступне.

На лікування ним витрачено 4 418,50 грн, що документально підтверджується.

У момент отримання тілесних ушкоджень він переніс значний фізичний біль та продовжує його зазнавати, крім того, внаслідок опіків його тіло виглядає неестетично, він пережив емоційний стрес та відчуває дискомфорт, тривалий час не міг фізично працювати, втратив роботу та дохід, який мав до цього, а тому не має можливості належним чином утримувати свою сім`ю,в зв`язку із чим також постійно нервує та відчуває незручності. В період лікування він потребував зовнішньої допомоги з боку близьких, з приводу чого почувався як джерело клопоту та обмежень для родичів, звичайний спосіб життя та стан здоров`я яких, зокрема його дружини, також значно погіршився. Виходячи з зазначеного, просить суд стягнути з обвинуваченого на свою користь заподіяну моральну шкоду, розмір якої ним визначений у сумі 300 000 грн.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що вона є дружиною потерпілого ОСОБА_4 та двоюрідною сестрою обвинуваченого ОСОБА_7 , який проживає в кв. АДРЕСА_6 . Вони ж сім`єю мешкають у квартирі на другому поверсі вказаного будинку. Впродовж кількох місяців до події між її чоловіком та обвинуваченим відбувались конфлікти через неможливість потрапити до приміщення спільної котельні, вхід до якої закрив на замок ОСОБА_7 та мати доступ до якої їм необхідно, оскільки там проходять труби до приміщення, в якому вони проживають. Зокрема, під час однієї з таких сварок обвинувачений погрожував чоловікові, що обіллє його кислотою, якщо той буде продовжувати намагатись потрапити до закритої котельні. 04.03.2023, близько 15 год., вона перебувала в одному з приміщень будинку на першому поверсі, коли раптом почула крик чоловіка про допомогу, а тому вибігла на вулицю та, побачивши на тілі останнього опіки, а також оплавлений одяг, одразу ж зрозуміла, що його облили кислотою, після чого обсипала ОСОБА_4 содою, щоб нейтралізувати її дію, оскільки має медичну освіту та відповідну підготовку. Після цього потерпілого забрала карета швидкої медичної допомоги, яку вони негайно викликали. В подальшому ОСОБА_4 розповів їй, що ОСОБА_7 вилив цю кислоту на нього раптово та безпричинно.

Свідок ОСОБА_10 надала суду покази про те, що вона є тещею потерпілого ОСОБА_4 і також проживає в будинку АДРЕСА_2 . 04.03.2023 року, по обіді, перебуваючи в квартирі на другому поверсі будинку з онучками, почула крики зятя з вулиці, а через мить до кімнати забігла її донька ОСОБА_11 , щось взяла та знову вибігла. Невдовзі після цього ОСОБА_12 забрала машина швидкої допомоги, а донька розповіла їй , що ОСОБА_13 вилив на ОСОБА_12 хімікати, і той отримав від цього опіки.

Крім показів потерпілого та вищеперелічених свідків, винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину також підтверджується іншими доказами, які містяться у матеріалах справи, й були безпосередньо та всебічно досліджені у судовому засіданні.

Так, відповідності із витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань про реєстрацію кримінального провадження №0000169 від 05.03.2023 року за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, внесено відповідні відомості про кримінальне правопорушення( а.с. 1-3).

З протоколу прийняття заяви ОСОБА_4 про кримінальне правопорушення від 04.03.2023 року вбачається, що того дня, близько 15 год. він демонтував двері в спільну кімнату за адресою: АДРЕСА_7 , під час чого вийшов ОСОБА_14 із кружкою в руках і вилив з неї невідому речовину в область його лівої сторони тулуба, лівої руки та шиї (а.с. 21-23).

Відповідно до протоколу огляду місця події від 04.03.2023 року з прибудинкової території за адресою: м. Чернівці, вул. Мізюна, 28 вилучено: джинси синього кольору, кофту на блискавці, футболку чорного кольору; контрольний зріз з кофти з невідомою речовиною; невідому речовину прозорого кольору (а.с. 24-39).

У відповідності із протоколом проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_4 та додатком до нього у вигляді відеозапису на диску, який також відтворено та переглянуто в ході судового слідства, зафіксовано відтворення подій, які мали місце 04.03.2023 по вул. Мізюна, 28 в м. Чернівці, та обставини, за яких ОСОБА_7 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_4 , виливши на останнього хімічну речовину (а.с. 50-52).

Згідно із постановою слідчого від 09.03.2023 року джинси синього кольору, кофту на блискавці, футболку чорного кольору, вилучені під час огляду місця події 04.03.2023 року, визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні 2023 (а.с. 53).

У відповідності із протоколом огляду речей від 09.03.2023 року було оглянуто джинси синього кольору, кофту на блискавці, футболку чорного кольору, які містять на собі сліди впливу хімічної речовини, ознаки плавлення тканини ( а.с. 54-63).

Згідно висновку експерта за результатами судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів від 13.06.2023 року надана експертам на дослідження речовина є сірчаною кислотою із масовою концентрацією 21,38% (а.с.115-119).

Відповідно до постанови слідчого від 22.03.2023 визнано речовим доказом контрольний зріз з поверхні одягу потерпілого, вилучений згідно із протоколом огляду місця події від 04.03.2023 (а.с. 120).

З відеозаписів з камер зовнішнього відеоспостереження по АДРЕСА_2 (а.с. 122), оглянутих згідно із протоколом від 21.03.2023 року (а.с. 123-146), та досліджених судом вбачається, що близько 15 години 04.03.2023 з будинку кілька разів виходить потерпілий ОСОБА_4 та зникає з поля зору камер. У подальшому зображено як потерпілий проходить по подвір`ю з великим предметом, схожим на двері, в руках та повертається назад, надалі ж видно, як він біжить в сторону входу в квартиру, з якої раніше виходив.

Також, на відеозаписі з камери зовнішнього відеоспостереження, переглянутому в судовому засіданні, зображено як потерпілий ОСОБА_4 здійснює демонтаж дверей, розміщених на стіні будинку, та видно, що за цими дверима наявне полотно білого кольору, яке блокує вхід до приміщення. Після зняття дверей потерпілий їх відносить та повертається. В цей момент з будинку виходить обвинувачений ОСОБА_7 з кружкою в руках, підходить до потерпілого та виливає якусь речовину на останнього Через кілька секунд ОСОБА_4 почав швидко знімати в себе одяг та бігти. (а.с. 147).

У відповідності із постановою від 18.04.2023 року вищезазначений відеозапис визнано речовим доказом (а.с.148-149) та переглянуто його зміст, що підтверджується протоколом огляду речей і документів від 18.04.2023 року (а.с. 150-157).

Як вбачається з протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого та обвинуваченого від 20.04.2023 року, відеозапис якого також переглянуто судом, ОСОБА_7 показав механізм спричинення ним тілесних ушкодженьОСОБА_4 , не зазначаючи при цьому про вчинення таких дій внаслідок існування для нього будь-якої загрози з боку потерпілого, або собаки останнього (а.с. 159-162).

Згідно висновку судово-медичного експерта від 28.03.2023 №157мд у потерпілого ОСОБА_4 виявлено наступні тілесні ушкодження: хімічний опік І-ІІ А ІІ В ст. лівої половини обличчя, шиї, лівої верхньої кінцівки, поперекового відділу загальною площею 9% тіла. Вищевказані тілесні ушкодження виникли в результаті дії їдкої хімічної речовини, по строку та обставинам виникнення можуть відповідати вказаному в фабулі постанови та таким, на які вказує підекспертний і відносяться до середнього ступеня тяжкості, як такі, що призвели до тривалого розладу здоров`я (а.с. 169-170).

Також, відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи від 08.06.2023 №037 , зважаючи на вираженість рубцевих змін на обличчі ОСОБА_4 , комісія експертів прийшла до висновку, що рубці на його обличчі, які утворились внаслідок загоєння хімічного опіку, не можуть зникнути або суттєво зменшитись під дією не хірургічних методів лікування. У разі визнання судом вищевказаних змін обличчя як невиправне знівечення обличчя, вищевказаний рубець може бути віднесений до тяжких тілесних ушкоджень (а.с. 173-180).

Оцінивши вищенаведені докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкриінованого йому кримінального правопорушення поза розумним сумнівом, адже підстави для визнання зібраних у справі доказів обвинувачення неналежними, недопустимими та недостовірними відсутні, вони узгоджуються між собою та іншими матеріалами кримінального провадження, отримані в порядку, визначеному КПК, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення, є достатніми для встановлення дійсних обставин справи та прийняття правильного процесуального рішення; будь-яких зауважень та заперечень щодо них від учасників кримінального провадження не заявлялось.

При цьому слід також зазначити наступне.

Відповідно до п.2.1.8 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я №6 від 17.01.1995 року, судово-медичний експерт не кваліфікує ушкодження обличчя як знівечення, оскільки це поняття не є медичним. Він визначає вид ушкодження, його особливості і механізм утворення, встановлює, чи є це ушкодження виправним або невиправним. Під виправністю ушкодження належить розуміти значне зменшення вираженості патологічних змін (рубця, деформації, порушення міміки тощо), з часом чи під дією нехірургічних засобів. Коли ж для усунення необхідне оперативне втручання (косметична операція), то ушкодження обличчя вважається невиправним.

Наведене кореспондується з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п.27 постанови № 2 від 7 лютого 2003 року „Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи", згідно яких визначення наявності знівечення обличчя є компетенцією суду. Встановлювати ж, чи є знівечення обличчя непоправним, необхідно за допомогою судово-медичної експертизи. Водночас треба мати на увазі, що висновки судово-медичних експертиз містять лише медичну оцінку наслідків злочинного діяння і саме в такому розумінні вони повинні оцінюватися судами при вирішенні питання про доведеність винуватості особи у злочині, обставин його вчинення та про його кримінально-правову кваліфікацію.

Умисним тяжким тілесним ушкодженням за ознакою непоправного знівечення обличчя слід вважати за одночасної наявності двох обставин: 1) таких патологічних змін обличчя, які його спотворюють, надають огидливості, відвертають від себе і 2) для усунення цих змін необхідне хірургічне втручання.

Отже, знівечення обличчя визначається стосовно будь-якої потерпілої особи, виходячи з естетичної оцінки нормального вигляду обличчя, та має місце тоді, коли ушкодження обличчя, будучи неусувним, надає обличчю відразливого, потворного, відштовхуючого зовнішнього вигляду.

Як вже зазначалось у вироку вище, висновком комісійної судово-медичної експертизи від 08.06.2023 №037 підтверджується, що для усунення рубців на обличчі ОСОБА_15 необхідне оперативне втручання (косметична операці, тому дані рубці являються невиправними.

Судом також безпосередньо досліджено фотознімки потерпілого ОСОБА_4 , долучені до протоколу його допиту, на яких зображено ушкодження на обличчі та тілі потерпілого, які також, на думку суду, є патологічними (а.с. 42-44).

Крім того, при ретельному огляді зовнішнього вигляду потерпілого судом встановлено, що його обличчя має вигляд не властивий нормальному людському обличчю, є спотвореним, наявні на ньому пошкодження помітні з віддаленої відстані та ці понівечення привертають до себе увагу та надають потерпілому відштовхуючого зовнішнього вигляду, що видно було під час судового розгляду всім його учасникам; зі спливом часу самі по собі вони не зникнуть та суттєво не змінять своїх властивостей.

Отже, з огляду на висновок експертів № 037 від 08.06.2023 року, встановлені обставини справи, вигляд постраждалого, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, на момент розгляду справи, виходячи із загальноприйнятих уявлень про вигляд людини, суд визнає такі тілесні ушкодження потерпілого ОСОБА_4 непоправними та такими, що знівечили його обличчя, у зв`язку з чим вони є тяжкими тілесними ушкодженнями.

Аналізуючи доводи сторони захисту про те, що обвинувачений захищався від протиправного насильницького вторгнення потерпілого у його житло, а тому для його відвернення, перебуваючи в стані необхідної оборони та афекту, і заподіяв ОСОБА_4 тілесні ушкодження, не маючи такого умислу, суд вважає їх необгрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. п. 1, 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» при розгляді справ даної категорії судам необхідно беззастережно додержувати вимог ч. 3 ст. 27 Конституції України і ст. 36 КК, враховуючи те, що відповідно до закону кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

При розгляді справ даної категорії судам необхідно з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Разом із тим, згідно з ч. 5 ст.36 КК України, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає, не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення.

Тобто, закон передбачає винятки із загального правила про те, що при необхідній обороні особа, що захищається, повинна додержуватися визначеної межі, завдаючи шкоду посягаючому. Цими винятками є : напад озброєної особи, напад групи осіб або протиправне насильницьке вторгнення у житло чи інше приміщення. У таких випадках шкода, заподіяна особі, яка посягає, не обмежена ніякими межами, аж до позбавлення посягаючого життя.

Дослідивши та перевіривши всі докази по справі, а також покази ОСОБА_7 , суд прийшов до висновку про те, що останній не зазнав суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого ОСОБА_4 , яке створювало б реальну загрозу заподіянню шкоди його здоров`ю чи життю або майну, оскільки висунуті ним відповідні твердження не знайшли підтвердження в ході судового розгляду

Так, безспірно встановленим, зокрема з наявних у кримінальному провадженні та переглянутих судом відеозаписів, є відсутність факту протиправного насильницького вторгнення потерпілого в житло або інше приміщення, належне обвинуваченому, оскільки відсутні будь-які дані про те, що потерпілий застосовував насильство до ОСОБА_7 , як і відсутні докази щодо належності останньому на будь-якому праві приміщення котельні, в яку намагався потрапити ОСОБА_4 , а, навпаки, судом встановлено, що цим приміщенням спільно користувались всі проживаючі у будинку по АДРЕСА_2 до того моменту, як обвинувачений самовільно замурував доступ до нього, в зв`язку із чим і почали виникати конфлікти між ним та потерпілим.

Отже, дії ОСОБА_7 не можна оцінювати як самозахист, оскільки будь яких дій насильницького характеру потерпілий щодо обвинуваченого не вчиняв, жодної загрози здоров`ю обвинуваченого не було, як і не було загрози зі сторони собаки потерпілого, що повністю підтверджується відеозаписом з камери спостереження з будинку АДРЕСА_8 .

З аналогічних підстав судом не приймаються до уваги і покази свідка, допитаного судом по ініціативі сторони захисту - ОСОБА_16 , про насильницьке вторгнення ОСОБА_4 у його приміщення та, враховуючи те, що зазначений свідок є батьком обвинуваченого, розцінює їх як сприяння уникненню останнім відповідальності за скоєне в зв`язку з перебуванням у родинних відносинах. При цьому суд також враховує, що у матеріалах справи наявна довідка про результати перевірки відповідної заяви ОСОБА_16 , яка не встановила у діях потерпілого ознак такого правопорушення (а.к.п.258) .

Натомість, в ході судового розгляду встановлено, що за даних конкретних обставин справи, враховуючи поведінку потерпілого, який першим не проявляв агресії до обвинуваченого, ОСОБА_7 першим почав конфлікт між ними, першим вилив на потерпілого небезпечну хімічну рідину, а саме сірчану кислоту, тоді як останній був без будь-якої зброї або прилаштування для нападу, а його дії за своїм характером і об`єктивними проявами не можуть розцінюватись як такі, що досягли ступеня суспільної небезпечності і викликали в обвинуваченого необхідність вжиття активних дій,спрямованих на захист життя та здоров`я, тобто фактично обвинувачений вчиняв одностороннє насильство відносно ОСОБА_4 , жодного спротиву якому з боку потерпілого не було. Характер дій обвинуваченого, що полягали у виліві сірчаної кислоти в обличчя потерпілого, жодним чином не свідчить, що вони були здійснені з метою оборони. При цьому, як вже зазначалось, жодних ознак нападу на ОСОБА_7 з боку потерпілого ОСОБА_4 або його собаки судом не встановив, а тому вважає, що необхідність оборони для обвинуваченого була об`єктивно відсутня.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у обвинуваченого не виникло підстав захищатися, потерпілий не надав приводу сприймати його як реальну загрозу, тобто обвинувачений не перебував в стані необхідної оборони. у зв`язку з чим доводи про необхідність застосування у цьому провадженні положень ч. 5 ст. 36 КК суд відхиляє.

Також судом встановлено, що злочин обвинуваченим було вчинено на ґрунті неприязних стосунків, які виникли з потерпілим через невирішені побутові питання щодо користування спільними приміщеннями в будинку, та які є основним мотивом, у якому домінує свідомість та який не свідчить про стан фізіологічного афекту.

Відтак, посилання обвинуваченого про перебування у такому стані- стані афекту слід вважати його намаганням ввести суду в оманута спробою ОСОБА_7 уникнути відповідальності за більш тяжкий злочин.

Крім того, поведінка обвинуваченого після спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, який усвідомлював наслідки своїх дій, не намагався викликати швидку, або якимось іншим чином запобігти наслідкам його дій, дає суду підстави вважати про його байдуже ставлення до них.

Аналіз викладеного в сукупності з дослідженими в суді доказами, доводить, що всі тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_4 , були спричинені внаслідок винних дій обвинуваченого ОСОБА_7 , який діяв умисно, переслідуючи мету саме їх завдання потерпілому.

Отже, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення є доведеною. Його діїсуд кваліфікує за ч.1 ст.121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто тілесне ушкодження, що спричинило непоправне знівечення обличчя.

При призначенні покарання обвинуваченому слід виходити з наступного.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Судом встановлено, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується посередньо, на диспансерному обліку у лікаря - психіатра не перебуває, 21.03.2008 року зареєстрований в обласному комунальному некомерційному підприємстві «Чернівецький обласний наркологічний диспансер з діагнозом «Гостра алкогольна інтоксикація», є осудним, інвалідом 3 групи, має постійне місце проживання, не працює, утриманців не має, свою вину у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому не визнає, у скоєному не розкаюється, заподіяну злочином шкоду жодним чином не відшкодував.

Таким чином, обставин, що пом`якшують чи обтяжують вину обвинуваченого відповідно до ст. ст.66,67 КК України, судом не встановлено.

Отже, з урахуванням тяжкості та обставин вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, яке потягло наслідки у виді тяжких тілесних ушкоджень, що свідчить про його підвищену небезпеку для оточуючих і суспільства, даних про його особу, відсутності обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання , характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали внаслідок цього злочину, думки потерпілого, суд дійшов висновку, що у відповідності до вимог КК та передбачених ним санкцій виправлення та перевиховання обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства. У зв`язку з цим, виходячи з принципів соціальної доцільності та співмірності відповідальності вчиненому злочину, обвинуваченому необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі, що при зазначеному вище є в повній мірі справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а також, у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України відповідатиме завданням, загальним засадам призначення покарання та його меті.

Підстав для застосування положень статей 69, 69-1, 75 КК України суд не знаходить.

В межах вказаного кримінального провадження запобіжний захід відносно обвинуваченого не застосовувався.

Як встановлено судом ОСОБА_17 обвинувачується у вчиненні і інших кримінальних правопорушень, ч.ч.1,2 ст.307, ч.1 ст.309, ч.2 ст.311, ч.1ст.313, ч.1ст.263 КК України, кримінальне провадження № 0000948 від 15.03.2023 року по яким перебуває також в провадженні Шевченківського районного суду м. Чернівці. В межах кримінального провадження № 0000948 слідчим суддею Першотравневого районного суду м. Чернівці відносно ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який у подальшому продовжувався ухвалами Шевченківського районного суду ( останній раз на 60 діб 20 грудня 2023 року) .

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахування судом строку попереднього ув`язнення здійснюється у разі засудження особи до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення.

Виходячи з вищезазначеного, оскільки запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому було застосовано в межах іншого кримінального провадження, підстави для зарахування йому в строк відбування покарання періоду його перебування під вартою з червня 2023 року відсутні.

Отже, початок строку відбування покарання ОСОБА_7 , призначеному у кримінальному провадженні за ст.121 ч.1 КК України, слід рахувати з дня ухвалення судом даного вироку .

При вирішенні цивільного позову потерпілого суд вважає, що на підставі ст.ст.128, 129 КПК України, ст.ст.1166, 1167 ЦК України його вимоги про відшкодування завданої ОСОБА_4 скоєним обвинуваченим злочином матеріальної шкоди слід задовольнити повністю, в сумі 4418,50 грн, з врахуванням лікарських призначень та витрат, понесених потерпілим на лікування, розмір яких підтверджується наданими ним суду відповідними доказами: виписками з медичної карти та касовими чеками, а вимоги про відшкодування моральної шкоди частково, виходячи з наступного.

Критерії визначення розміру компенсації моральної шкоди прописані в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про компенсацію моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, згідно із п. 9 якої, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Внаслідок ушкодження здоров`я з вини обвинуваченого потерпілий отримав непоправне знівечення обличчя, що, на думку суду, безумовно супроводжувалось фізичними та душевними стражданнями, а тому суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 внаслідок вчинення злочину завдано моральної шкоди, оскільки відбулось погіршення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, позбавлення його можливості реалізації свої планів, також знівечене обличчя завдає йому страждань і дискомфорт у спілкуванні з оточуючими та потребує проведення в подальшому пластичних операцій, тобто його лікування не завершено.

Разом з тим, враховуючи ступінь тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень і те, що він частково обґрунтовує свої позовні вимоги і тим, що моральної шкоди завдано його рідним, які з позовом не звертались, майновий стан обвинуваченого та наявність у нього інвалідності третьої групи, суд вважає, що розмір вимог позову в цій частині є надмірним та явно завищеним, а для компенсації завданої потерпілому моральної шкоди, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, а також враховуючи характер, обсяг та тяжкість фізичних і душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_4 , викликаних втратою звичного йому способу життя, соціальних зв`язків, сором`язливістю та незручностями перед оточуючими через свій зовнішній вигляд, час та зусилля, необхідні для максимального приближення для відновлення попереднього стану, визначає її розмір в сумі 150 000 грн.

Питання про речові докази необхідно вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України, а про судові витрати - згідно ст. 124 КПК України.

Керуючись ст.ст. 368- 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді п`яти років шести місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з 15 січня 2024 року.

Цивільний позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 4 418,50 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 150 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів № СЕ - 19/126-23/2227- НЗПРАП в сумі 956, 00 грн. (а.к.п.115-119).

Речові докази:

- спеціальний пакет PSP4105610 з об`єктом огляду, а саме: джинсами синього кольору, кофтою на блискавці та футболкою чорного кольору, що упаковані до картонної коробки та передані до камери зберігання речових доказів при Чернівецькому РУП ГУНП в Чернівецькій області - повернути за належністю ОСОБА_4 ( а.к.п.53);

- контрольний зріз з поверхні одягу, що упакований до сейф-пакету PSP2172770 разом з первинною упаковкою та переданий до камери зберігання речових доказів при Чернівецькому РУП ГУНП в Чернівецькій області - знищити (а.к.п.120);

- DVD - R диск з відезаписом з камери відеонагляду за адресою: м. Чернівці, вул. Мізюна, 28 - залишити в матеріалах кримінального провадження (а.к.п.148-156); - Флеш носій та мікро флеш носйі, з відеозаписами - залишити в матеріалах кримінального провадження (а.к.п.165-166).

Вирок може бути оскаржений у порядку, передбаченому КПК України, до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м.Чернівці, протягом 30 днів з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_7 - у той же строк з моменту отримання ним копії вироку.

Відповідно до ст. 532 КПК України вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення слід вручити обвинуваченому та прокурору, а іншим учасникам судового провадження роз`яснити, що вони мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_1