Ухвала

04 липня 2023 року

м. Київ

справа № 0810/5476/2012

провадження № 13-33зво23

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17

розглянула заяву ОСОБА_18 про перегляд вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року, вироку та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 04 травня 2016 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2017 року з підставивстановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом і

встановила:

Як убачається з матеріалів провадження за заявою, вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року, зміненим ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04 травня 2016 року, ОСОБА_18 засуджено за пунктами 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі - КК). Відповідно до ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК його звільнено від покарання за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 358, частинами 2, 3 ст. 358 КК у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до відповідальності. На підставі ч. 1 ст. 70 КК ОСОБА_18 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Також вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року засуджено ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 . Суд апеляційної інстанції, переглядаючи зазначену кримінальну справу 04 травня 2016 року відносно ОСОБА_19 , постановив свій вирок, а відносно ОСОБА_20 та ОСОБА_21 - ухвалу, якою змінив вирок місцевого суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2017 року зазначені судові рішення щодо ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 залишено без зміни.

Кримінальна справа розглядалася за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року).

02 березня 2023 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив остаточне рішення у справі «Хрус та інші проти України», яким констатував порушення щодо ОСОБА_18 (заява № 16810/17) як процесуального, так і матеріального аспектів ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) у зв`язку із жорстоким поводженням працівників правоохоронних органів і непроведенням ефективного розслідування у зв`язку із цим. ЄСПЛ постановив, що держава має сплатити заявнику 15 000 (п`ятнадцять тисяч) євро відшкодування моральної шкоди.

Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, засуджений ОСОБА_18 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) із заявою про перегляд зазначених судових рішень за виключними обставинами, у якій просить скасувати ці судові рішення, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначене звернення через недотримання його автором вимог ст. 462 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) ухвалою судді Великої Палати від 25 травня 2023 року було залишено без руху та надано строк для усунення допущених недоліків.

29 червня 2023 року на адресу Великої Палати в межах визначеного строку надійшла заява ОСОБА_18 від 16 червня 2023 року, в якій він, посилаючись на констатовані рішенням ЄСПЛ у справі «Хрус та інші проти України» порушення процесуального та матеріального аспектів ст. 3 Конвенції, просить переглянути судові рішення щодо нього за виключними обставинами. Просить скасувати вищевказані судові рішення щодо нього, а справу направити на новий судовий розгляд. На думку ОСОБА_18 , обґрунтування обвинувального вироку щодо нього доказами, отриманими внаслідок жорстокого поводження, було несумісним з гарантіями справедливого судового розгляду, встановленими пунктом 1 ст. 6 Конвенції.

Велика Палата, перевіривши подану заяву, дійшла висновку, що у відкритті провадження за нею належить відмовити з огляду на таке.

У своїй заяві про перегляд судових рішень національних судів заявник зазначає, що встановлене ЄСПЛ порушення його прав за ст. 3 Конвенції (на його думку, як наслідок - і порушення ч. 1 ст. 6 Конвенції в частині справедливого судового розгляду) тягне недопустимість як доказів показань, наданих ним в явках з повинною, протоколах допиту, відтворення обстановки і обставин події. Зазначене, на думку заявника, вказує на наявність підстав для скасування судових рішень щодо нього з направленням справи на новий судовий розгляд.

Велика Палата наголошує, що рішенням ЄСПЛ щодо заявника констатоване порушення лише ст. 3 Конвенції, матеріальний аспект якого знайшов своє відображення в тому, що під час досудового розслідування до ОСОБА_18 було здійснено жорстоке поводження, тілесні ушкодження отримані заявником саме під час його перебування під контролем працівників правоохоронних органів.

З урахуванням зазначеного повне відновлення юридичного стану шляхом скасування судових рішень та призначення нового розгляду справи щодо ОСОБА_18 не є можливим, оскільки ЄСПЛ своїм рішенням установив факт порушення Конвенції щодо жорстокого поводження працівників правоохоронних органів під час досудового розслідування. Однак, цей Суд не дійшов висновку про загальну несправедливість судового розгляду справи, у якій заявника було засуджено, та не встановив жодного порушення Конвенції, яке було б безпосередньо пов`язане з проведеним судовим розглядом і постановленими за його підсумками судовими рішеннями.

Щодо констатованих ЄСПЛ порушень процесуального аспекту ст. 3 Конвенції, то Велика Палата зазначає про те, що цим рішенням Суд вкотре звертає увагу на системну проблему, яка вирішується шляхом вжиття заходів загального характеру, у рішенні не міститься приписів щодо конкретних заходів індивідуального характеру, спрямованих на відновлення прав осіб, на користь яких воно постановлене, окрім виплати їм грошової компенсації державою-відповідачем та проведення компетентними органами державної влади ефективного розслідування скарг заявників на жорстоке поводження.

Відповідно до пункту 2 ч. 3 ст. 459 КПК Велика Палата Верховного Суду має право переглянути судові рішення та за наявності для цього підстав втручатися в них у випадку, зокрема, коли міжнародна судова установа, юрисдикція якої визнана Україною, встановить порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

За Рекомендацією № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» від 19 січня 2000 рокузазначений захід застосовується у разі, коли оскаржене рішення національного суду визнано таким, що суперечить Конвенції по суті, або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи недоліки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні, а також у випадках, коли людина (потерпіла сторона) і далі зазнає значних негативних наслідків рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження.

У цій справі ЄСПЛ не констатував порушень ст. 6 Конвенції, тобто не визнавав рішення національних судів у справі ОСОБА_18 такими, що по суті суперечать Конвенції, і не ставив під сумнів результат кримінального провадження на національному рівні. Порушення конвенційних прав заявника не є наслідком судових рішень у його справі, не пов?язане з їх змістом чи процедурою ухвалення.

Загальні принципи, яких дотримувався ЄСПЛ при розгляді заяви ОСОБА_18 , оцінка та аналіз наведених ним фактів, констатований характер (зміст) порушень Конвенції, присуджена у зв`язку із цим грошова компенсація дають підстави вважати, що стосовно заявника були допущені такі порушення Конвенції, які за цих обставин неможливо відновити у вигляді того стану чи становища, що існували до вчинення порушень.

У таких випадках засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування моральної шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру. Виконання цих заходів покладається на компетентні органи державної влади.

Посилання ОСОБА_18 на рішення ЄСПЛ у справах «Зякун проти України» від 25 лютого 2016 року, «Мельник проти України» від 21 листопада 2019 року та «Шуманський проти України» від 08 жовтня 2020 року є неприйнятними, оскільки, на відміну від рішення ЄСПЛ «Хрус та інші проти України», в них констатовано також порушення прав заявників на справедливий суд (п. 1 ст. 6 Конвенції).

З огляду на викладене Велика Палата вважає, що відсутні правові підстави для відкриття провадження за заявою ОСОБА_18 з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішені справи судом.

Керуючись статтями 459, 463, 464 КПК, Велика Палата

постановила:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_18 про перегляд вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 16 квітня 2015 року, вироку та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 04 травня 2016 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2017 року з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.

Заяву ОСОБА_18 з усіма доданими матеріалами повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

ОСОБА_2 ОСОБА_10

ОСОБА_3 ОСОБА_11

ОСОБА_4 ОСОБА_12

ОСОБА_5 ОСОБА_13

ОСОБА_6 ОСОБА_14

ОСОБА_7 ОСОБА_15

ОСОБА_8 ОСОБА_16

ОСОБА_9 ОСОБА_17