ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 638/289/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/839/23 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.156 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме потерпілої та її представників, належним чином повідомлених про розгляд справи, від яких надійшли заяви про розгляд справи без них, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого та прокурора на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 03 2023 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорськ, Донецької області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, із незакінченою середньою освітою, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України з призначенням покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін - тримання під вартою в Харківському слідчому ізоляторі (27).

Строк покарання засудженому ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання - з 17 жовтня 2018 року.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зараховано засудженому ОСОБА_7 строк його попереднього ув`язнення в період з 17 жовтня 2018 року по дату винесення вироку з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням 20 000 грн.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 17 жовтня 2018 року у денний час, більш точний час в ході досудового розслідування не встановлений, знаходився у стані алкогольного сп`яніння, перебував за адресою: АДРЕСА_2 , де мешкав разом зі своєю дружиною ОСОБА_10 , та її дочкою від першого шлюбу - неповнолітньою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В цей час у нього виник умисел, направлений на вчинення розпутиних дій (розбещення) неповнолітної ОСОБА_9 .

При цьому, ОСОБА_7 , діючи протиправно, умисно і наполегливо, аморально і цинічно, маючи злочинний намір на вчинення відносно останньої розпутиних дій сексуального характеру, спрямованих на заволодіння власної статевої пристрасті, вчинив розпутні дії фізичного характеру, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на порушення нормального фізичного, психічного та соціального розвитку, посягаючи на статеву недоторканність і нормальний фізичний, психічний та соціальний розвиток неповнолітньої особи, користуючись тим, що ОСОБА_10 не здогадувалась про його злочинні наміри та залишила ОСОБА_9 на його піклуванні, користуючись довірливістю та беззахисністю неповнолітньої, посягаючи на її статеву недоторканність, достовірно знаючи, що вона є неповнолітньою, покликав ОСОБА_9 у житлову кімнату та, ігноруючи принципи суспільної моралі у сфері статевих відносин, суб`єктивно усвідомлюючи протиправність своїх дій і бажаючи діяти саме таким чином, оголивши свій статевий орган, схилив неповнолітню ОСОБА_9 до вступу з ним у статевий зв`язок неприродним способом (орогенітально). Аналогічні розпутні дії ОСОБА_7 вчиняв протягом тривалого часу.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч.2 ст. 156 КК України, а саме, розбещення неповнолітньої.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок стосовно ОСОБА_7 скасувати, а справу закрити у зв`язку з недоведеністю винуватості останнього.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник вказує, що потерпіла ОСОБА_9 неодноразово обмовляла ОСОБА_7 у розбещенні, та навіть стверджувала, що ОСОБА_7 мав із нею статеві стосунки природнім способом, про що розповідала бабусі та матері, які в це не вірили, через що ОСОБА_9 була вимушена звернутися до сусідки.

Вказує, що у даному кримінальному провадженні відсутні беззаперечні докази винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому злочині.

Тривалий конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 підтвердила також і мати потерпілої - ОСОБА_10 .

Крім того, вказує, що обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 ґрунтується на висновках експерта та речових доказах, згідно якого при проведенні судово-медичної експертизи чоловічих трусів, вилучених під час огляду місця події у громадянина ОСОБА_7 в об`єктах №№2,3 - з переду знайдені змішані сліди сперми зі слідами слини. Сліди сперми могли походити від чоловіка, в тому числі і від самого ОСОБА_7 . Походження домішків слини допускається від неповнолітньої ОСОБА_9 . Тобто, вважає вказаний висновок не категоричним.

З огляду на викладене, вказує, що винуватість ОСОБА_7 не відповідає фактичним обставинам справи, а ґрунтується на не об`єктивно та однобічно досліджених доказах, у тому числі свідченнях потерпілої, які є суперечливими та недостовірними.

Апеляційну скаргу подав також прокурор у кримінальному провадженні, який, в свою чергу просив про скасування вироку відносно ОСОБА_7 через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та призначити покарання за ч.2 ст. 156 КК України у виді 8 років позбавлення волі.

Вказує, що судом першої інстанції, при постановленні вироку не в повній мірі враховано дані, що характеризують особу засудженого, його ставлення до скоєного кримінального правопорушення.

Так, суд не врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 на момент скоєння злочину ніде не працював, офіційних джерел існування не мав, що характеризує його як антисоціальну особу.

У ході досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_7 свою вину не визнав, не приніс свої вибачення потерпілій, спричинену шкоду не відшкодував, що свідчить про відсутність каяття з боку обвинуваченого. Судом також встановлено відсутність обставин, які відповідно до ст. 65 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого.

В той же час, судом встановлена обставина, яка відповідно до ст. 66 КК України обтяжує покарання - це скоєння ОСОБА_7 кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Вказані обставини, хоча й зазначені у вироку суду першої інстанції, проте залишилися поза його увагою, внаслідок чого ОСОБА_7 необґрунтовано призначене покарання, яке є мінімальним, що передбачене санкцією ч.2 ст. 156 КК України та є недостатнім для виправлення обвинуваченого.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги захисника, просили про задоволення апеляційних вимог у повному обсязі. В той же час, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.

Прокурор просила залишити апеляційну скаргу захисника обвинуваченого без задоволення, наголошуючи на законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції в цій частині. В свою чергу, просила про задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, посилаючись на м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представники про дату та час розгляду апеляційних скарг були повідомлені належним чином. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду апеляційних скарг за їх відсутності не надавали.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого, його захисника та прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого та прокурора задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний для прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При постановленні обвинувального вироку, суд першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. По справі здобуто докази, що були отримані у встановленому законом порядку, є належними та допустимими, у своїй сукупності доводять вину ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України, поза розумним сумнівом.

Так, суспільна небезпечність кримінального правопорушення, передбаченого ст.156 КК України полягає в тому, що він спричиняє шкоду нормальному моральному та фізичному становленню неповнолітніх, формує антиморальні погляди у дитини.

Потерпілими від даного злочину можуть бути особи як чоловічої, так і жіночої статі, яким не виповнилося 16 років. Для відповідальності за цей злочин не має значення, чи досягла потерпіла особа статевої зрілості і чи давала вона згоду на вчинення щодо неї розпусних дій. Попередня поведінка потерпілої особи (зокрема, її попереднє статеве життя) на кваліфікацію дій винної особи за ст.156 КК не впливає.

Об`єктивна сторонацього злочину полягає у вчиненні розпусних дій щодо особи, яка не досягла 16-річного віку.

Розпусні дії повинні мати сексуальний характер і можуть бути у виді фізичних дій або інтелектуального розбещення. Такі дії спрямовані на задоволення винною особою статевої пристрасті або на збудження у неповнолітньої особи статевого інстинкту.

До фізичних розпусних дій належать непристойні доторкання достатевих органів, які викликають статеві збудження, навчання статевим збоченням, оголення статевих органів винної чи потерпілої особи, імітація статевого акту, схиляння або примушування потерпілих до вчинення певних сексуальних дій між собою.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження в судовому засіданні під час ухвалення вироку обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, не визнав, не визнав суму цивільного позову потерпілої та пояснив, що зазначені у обвинувальному акті дії відносно ОСОБА_9 не робив. У нього були конфліктні відносини з донькою дружини, тому ОСОБА_9 говорить на нього неправду. У статевий зв`язок з останньою він не вступав. Про те, що вона неповнолітня знав. З висновком експерта не згоден.

Проте, незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу вищевказаного кримінального правопорушення, а призначаючи покарання за його вчинення, дотримався вимог ст.65 КК України і призначив покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Так, доводи апеляційної скарги захисника щодо недоведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів щодо його винуватості, не знайшли свого підтвердження.

В своїй апеляційній скарзі захисник вказує, що потерпілою у справі були надані суперечливі та недостовірні свідчення, проте вказане твердження спростовується чіткими та послідовними показаннями потерпілої ОСОБА_9 наданими у суді першої інстанції, відповідно до яких вона за вищевказаною адресою мешкала з матірю ОСОБА_10 та відчимом ОСОБА_7 . Під час життя у неї склалися погані відносини з ОСОБА_7 . У 7 класі він її побив, ставив на колені, у 8 класі принудив роздягатися та прибирати у квартирі оголеною, у 9 класі, будучи на підпитку, вдарив її та розбив ніс, у 10 класі погрожував лопатою, погрожував вбивством. Вона декілька разів ходила жити до сусідки ОСОБА_11 , тому що вже не могла терпіти образи та протиправні дії вітчима. 17 10 2018 року у денний час доби, коли нікого не було вдома, ОСОБА_7 , будучи у стані сп`яніння, проти її волі схилив її до вступу з ним у статевий зв`язок неприродним способом (орогенітально). Після вказаних злочиних дій, вона залишили слину у пакеті та виликала працівників поліції. Зазначила, що їй, як потерпілій завдано моральну шкоду вказаним злочином. Ця шкода полягає в тих моральних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку із протиправними діями вітчима. Розмір заподіяної їй діями обвинуваченого ОСОБА_7 моральної шкоди вона оцінює в 20 000 грн. Цивільний позов вона підтримує у повному обсязі;

Вказані свідчення малолітньої потерпілої ОСОБА_9 не викликають сумніву у їх правдивості, оскільки протягом всього розгляду кримінального провадження вини були послідовними та незмінними. Крім того, вказані свідчення потерпілої підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_11 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що поруч з нею мешкає подружжя ОСОБА_7 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_10 - ОСОБА_9 . Зі слів ОСОБА_9 вона знала, що у неї погані відносини з вітчимом ОСОБА_7 . Він її часто бив, змушував робити прибирання вдома оголеною. Декілька разів ОСОБА_9 приходила до неї, казала, що не може жити з вітчимом. Вона просила її мати розібратися в цьому. 26 09 2018 року ОСОБА_9 їй прислала смс, що так жити більши не може. 17 10 2018 року від останньої вона дізналася про те, що ОСОБА_7 проти її волі схилив її до вступу з ним у статевий зв`язок неприродним способом (орогенітально). Після вказаних злочиних дій, ОСОБА_9 залишила слину у пакет. Дізнавшись про це, вона виликала працівників поліції.

Згідно свідчень ОСОБА_10 , яка є матір`ю потерпілої, її донька ОСОБА_9 неодноразово розповідала їй особисто про те, що ОСОБА_7 примушує її вступати з ним у статевий зв`язок, проте вона не вірила доньці.

Вказані показання потерпілої та свідків додатково підтверджуються:

- дослідженим у судовому засіданні протоколом огляду місця події від 17 10 2018 року в ході якого вилучені покривало, полімерний пакет з прозорою рідиною, змив з даного пакету та чоловіча білизна;

- протоколами освідування ОСОБА_7 та неповнолітної ОСОБА_9 від 17 10 2018 року;

- протоколами відібрання у ОСОБА_7 та неповнолітної ОСОБА_9 зразків крові та слини від 16 11 2018 року та 20 11 2018 року;

- висновком експерта №14/2496-ДМ/18 від 19 11 2018 року, проведеного у відділенні судово-медичної імунології ХОБСМЕ, згідно якого кров громадянина ОСОБА_7 відноситься до групи А (ІІ) з ізогемаглютиніном анти - В з супутним антигеном - Н;

- висновком експерта №14/2507-ДМ/18 від 20 11 2018 року, проведеного у відділенні судово-медичної імунології ХОБСМЕ, згідно якого кров неповнолітньої ОСОБА_9 відноситься до групи А (І) з ізогемаглютинінами анти - А, анти - В;

- висновком експерта №14/2511-ДМ/18 від 17 12 2018 року, проведеного у відділенні судово-медичної імунології ХОБСМЕ, згідно якого при дослідженні зразків слини громадянина ОСОБА_7 та неповнолітньої ОСОБА_9 , вони відносяться до категорії видільників групової властивості системи АВО;

- висновком експерта №15/1073-ДМ/19 від 12-18 02 2019 року речових доказів, проведеного у відділенні судово-медичної цитології ХОБСМЕ, згідно якого при проведенні судово-медичної експертизи чоловічих трусів, вилучених під час огляду місця події у громадянина ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , в об`єктах №№2,3 - зпереду, знайдені змішані следи сперми зі слідами слини. При цитологічому дослідженні знайдені клітини жіночого генетичного полу по цитоморфологічним даним відносящийся до клітин буквального епітелію. При серологічному дослідженні, реакцією абсорбції в кількісній модифікації, виявлені антигена А та Н. Таким чином, сліди сперми могли походити від чоловіка з групою крові А (ІІ) з з ізогемаглютиніном анти - В з супутним антигеном - Н і є видільником групової властивості системи АВО, в тому числі і від самого громадянина ОСОБА_7 . Враховуючи групові характеристики осіб, проходячих по справі та конкретні обставини справи, можна допустити в цих слідах домішки слини від жінки з групою крові О(І) з ізогемаглютинінами анти - А, анти - В і є видільником групової властивості системи АВО, в тому числі і від неповнолітної ОСОБА_9 ;

- дослідженими у судовому засіданні постанови слідчого від 23 10 2018 року про визнання вилучених предметів речовими доказами у кримінальному провадженні та речового доказу - спідної чоловічої білизни.

Аналізуючи усі вищевказані докази, колегія суддів приходить до висновку про їх належність та допустимість, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та їх оцінці, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України, колегія суддів не вбачає.

В своїй апеляційній скарзі захисник вказує, що суд першої інстанції безпідставно поклав в основу обвинувального вироку висновок судово-медичної експертизи №15/1073-ДМ/19 від 12-18 02 2019 року через його не категоричність, у зв`язку з чим вважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у інкримінованому йому правопорушенні ґрунтується лише на припущеннях. Проте, на переконання колегії суддів, вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Так, відповідно до висновку експерта № 15/1073-ДМ/19 від 12-18 02 2019 року, при проведенні при проведенні судово-медичної експертизи чоловічих трусів, вилучених під час огляду місця події у громадянина ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , в об`єктах №№2,3 - зпереду, знайдені змішані следи сперми зі слідами слини. При цитологічому дослідженні знайдені клітини жіночого генетичного полу, які по цитоморфологічним даним відносяться до клітин буквального епітелію. При серологічному дослідженні, реакцією абсорбції в кількісній модифікації, виявлені антигена А та Н. Таким чином, сліди сперми могли походити від чоловіка з групою крові А (ІІ) з з ізогемаглютиніном анти - В з супутним антигеном - Н і є видільником групової властивості системи АВО, в тому числі і від самого громадянина ОСОБА_7 . Враховуючи групові характеристики осіб, проходячих по справі та конкретні обставини справи, можна допустити в цих слідах домішки слини від жінки з групою крові О(І) з ізогемаглютинінами анти - А, анти - В і є видільником групової властивості системи АВО, в тому числі і від неповнолітної ОСОБА_9 .

Враховуючи, констатацію експертом того, що в слідах сперми, належної ОСОБА_7 , виявлено домішки жіночої слини, яка вірогідно належить неповнолітній ОСОБА_9 , за відсутності належних та допустимих доказів наявності у вказаних слідах слини іншої жінки, на переконання колегії суддів, вказаний висновок експерта цілком узгоджується із іншими доказами по справі та відповідає дійсності, враховуючи показання свідків та потерпілої щодо обставин подій.

Колегія суддів констатує, що вказані апелянтами доводи щодо спростування винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, були предметом безпосереднього дослідження суду першої інстанції, а усі докази, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення та, в силу ст. 84 КПК України, є доказами у кримінальному провадженні. Переконливих апеляційних доводів, які б свідчили про протилежне та про істотне порушення вимог КПК України, захисником не надано.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України, на думку колегії суддів, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, не вбачається.

Крім того, перевіряючи вирок в частині правильності призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів виходить з положень ст.65 КК України, відповідно до яких - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Приймаючи рішення про призначення ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції усіх вищезазначених вимог дотримався, врахувавши, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер та спосіб його вчинення, особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює, за місце мешкання характеризується задовільно, відсутність пом`якшуючих обставин та наявність обставини, що обтяжує покарання - скоєння кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи встановлені обставини та характеризуючі обвинуваченого дані, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, суд першої інстанції, на підставі усіх наявних у матеріалах кримінального провадження доказах та детальному вивченні особистості обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, призначив покарання, яке є необхідним та цілком достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Порушень кримінального процесуального законодавства при призначенні ОСОБА_7 покарання, які б тягнули безумовне скасування рішення суду першої інстанції в цій частині під час розгляду кримінального провадження не встановлено.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційні скарги захисника обвинуваченого та прокурора - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 03 2023 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.2 ст. 156 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4