Справа № 577/3748/23
Провадження № 1-кп/577/380/23

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 вересня 2023 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, -
ОСОБА_4 , являючись військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , грубо порушуючи встановлений порядок проходження військової служби, близько 11:30 год. 11.12.2022 року, діючи в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, п. п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасового ухилення від військової служби, в умовах воєнного стану, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, самовільно залишив місце тимчасового розташування роти в АДРЕСА_2 , вибув до місця свого проживання в м. Носівка, Ніжинського району, Чернігівської області, де займався особистими справами, не пов`язаними з проходженням військової служби.
29.12.2022 року близько 12 години старший солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до місця тимчасового розташування роти в АДРЕСА_2 та приступив до виконання службових обов`язків.
У період часу з 11:30 год. 11.12.2022 року по 12 год. 29.12.2022 року ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, а займався власними справами, перебуваючи переважну більшість часу в м. Носівка, Ніжинського району. Чернігівської області.
У подальшому, старший солдат ОСОБА_4 , діючи повторно, грубо порушуючи встановлений порядок проходження військової служби, близько 19:00 год. 12.01.2023 року в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, п. п. 1, 2 ст. 1, п, 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасового ухилення від військової служби, в умовах воєнного стану, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, самовільно залишив місце тимчасового розташування роти в АДРЕСА_2 , вибув до місця свого проживання в м. Носівка, Ніжинського району, Чернігівської області, де займався особистими справами, не пов`язаними з проходженням військової служби.
10.02.2023 року близько 04:00 год. старший солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до місця тимчасового розташування роти в АДРЕСА_2 .
У період часу з 19:00 год. 12.01.2023 року по 04:00 год. 10.02.2023 року ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, а займався власними справами, перебуваючи переважну більшість часу в м. Носівка, Ніжинського району, Чернігівської області.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні передбаченому ч. 5 ст. 407 КК України визнав повністю при обставинах, визначених в обвинувальному акті, вказавши, що події, а також час, місце, спосіб і мету їх вчинення викладені вірно та відповідають дійсності, він їх в повному обсязі підтверджує. При цьому пояснив, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.08.2022 №233 його було зараховано до списків особового складу частини, з 31.08.2022 посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків. Був ознайомлений з Статутом внутрішньої служби ЗС України. 11.12.2022 року залишив місце тимчасового розташування роти в АДРЕСА_2 , поїхав до місця свого проживання в м. Носівка, Ніжинського району, Чернігівської області, де займався особистими справами, не пов`язаними з проходженням військової служби. 29.12.2022 близько 12 год. він самостійно прибув до місця тимчасового розташування роти в с. Великий Самбір, Конотопського району, Сумської області та приступив до виконання службових обов`язків. 12.01.2023 року також залишив місце тимчасового розташування роти в с. Великий Самбір, Конотопського району, Сумської області, поїхав до місця свого проживання в м. Носівка, Ніжинського району, Чернігівської області, де займався особистими справами, не пов`язаними з проходженням військової служби. 10.02.2023 він самостійно прибув до місця тимчасового розташування роти в АДРЕСА_2 та приступив до виконання службових обов`язків. Щиро розкаюється в скоєному.
Показання обвинуваченого щодо обставин, викладених в обвинувальному акті, є послідовними, повними, не містять протиріч, а тому визнаються належними доказами, які підтверджують пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення.
Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні при обставинах викладених в обвинувальному акті, беручи до уваги, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції. Роз`яснивши йому положення ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченого ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження інших доказів (крім допиту обвинуваченого та дослідження документів, які характеризують особу обвинуваченого) стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, та розглядає справу у відповідності до ст. 349 КПК України.
Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Таким чином вина обвинуваченого ОСОБА_4 повністю доведена і його дії суд кваліфікує за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.
Така юридична оцінка дій обвинуваченого відповідає фактичним обставинам, встановленим по справі.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, відповідно до вимог ст.ст. 65, 68 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують його покарання.
При призначенні покарання суд враховує, що скоєне обвинуваченим кримінальне правопорушення за ч.5 ст. 407 КК України відповідно до положень ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів.
Обставинами, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, з`явлення із зізнанням.
Обставини, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлені.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Вивчаючи особу обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, посередньо характеризується за місцем проходження служби, має молодий вік, одружений, має на утриманні неповнолітню доньку, яка є інвалідом ІІ групи.
Ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь щодо обвинуваченого ОСОБА_4 складену Носівським районним сектором філії Державної установи Центру пробації в Чернігівській області, відповідно до якої «дослідження інформації, що характеризує особу за місцем його проживання , умов його життєдіяльності, відносин у суспільстві, результатів оцінки ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення, а також його імовірної небезпеки для суспільства свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства»
При обранні виду та міри покарання ОСОБА_4 суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.
Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У п. 33 рішення Європейського Суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Хритов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Європейський Суд з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» (п. 38 рішення від 6 листопада 2008 року), вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), та у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип законності і воно не було свавільним».
Враховуючи всі ці обставини суд вважає, що необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, буде покарання у виді позбавлення волі.
Але, в той же час, виходячи з принципу індивідуалізації та співмірності заходів примусу, враховуючи обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , характер вчинених ним дій та ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставин справи, висновок органу пробації, ставлення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше не судимий, на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває, посередньо характеризується за місцем проходження служби, має молодий вік, одружений, має на утриманні неповнолітню доньку, яка є інвалідом ІІ групи, позицію прокурора, суд вважає за можливе на підставі ст. 69 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 5 ст. 407 КК України.
При цьому суд зазначає наступне.
27 січня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» № 2839-IX від 13.12.2022 (далі Закон № 2839-IX).
Законом № 2839-IX внесені зміни до ст. 69 КК України, якими встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Частиною другою статті 5 КК України визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Стаття 69 КК України у попередній редакції передбачала можливість застосування її до засуджених за кримінальне правопорушення, передбачене статтею 407 КК України, вчиненого в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
У новій редакції статті 69 КК України заборонено застосовувати її до кримінального правопорушення, передбаченого статтею 407 КК України, вчиненого в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.
Отже, суд застосовує статтю 69 КК України в редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.
Дане покарання на переконання суду відповідатиме його меті, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головним є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу.
Саме таке покарання, на думку суду, є необхідним та достатнім для подальшого виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 , попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
Процесуальні витрати у справі відсутні.
Питання про речові докази слід вирішити у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 126, 368, 370, 371 України, суд, -
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України і призначити йому покарання із застосуванням ч. 2 ст. 60, ст. 69 КК України у вигляді 3 (трьох) місяців арешту з утриманням на гауптвахті
Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу - не обирати.
Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_4 , після набрання вироком законної сили.
Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Конотопський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст. 349 цього Кодексу.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1