Справа № 216/6083/21
Провадження № 1-кп/216/203/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2024 року місто Кривий Ріг

Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000410 від 28 травня 2021 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Томаківка Томаківського району Дніпропетровської області, громадянина України, який має базову загальну середню освіту, не працює, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, є колишнім військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частині НОМЕР_1 у військовому званні «старший солдат», має статус ветерана війни - учасника бойових дій, раніше судимий вироком Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року за ч. 1 ст. 297 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, зареєстрований і мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи на посаді номера обслуги - радіотелефоніста ІНФОРМАЦІЯ_2, у військовому званні «старший солдат», діючи в умовах особливого періоду, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, маючи об`єктивні можливості своєчасно прибути до цієї частини та виконувати обов`язки військової служби, у порушення вимог ст. ст. 6, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-XIV від 24.03.1999 року, та ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 551-XIV від 24.03.1999 року, у визначений час 09 грудня 2019 року о 08 год. 00 хв. до військової частини НОМЕР_1 умисно, без поважних причин і дозволу командування не з`явився та командуванню про своє прибуття не доповів, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити, а залишився за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього. 17 вересня 2021 року близько 10 год. 00 хв., тобто більше ніж через один місяць, ОСОБА_3 , усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, добровільно та з власної ініціативи прибув до Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, і заявив про себе, чим припинив вчиняти злочин проти встановленого порядку несення військової служби (військовий злочин).

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе в інкримінованому злочині визнав повністю і дав суду такі показання. З травня 2019 року він проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 . У цьому ж році, точної дати вже не пам`ятає, він повідомив заступника командира дивізії про свій намір їхати додому й не повертатися до військової частини, на що отримав відповідь про оголошення його в СЗЧ у такому випадку. Однак він сказав, що все одно поїде, і дійсно поїхав додому, де перебував тривалий час до моменту його з`явлення до слідчого ДБР. Водночас обвинувачений зазначив, що в обвинувальному акті всі обставини викладено правильно та відповідають дійсності, будь-яких заборонених методів під час досудового розслідування, у тому числі фізичний та психологічний тиск, до нього не застосовувалось.

Давши такі показання, обвинувачений ОСОБА_3 просив суд не досліджувати зібрані в матеріалах справи докази, оскільки він всі фактичні обставини кримінального провадження визнає повністю та не оспорює їх.

При ухваленні вироку обвинувачений ОСОБА_3 просив суд врахувати, що він беззастережно визнає себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину за викладених вище обставин і кваліфікації, щиро кається в скоєному та вважає справедливим покарання, яке йому просив призначити прокурор.

Ураховуючи таку позицію обвинуваченого та згоду прокурора на скорочений порядок дослідження доказів, суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу. Перед визначенням такого порядку дослідження доказів судом було детально з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, зокрема щодо часу, місця, обстановки, способу вчинення, форми вини, мотиву й мети та інших обставин вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення. При цьому суд взяв до уваги, що обвинувачений безумовно визнав усі обставини справи й погодився з кваліфікацією вчиненого ним діяння, його показання є чіткими, мають логічний характер, об`єктивно узгоджуються між собою та відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підстав для самообмови не встановлено, тому сумнівів у його волевиявленні не виникло. Переконавшись у добровільності та істинності позиції обвинуваченого й прокурора, судом було змістовно роз`яснено останнім, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

З огляду на наведене, оскільки фактичні обставини стороною обвинувачення встановлені правильно, повністю підтверджуються обвинуваченим і беззаперечно ним визнаються, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_3 за висунутим обвинуваченням доведена в судовому засіданні поза будь-яким розумним сумнівом.

За встановлених обставин суд кваліфікує зазначені дії обвинуваченого ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 407 КК України за ознаками нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчиненого військовослужбовцем за контрактом в умовах особливого періоду.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання, яке має бути призначено обвинуваченому ОСОБА_3 , суд відповідно до статей 50, 65 КК України виходить із меж, установлених у санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховує положення Загальної частини Кримінального кодексу України, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, ОСОБА_3 вчинено кримінальне правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином.

При цьому обвинувачений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше судимий із звільненням від відбування покарання з випробуванням, має базову загальну середню освіту, наразі не працює, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проходження військової служби характеризується позитивно, є ветераном війни - учасником бойових дій (а.к.п. 30, 43, 103-112).

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Таким чином, при призначенні покарання суд враховує фактичні обставини справи, характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, спосіб, обстановку й мотиви скоєння злочину, ставлення обвинуваченого до вчиненого, дані про його особу, зокрема, вік, стан здоров`я, наявність судимості за нетяжкий злочин, відсутність офіційної роботи, родини та утриманців, не перебування на обліках, позитивну характеристику за місцем служби, наявність двох пом`якшуючих обставин і відсутність обтяжуючих обставин.

З огляду на наведене, ураховуючи всі зазначені вище обставини в їх сукупності, виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, суд дійшов висновку, що для досягнення мети покарання, виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень останньому необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 4 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі та визначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року за ч. 1 ст. 297 КК України, яким його засуджено до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, більш суворим покаранням за цим вироком.

Водночас у строк покарання, остаточно призначеного ОСОБА_3 за сукупністю кримінальних правопорушеньна підставі ч. 4 ст. 70 КК України, слід зарахувати невідбуте покарання за попереднім вироком.

Разом з тим, зважаючи на характер і ступінь тяжкості вчиненого діяння, конкретні обставини цієї справи, перед і пост кримінальну поведінку обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за нетяжкий злочин із звільненням від відбування покарання з випробуванням, має зареєстроване й постійне місце проживання, на обліках не перебуває, за місцем проходження військової служби характеризується позитивно, є ветераном війни - учасником бойових дій, повністю й беззастережно визнав свою вину, активно сприяв розкриттю злочину та дійсно щиро покаявся, тобто наявність такої сукупності обставин, яка істотно знижує ступінь небезпеки обвинуваченого для суспільства та із достатньою переконливістю свідчить про реальну можливість його виправлення без відбування призначеного покарання, взявши до уваги думку прокурора про доцільність застосування в даному випадку положень ст. 75 КК України, суд вважає за необхідне на підставі цієї норми кримінального закону звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, але в умовах здійснення належного контролю за його поведінкою й виконанням покладених на нього судом обов`язків під час такого звільнення, а також застосуванням протягом іспитового строку соціально-виховних заходів, необхідних для його виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень у майбутньому.

За встановлених обставин суд вважає, що саме таке покарання буде справедливим та адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності й даним про особу винного, а також необхідним і достатнім для того, щоб обвинувачений ОСОБА_3 належною поведінкою протягом іспитового строку довів своє виправлення.

Речові докази та процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід ОСОБА_3 не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374, 376 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року більш суворим покаранням за цим вироком визначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

У строк покарання, остаточно призначеного ОСОБА_5 у за сукупністю кримінальних правопорушеньна підставі ч. 4 ст. 70 КК України, зарахувати невідбуте покарання за вирокомТомаківського районного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.

Відповідно до пп. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Початок іспитового строку ОСОБА_3 обчислювати з моменту проголошення вироку.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Подання апеляційної скарги на вирок зупиняє набрання ним законної сили та його виконання. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1