УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня2023 року

м. Київ

справа № 296/105/12-к

провадження № 51-2346км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 з доповненнями до неї на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 12 травня 2021 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Станишівка Житомирського району Житомирської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя того АДРЕСА_2 , раніше судимого: 05 березня 1993 року - за ч. 3 ст. 140 Кримінального кодексу України 1960 року (далі - КК України1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців; 28 лютого 1997 року - за ст. 94 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років; 08 листопада 2005 року - за ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з іспитовим строком 2 роки; 05 грудня 2007 року - за ч. 2 ст. 309, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, 05 березня 2010 року звільненого умовно-достроково з місць позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць 15 днів,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115, пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 2 вересня 2014 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115, пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років і ОСОБА_9 за ч. 5 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років, судове рішення щодо яких у касаційному порядку не оскаржується.

Постановлено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 500 000 грн на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Прийнято рішення щодо речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за вчинення злочину за таких обставин.

У квітні 2011 року, точний день досудовим слідством не встановлений, ОСОБА_8 запропонував ОСОБА_9 , з якою підтримував інтимні стосунки, вчинити умисне вбивство її чоловіка - ОСОБА_11 , на що вона погодилась. Взявши на себе організацію цього злочину, ОСОБА_8 розробив його план, відповідно до якого як виконавця залучив свого знайомого ОСОБА_6 , із яким раніше відбував покарання і який раніше вчинив умисне вбивство, а ОСОБА_9 - як пособника, розподіливши при цьому між усіма обов`язки.

Діючи відповідно до розробленого плану, ОСОБА_8 уклав з ОСОБА_6 угоду, згідно з якою останній зобов`язався позбавити життя ОСОБА_11 , а ОСОБА_8 - сплатити йому за це винагороду в розмірі 5000 дол. США.

18 квітня 2011 року в не встановлений досудовим слідством час ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_9 про те, що умисне вбивство ОСОБА_11 буде вчинено ввечері цього ж дня, і доручив їй спочатку повідомити час, коли її чоловік прийде додому. Після цього, за дорученням ОСОБА_8 , ОСОБА_9 повинна була під будь-яким приводом сприяти тому, щоб ОСОБА_11 вийшов із будинку на вулицю, та негайно повідомити про це ОСОБА_8 .

У вказаний день у невстановлений час ОСОБА_9 повідомила ОСОБА_8 про час повернення ОСОБА_11 додому. Після цього ОСОБА_8 приїхав на своєму автомобілі марки «Ореl Astra», державний номерний знак НОМЕР_1 , разом із ОСОБА_6 до місця проживання ОСОБА_11 . Там ОСОБА_8 залишив ОСОБА_6 для вчинення умисного вбивства, а сам згідно з розробленим планом поїхав на вул. Шевченка, де залишився чекати на нього, щоб забрати після вчинення злочину.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_9 у вказаний день приблизно о 21:30, перебуваючи за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_3 , по мобільному телефону повідомила ОСОБА_8 про те, що її чоловік ОСОБА_11 вийшов з будинку до гаража, розташованого неподалік від їх домоволодіння, а ОСОБА_8 у свою чергу повідомив про це ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 , діючи на замовлення відповідно до розробленого плану, бажаючи одержати матеріальну винагороду, з метою заподіяння смерті ОСОБА_11 підійшов до останнього, який був неподалік гаража, розташованого на АДРЕСА_4 , та колючо-ріжучим предметом, котрий заздалегідь узяв з собою, заздалегідь узятим із собою умисно вбив ОСОБА_11 , завдавши 11 ударів по тулубу та в нижню кінцівку, у наслідок чого було пошкоджено внутрішні органи, кістки, м`які тканини, що призвело до масивної крововтрати, яка спричинила смерть.

Потім ОСОБА_6 прийшов до обумовленого місця, де був автомобіль ОСОБА_8 , після чого разом із замовником залишили місце злочину.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 травня 2021 року вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 2 вересня 2014 року щодо ОСОБА_6 змінено та виключено з кваліфікації його дій посилання на ч. 2 ст. 27 КК України; замінено у вступній частині вироку дані щодо освіти ОСОБА_6 , а саме зазначено про професійно-технічну освіту замість вищої освіти. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 28 квітня 2011 року до 14 квітня 2016 року та з 5 березня 2019 року до 12 травня 2021 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з 15 квітня 2016 року по 4 березня 2019 року - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. У решті вирок залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі з доповненнями до неї засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий апеляційний розгляд. Своє прохання обґрунтовує тим, що апеляційний суд під час повторного апеляційного розгляду порушив принцип невинуватості особи та не виконав вказівок суду касаційної інстанції, наданих у ході скасування ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 14 квітня 2016 року та направлення справи на новий апеляційний розгляд. Вважає, що у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону суд апеляційної інстанції зобов`язаний був скасувати вирок місцевого суду з направленням справи на новий судовий розгляд. Стверджує, що апеляційний суд обмежив право на захист через те, що його ( ОСОБА_6 ) утримували в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» в умовах, які, на його думку, не давали можливості підготуватися до судових засідань, а його захисник ОСОБА_12 не здійснював належного захисту в суді апеляційної інстанції. Зазначає про наявність сумнівів в об`єктивності та неупередженості суду апеляційної інстанції, який не задовольнив поданих клопотань, не вжив необхідних та ефективних заходів за скаргами щодо неналежних умов утримання й нелюдського поводження в зазначеній вище державній установі та під час конвоювання до суду. Вказує, що апеляційний розгляд здійснено незаконним складом суду, оскільки судді ОСОБА_13 та ОСОБА_14 раніше брали участь у розгляді справи. Посилається на невідповідність оскаржуваного судового рішення вимогам ст. 377 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі-КПК України 1960 року) та зазначає про порушення принципу безпосередності дослідження доказів. Зазначає, що в суду апеляційної інстанції були підстави для застосування ст. 49 КК України. Указує, що йому не могло бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 просили задовольнити касаційну скаргу з доповненнями до неї.

Прокурор ОСОБА_5 вважала за необхідне змінити судові рішення щодо ОСОБА_6 , виключивши з них посилання як на доказ на явку з повинною ОСОБА_6 .

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_6 і його захисника ОСОБА_7 , думку прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені у касаційній скарзі з доповненнями до неї, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення у тій частині, в якій воно було оскаржено. При цьому неповнота та однобічність судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим судом, оскільки вони були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Одночасно згідно з ч. 1 ст. 398 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення кримінально-процесуального закону; неправильне застосування кримінального закону; невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність цих підстав, суд касаційної інстанції керується статтями 370-372 КПК України 1960 року.

З огляду на це не є предметом розгляду суду касаційної інстанції доводи ОСОБА_6 про неповноту та упередженість розгляду кримінальної справи у судах першої і апеляційної інстанцій.

Разом з тим перевіркою матеріалів справи з`ясовано, що висновки суду про винуватість засудженого у вчиненні інкримінованого злочину за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового слідства та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку відповідно до приписів ст. 67 КПК України 1960 року. Вирок суду узгоджується з вимогами статей 332 - 335 КПК України 1960 року, є законним та вмотивованим.

Так, суд правильно зробив висновок про винуватість засудженого у вчиненні вбивства потерпілого ОСОБА_11 , на підставі показань потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_15 , які повідомили про відносини між сином останнього - ОСОБА_11 та дружиною померлого - ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , а також ряду письмових доказів: даних протоколів огляду місця події від 18 та 29 квітня 2011 року, огляду трупа від 19 квітня 2011 року, огляду предметів від 19 квітня 2011 року, протоколів про результати проведення- оперативно-технічних заходів, висновків експертів проведених експертиз у справі, й інших доказів.

Предметом перевірки суду першої інстанції також була версія захисту щодо непричетності засудженого до вчинення вбивства ОСОБА_11 , яку суд спростовав наявними в матеріалах справи доказами.

Надалі ця версія сторони захисту була предметом ретельної перевірки і судом апеляційної інстанції.

Так, не погоджуючись із вироком районного суду, ОСОБА_6 і його захисник стверджували, що, на їхню думку, обвинувачення ОСОБА_6 ґрунтується на припущеннях, оскільки органами досудового слідства не було зібрано доказів, того, що він вчинив вбивство ОСОБА_11 , а перебування в межах базової станції мобільного зв`язку, в зону якої входить будинок, де проживала сім`я ОСОБА_19 , не є доказом його винуватості. Зазначали про однобічний і неповний розгляд справи та безпідставне відхилення клопотань про витребування і приєднання до справи нових доказів, що, на їхню думку, підтверджують невинуватість ОСОБА_6 . Указували, що після затримання за вчинення адміністративного правопорушення ОСОБА_6 написав явку з повинною під фізичним тискомпрацівників міліції, які незаконно утримували його у приміщенні Корольовського РВ УМВС і змушували зізнатися у злочині, і цю явку використали для обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому пояснення від 28 квітня 2011 року були написані під диктування працівників міліції.

Ці доводи були предметом ретельної перевірки судом апеляційної інстанції, у тому числі шляхом повторного дослідження доказів у справі, допиту тих свідків і спеціалістів, на допиті яких наполягав ОСОБА_6 .

Зокрема, апеляційний суд дослідив і відхилив твердження сторони захисту щодо недоведеності й необґрунтованості схем та зроблених дзвінків між засудженими.

При цьому апеляційний суд указав, що в суді засуджений ОСОБА_6 пояснював, що 18 квітня 2011 року в період з 18 до 22 год він перебував у АДРЕСА_5 , в офісі, на автозаправці по АДРЕСА_6 , у магазинах на АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 , що підтверджується межами зон дії базових станцій.

Аналізуючи вказані показання, апеляційний суд покликався на показання ОСОБА_6 , надані під час досудового слідства 29 квітня 2011 року, в яких на запитання, де він перебував 18 квітня 2011 року в період з 21 до 22 год, відповів, що до часу не прив`язаний і точно сказати, де був з 21 до 22 год зазначеного дня не може, оскільки не пам`ятає о котрій прийшов додому, а до того, як прийшов додому, весь вечір був із ОСОБА_8 (т. 3, а.с. 36). Таким чином, суд констатував, що ОСОБА_6 вже через 11 днів від дня події не вказував про відвідування тих об`єктів (на які посилається тепер) звідки робив дзвінки до ОСОБА_8 . Версію ж про місце свого перебування на час вчинення злочину озвучив після ознайомлення з матеріалами справи.

Спростовуючи цей довід сторони захисту, апеляційний суд послався також на показання допитаного в суді спеціаліста ОСОБА_20 , який надав технічну допомогу слідчому у складанні зазначених схем щодо перебування засуджених в зоні базових станцій, їх місце розташування, можливого переміщення засуджених ОСОБА_6 і ОСОБА_8 , та спеціалістів з мобільного зв`язку - операторів «Київстар» і «Лайфселл» ОСОБА_21 та ОСОБА_22 .

Так, вказаний спеціаліст пояснив, що аналіз зафіксованих телефонних дзвінків з мобільних телефонів ОСОБА_8 та ОСОБА_6 дав можливість скласти схеми орієнтовного їх переміщення, що не виключає їх перебування в місці скоєння вбивства та віддалення від цього місця після вчинення вбивства, оскільки точне фіксування до одного метра могло мати місце лише в разі, якщо б мобільні телефони вказаних осіб перебували під технічним контролем. Пояснення ОСОБА_6 щодо переміщення є технічно можливим, оскільки об`єкти, на які він указував, перебувають у межах тих самих базових станцій, які позначені слідством у схемах можливого переміщення засудженого до місця скоєння злочину. Також зауважив, що дійсно на схемі було допущено помилку і четверта базова станція вказана неправильно, але це не впливає на всі інші висновки. Всі зазначені схеми були складені після отримання даних про місце скоєння злочину та по дзвінках, які зафіксовані, якщо особа рухається, без телефонних дзвінків визначити маршрут особи пометрово неможливо.

Також спеціалісти з мобільного зв`язку «Київстар» та «Лайфселл», які ознайомилися зі складеними схемами й поясненнями ОСОБА_20 , підтвердили, що складені схеми і зроблені висновки відповідають технічним можливостям і не виключають скоєння злочину за версією слідства. До того ж спеціалісти підтвердили, що місцевість до базової станції не прив`язується, але за допомогою спеціальних технічних засобів це можливо зробити, як і зазначив ОСОБА_20 . Більш детально вказати місце розташування базових станцій мобільного оператора «Лайф» не є можливим через сплив часу, про що отримано відповідь від оператора.

Апеляційний суд, крім іншого, дослідив роздруківки телефонних дзвінків між ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на предмет кількості спілкувань між ними. Було встановлено, що спілкування між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 відбулося практично кожного дня по кілька разів на день у період з 09 по 22 квітня 2011 року, тобто з орієнтовного часу планування злочину.

Крім того, з метою покращення позиції захисту апеляційний суд задовольнив клопотання засудженого і його захисника про долучення до матеріалів провадження та дослідження в судовому засіданні електронного носія інформації CD-диска з камер відеонагляду офісного центру, для перевірки інформації ОСОБА_6 про одяг, в якому він був та час перебування в офісному центрі. Після відтворення, дослідження та оцінки зазначеного доказу апеляційний суд вказав, що за наслідками дослідження не здобуто відомостей, які б ставили під сумнів версію обвинувачення про одяг в якому був одягнений ОСОБА_6 у день вбивства та розбіжності в часі, оскільки в офісному центрі він перебував в інший проміжок часу, що не виключає також можливість зміни ним одягу.

Отже, колегія суддів уважає, що на вищезазначені та інші аргументи сторони захисту суд надав вичерпні відповіді за результатами проведеного аналізу і зіставлення доводів засудженого та його захисника щодо їхньої версії подій із доказами,наявними у справі й додатково витребуваними і дослідженими апеляційним судом із метою перевірки тверджень засудженого, наведених на свій захист.

При цьому апеляційний суд не порушив принципу презумпції невинуватості особи, оскільки, як і суд першої інстанції, належно перевірив, що винуватість ОСОБА_6 у вбивстві ОСОБА_11 доведена поза розумним сумнівом, а сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винуватим у його вчиненні.

Одночасно апеляційний суд, перевіряючи доводи щодо застосування недозволених методів ведення слідства, правильно погодився, що в день написання явки з повинною ОСОБА_6 перебував під контролем правоохоронних органів, відбуваючи адміністративний арешт, а вказану явку відбирав оперативний співробітник управління карного розшуку, який входив до складу групи по розкриття цього злочину. Тому апеляційний суд обґрунтовано вказав на недопустимість як доказу явки з повинною ОСОБА_6 .

Однак, дійшовши такого висновку, апеляційний суд помилково не виключив з вироку місцевого суду посилання на явку з повинною як на доказ, у зв`язку з чим судові рішення в цій частині підлягають зміні.З огляду на це, слід визнати недопустимим доказом указаний протокол та виключити посилання на нього як на доказ з оскаржених судових рішень.

При цьому колегія суддів дійшла до висновку, що виключення явки з повинною з доказової бази не впливає на незаперечність та переконливість решти доказів у провадженні, сукупність яких є достатньою для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину. Крім того, виходячи зі змісту судових рішень, інформація, що в ній, з огляду на відсутність інших порушень, не може вплинути на законність, обґрунтованість та вмотивованість судових рішень у цілому, а тому виключення із судових рішень посилання на зазначене не вимагає скасування оскаржуваних судових рішень.

Проте виявлення порушення у затриманні ОСОБА_6 на підставі постанови про вчинення адміністративного правопорушення і написання ним явки з повинною в цей період під тиском працівників міліції не давало апеляційному суду підстав для скасування обвинувального вироку щодо нього, як про це стверджує засуджений у касаційній скарзі, оскільки всі інші належні та допустимі докази, наявні у справі, вказували, що саме ОСОБА_6 вчинив той злочин, у якому він обвинувачувався. Крім того, період затримання ОСОБА_6 в порядку КУпАП було зараховано у строк відбування покарання на підставі ст. 72 КК України. При цьому інших слідчих дій у цей період не проводилось.

Колегія суддів також не встановила істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б перешкодили суду апеляційної інстанції постановити законне та обґрунтоване судове рішення, як про це стверджує ОСОБА_6 .

Положеннями ст. 399 КПК України 1960 року визначено, що вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для органів дізнання чи досудового слідства при додатковому розслідуванні і суду першої чи апеляційної інстанції при повторному розгляді справи.

Так, у касаційній скарзі та в доповненнях до неї ОСОБА_6 посилається на недотримання указаної норми закону й невиконання судом апеляційної інстанції вказівок, які суд касаційної інстанції, наданих при скасуванні ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 14 квітня 2016 року та направленні справи на новий апеляційний розгляд. У доповненні до касаційної скарги засуджений посилається на порушення принципу безпосередності дослідження доказів і невідповідність оскаржуваного судового рішення вимогам ст. 377 КПК України.

Однак, перевіркою матеріалів справи ці доводи не знайшли свого підтвердження.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що ухвалою Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 05 березня 2019 року скасовано ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 квітня 2016 року щодо ОСОБА_6 , а справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Скасовуючи зазначене судове рішення, касаційний суд указав, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив усіх доводів, викладених в апеляціях засудженого ОСОБА_6 і його захисника ОСОБА_23 , у тому числі щодо застосування незаконних методів слідства, і не дав обґрунтованих відповідей на твердження, вказані в апеляціях, обмежившись загальним формулюванням про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено. Також апеляційний суд не перевірив обставин адміністративного затримання ОСОБА_6 під час досудового слідства та проведення в цей час із ним слідчих дій, а також допустимості доказів, які були здобуті під час адміністративного затримання.

Саме із цих підстав ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 була скасована з вказівкою ретельно перевірити згадані вище доводи апеляцій та інші доводи, наведені в касаційній скарзі засудженого, а також доповненнях до неї, дати на них вичерпні відповіді й прийняти законне та обґрунтоване рішення з викладенням у ньому аналізу доказів і ґрунтовних мотивів його прийняття.

Апеляційний суд під час повторного розгляду справи, відмовляючи в задоволенні апеляційних скарг засудженого ОСОБА_6 і його захисника ОСОБА_23 та задовольняючи апеляцію прокурора, виконав вказівки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі Верховного Суду від 05 березня2019 року. В ухвалі Вінницького апеляційного суду від 12 травня 2021 року наведено докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, з яких, зокрема, апеляції засудженого та його захисника визнані необґрунтованими, а також зазначено, порушення яких статей закону спричинило зміну вироку, що відповідає вимогам ст. 377 КПК України.

Також не знайшли свого підтвердження і твердження ОСОБА_6 про те, що справу щодо нього в апеляційному суді розглянуто незаконним складом.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що після передачі справи з Апеляційного суду Житомирської області до Апеляційного суду Вінницької області і надходження цієї справи до вказаного суду вона була розподілена між суддями з визначенням колегії: ОСОБА_13 (суддя-доповідач), ОСОБА_24 , ОСОБА_14 (т. 8, а. с. 111).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 20 травня 2015 року, постановленою в зазначеному складі, кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 27, пунктами 6, 11, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_9 за ч. 5 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України направлено до Корольовського районного суду м. Житомира для виконання приписів ст. 353 КПК України 1960 року (т. 8, а.с. 169).

Після виконання вказаних вимог кримінально-процесуального закону кримінальна справа надійшла до Апеляційного суду Вінницької області та була розподілена колегії суддів у такому складі: ОСОБА_25 (суддя-доповідач), ОСОБА_24 , ОСОБА_26 , яка і розглянула її по суті.

Надалі після скасування ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 14 квітня 2016 року справащодо ОСОБА_6 надійшла до Вінницького апеляційного суду для повторного апеляційного розгляду та була розподілена колегії суддів у такому складі: ОСОБА_13 (суддя-доповідач), ОСОБА_14 , ОСОБА_27 (т. 11, а. с. 183). У зв`язку з хворобою судді ОСОБА_27 він був замінений на суддю ОСОБА_24 , проте останній заявив самовідвід, який було задоволено, і в ході автоматизованого розподілу судової справи між суддями знову була визначена колегія суддів у складі: ОСОБА_13 (суддя-доповідач), ОСОБА_14 , ОСОБА_27 (т. 12, а. с. 176).

Судді ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ,постановляючи рішення про повернення кримінальної справи до місцевого суду для вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження (ст. 353 КПК України 1960 року), не переглядали вироку Корольовського районного суду м. Житомира від 2 вересня 2014 року, а тому не можна визнати повторною участь указаних суддів у цій кримінальній справі під час розгляду справи по суті в ході повторного апеляційного розгляду.

Крім того, відповідно до статей 54, 55 КПК України 1960 року серед обставин, що виключають участь судді в розгляді справи, та застережень щодо недопустимості повторної участі судді у розгляді справи не передбачено такої підстави як участь суддів в апеляційному розгляді справи, які у складі колегії суддів направляли кримінальну справу до суду першої інстанції для виконання вимог ст. 353 КПК України 1960 року.

Відповідно до протоколу судового засідання до початку розгляду справи учасники процесу не заявляли відвід суддям ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (т. 14, а. с. 78).

Тому кримінальна справа щодо ОСОБА_6 розглянута в апеляційному порядку законним складом суду.

Також не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_6 , викладені в доповненні до касаційної скарги, про неналежне здійснення його захисту захисником ОСОБА_12 .

Так, право кожного обвинуваченого в кримінальному провадженні на ефективний захист за допомогою адвоката, який за необхідності може бути призначений в офіційному порядку, є одним з основоположних елементів справедливого розгляду, на чому неодноразово наголошував у своїх рішеннях Верховний Суд.

При цьому слід урахувати, що держава не може нести відповідальність за кожну помилку адвоката, оскільки здійснення захисту є по суті питанням обвинуваченого та його захисника, однак суди не мають пасивно спостерігати за неефективним юридичним представництвом. Підпункт «с» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає не просто «призначення» захисника, який би виступав від імені обвинуваченого, а того, щоб право на юридичну допомогу здійснювалося практично та ефективно, щоб забезпечити достатній захист. Адже саме суд керує провадженням і має змогу безпосередньо спостерігати за діяльністю адвоката, тому може швидко реагувати в разі надання неефективної допомоги.

Так, з матеріалів кримінальної справи вбачається, що адвокат ОСОБА_12 був призначений захисником ОСОБА_6 25 травня 2020 року (т. 13, а. с. 66).

З цього часу захисник ознайомився з матеріалами кримінальної справи, брав участь у всіх засіданнях та активно відстоював інтереси ОСОБА_6 в апеляційному суді, а саме, брав участь у допиті свідків, спеціаліста, дослідженні письмових матеріалів, заявляв численні клопотання про допит свідків, витребування додаткових матеріалів, зміну запобіжного заходу.

З моменту призначення адвоката ОСОБА_12 захисником ОСОБА_6 останній жодного разу не заявляв про неналежне здійснення його захисту.

За таких обставин є необґрунтованими твердження засудженого про порушення в суді апеляційної інстанції його права на захист.

Крім того, за змістом касаційної скарги і доповнення до неї, ОСОБА_6 стверджує про необ`єктивність та упередженість суду апеляційної інстанції, який не вжив необхідних та ефективних заходів за його скаргами щодо неналежних умов утримання й нелюдського поводження у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» та під час конвоювання до суду. Проте з матеріалів справи вбачається протилежне, оскільки апеляційним судом перевіряв такі скарги ОСОБА_6 . До того ж, як вже зазначалося раніше, вказані вище питання не є предметом перевірки суду касаційної інстанції, в цілому не спростовують висновків суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та не обумовлюють визнання незаконності остаточного судового рішення, ухваленого під час вирішенні справи по суті.

У суду апеляційної інстанції не було підстав для застосування ч. 4 ст. 49 КК України до ОСОБА_6 , як про це йдеться в його доповненні до касаційної скарги, оскільки зі дня вчинення ним особливо тяжкого злочину (18 квітня 2011 року) і до дня набрання вироком законної сили (12 травня 2021 року) не минули строки, визначені п. 5 ч. 1 ст. 49 КК України.

При цьому засуджений помилково ототожнив строки давності, передбачені ст. 49 КК України, та зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, регламентованого ст. 72 КК України.

У касаційній скарзі не наведено інших доводів щодо незаконності ухвали Вінницького апеляційного суду від 12 травня 2021 року щодо ОСОБА_6 , які б доводили необхідність скасування цього судового рішення.

У підсумку, колегія суддів уважає, що суди, оцінивши у сукупності всі докази у справі, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими у своїй сукупності, доповнюють один одного, дійшли обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого пунктами 6, 11, 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

За таких обставин, у цьому кримінальному провадженні суди попередніх інстанцій дослідили і з`ясували усі обставини, передбачені у ст. 64 КПК України 1960 року, та дійшли обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення засудженим злочину, передбаченого п.п. 6, 11, 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судами приписів статей 64 - 66 КПК України 1960 року в касаційній скарзі не наведено та перевіркою матеріалами справи не встановлено.

Отже, доводи засудженого ОСОБА_6 про його непричетність до вчинення злочину є неспроможними та спростовуються вищенаведеним.

З огляду на викладене касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Крім того, колегія суддів враховує при постановленні ухвали рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лагошенко та інші проти України» від 06 липня 2023 року, прийнятим за заявою у тому числі і ОСОБА_6 , та, яким визнані порушення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з надмірною тривалістю кримінальних проваджень та відсутністю у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту. При цьому вважає, що тривалий розгляд даної справи не впливає на висновки суду про вид призначеного ОСОБА_6 покарання з урахуванням всіх обставин вчинення засудженим злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, даних про особу засудженого, зокрема те, що він є особою, яка раніше позбавила людину життя, відбувала покарання за це і знову вчинив злочин та позбавив людину життя на замовлення. Тому колегія суддів вважає призначене покарання засудженому у виді довічного позбавлення волі таким, що відповідає вимогам статей 50, 64, 65 КК України та не вбачає підстав до його пом`якшення.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Виключити з вироку Корольовського районного суду м. Житомира від 2 вересня 2014 року та ухвали Вінницького апеляційного суду від 12 травня 2021 року щодо ОСОБА_6 посилання на явку з повинною ОСОБА_6 як на доказ.

У решті судові рішення залишити без зміни.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3