Справа № 642/1785/22
Провадження № 1-кс/642/2073/23
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

14 липня 2023 року м. Харків

Слідчий суддя Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові клопотання слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000107 від 18.03.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 408, ч. 7 ст. 111?1 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Слідчий Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_3 , звернулася до суду з клопотанням, в якому просить накласти арешт на квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 за реєстровим № 850 від 19.11.2011, шляхом заборони відчуження, перереєстрації, реєстрації, в тому числі в межах виконавчих проваджень.

Як вбачається з наданого клопотання та додатків до нього, слідчими Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000107 від 18.03.2022 за підозрою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що молодший лейтенант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом Національної гвардії України, перебуваючи на посаді командира другого патрульного взводу 4 патрульної роти патрульного батальйону військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України, в порушення ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 26.02.2022, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилитися від проходження військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків в умовах воєнного стану, без дозволу командування військової частини НОМЕР_2 та без поважних причин самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України, що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та до теперішнього часу, незаконно, постійно перебуває поза межами військової частини НОМЕР_2 Національної Гвардії України, проводячи час на власний розсуд, чим вчинив дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби вчинене в умовах воєнного стану - злочин, передбачений ч. 4 ст. 408 КК України.

Крім того, на початку червня 2022 року (більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено) у громадянина України ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебував за місцем свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , винник злочинний умисел, направлений на добровільне зайняття громадянином України посади в правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, а саме, в так званому «отделении полиции № 3 (дислокация г. Волчанск) Управления внутренних дел Военно-гражданской администрации Харьковской области».

В подальшому, з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на добровільне зайняття громадянином України посади в правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, ОСОБА_4 , діючи умисно та свідомо, виконав ряд дій, спрямованих на зайняття посади у зазначеному вище незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, а саме: власноруч заповнив та подав документи для прийому на роботу (автобіографію, анкету, особисті фотокартки із заявою про надання згоди на обробку персональних даних, пояснення), в яких серед іншого зазначила, що проходив службу у Національній Гвардії України та підписав «Трудовой договор» з «Военно-гражданской администрацией Харьковской области», згідно якого останній приймається на роботу на посаду «исполняющего обязанности инспектора ДПС отдела государственной инспекции безопасности дорожного движения управления внутренних дел временной гражданской администрации Харьковской области».

Після цього, 05.07.2022 (більш точна дата та час досудовим розслідуванням не встановлена), наказом «Начальника УВД Харьковской области ОСОБА_6 » ОСОБА_7 призначено на посаду ««исполняющего обязанности инспектора ДПС отдела государственной инспекции безопасности дорожного движения управления внутренних дел временной гражданской администрации Харьковской области».

Після призначення на посаду, у період часу з липня 2022 року до середини вересня 2022 року (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено), здійснюючи свою діяльність у приміщенні Вовчанського відділу Чугуївської окружної прокуратури Харківської області, де здійснював свою діяльність незаконний правоохоронний орган «Отделение полиции № 3 (дислокация г. Волчанск) Управления внутренних дел Военно-гражданской администрации Харьковской области» за адресою: Харківська область, Чугуївський район, м. Вовчанськ, вул. Торгова, 2 почав виконувати обов`язки за посадою співробітника поліції у незаконному правоохоронному органі , створеному на тимчасово окупованій території.

12.09.2022, безпосередньо перед деокупацією Збройними силами України території міста Вовчанськ Харківської області, ОСОБА_4 , залишив територію України та разом з військовими рф через неконтрольовану ділянку кордону виїхав на територію країни агресора - рф.

Слідчим 21.04.2023 із дотриманням вимог ст. ст. 40, 135, 276 - 278 КПК України ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 408, ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Копію письмового повідомлення про підозру направлено за останньому за місцем несення служби ОСОБА_4 , за його місцем реєстрації, а також опубліковано в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Одночасно, в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора було опубліковано повістки про виклик підозрюваного ОСОБА_4 на 28.04.2023, 01.05.2023, 02.05.2023.

Однак, у визначений день та час підозрюваний ОСОБА_4 до слідчого не з`явився, про причини не явки не повідомив.

Згідно з відповіддю на доручення про проведення слідчих дій встановлено, що ОСОБА_4 проживав та фактично перебував на тимчасово окупованій частині Харківської області - м. Вовчанськ, а в подальшому екстрено покинув Харківську область та виїхав до рф з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Обґрунтованість повідомленої ОСОБА_4 підозри повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами у їх сукупності, а саме:

-вилученою документацією щодо роботи незаконного правоохоронного органу, який діяв на окупованих територіях Харківської області, а саме особовими справами громадян України, які добровільно зайняли посади в незаконному правоохоронному органі, наказами про їх призначення, зарплатними відомостями, угодами на добровільну співпрацю з представниками держави-агресора, трудовими договорами тощо, серед яких виявлено документи на ім`я ОСОБА_4 ;

-відповідями на доручення про проведення слідчих (розшукових) дій;

-матеріалами службового розслідування, наданими військовою частиною НОМЕР_2 Національної гвардії України, якими підтверджено факт самовільного залишення військової частини військовослужбовцем ОСОБА_4 ;

-іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Органом досудового розслідування зібрано достатньо доказів про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_4 кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 7 ст. 111-1, ч. 4 ст. 408 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів та карається позбавленням волі з конфіскацію майна.

Таким чином, в ході досудового розслідування встановлені фактичні дані, що підозрюваний ОСОБА_4 переховується від органів слідства на території рф - держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

26.05.2023 постановою старшого слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, оголошено розшук підозрюваного ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який переховується на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, і підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 408, ч. 7 ст. 111-1КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Орган досудового розслідування вважає, що в зв`язку з тим, що санкція ч. 7 ст. 111-1 КК України, за якою ОСОБА_4 повідомлено про підозру, передбачає конфіскацію майна, тому з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання необхідно накласти арешт на майно, яке належить ОСОБА_4 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) належить: квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 за реєстровим № 850 від 19.11.2011.

Таким чином, орган досудового розслідування вважає за необхідне накласти арешт на вище вказане нерухоме майно, яке належить підозрюваному ОСОБА_4 .

Згідно п. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна, у зв`язку з чим, з метою недопущення перереєстрації нерухомого майна, орган досудового розслідування просить розгляд вказаного клопотання здійснювати без виклику підозрюваного та його захисника.

Слідчий у судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд клопотання у його відсутності, клопотання підтримує у повному обсязі.

Власник майна ОСОБА_4 та його захисник у судове засідання не викликались на підставі ч.2 ст.172 КПК України, тому суд вважає можливим розглянути клопотання у відсутності ОСОБА_4 та його захисника.

На підставі ч.4 ст.107 КПК України, враховуючи неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося.

Суд, дослідивши надані матеріали, приходить до висновку, що клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно вимог ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів (ч.10 ст. 170 КПК України).

Частиною 2 статті 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, а також конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Згідно ч.4 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 170 КПК України арешт може бути накладений, зокрема, на майно, яке перебуває у власності підозрюваного з метою конфіскації майна як виду покарання.

Так, 21.04.2023 із дотриманням вимог ст. ст. 40, 135, 276 - 278 КПК України ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 408, ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Санкція ч. 7 ст. 111-1 КК України передбачає у разі визнання особи винною покарання у вигляді позбавленням волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої, тому з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання необхідно накласти арешт на майно, яке належить ОСОБА_4 .

Із матеріалів клопотання слідчого вбачається наявність правових підстав для накладання арешту на майно, яке перебуває у власності підозрюваного.

Таким чином, враховуючи правову підставу для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення злочину, можливість зникнення, втрати або пошкодження вказаного майна чи настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання про арешт майна є доведеним та обґрунтованим, у зв`язку з чим підлягає задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. , 131, 132, 170-173, 376 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Клопотання слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_3 про арешт майна - задовольнити.

Накласти арешт на квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_5 за реєстровим № 850 від 19.11.2011, шляхом заборони її відчуження, перереєстрації, реєстрації.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Виконання ухвали суду доручити слідчому Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1