Ярмолинецький районний суд Хмельницької області
Справа № 686/7050/23
Провадження № 1-кс/689/81/23
УХВАЛА

04 липня 2023 року смт. Ярмолинці

Слідчий суддя Ярмолинецького районного суду Хмельницької області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , скаржника ОСОБА_4 , розглянувши в режимі відео конференції скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб ТУ ДБР, розташованого в м. Хмельницькому щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність уповноважених осіб ТУ ДБР, розташованого в м. Хмельницькому щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Скаргу обґрунтовує тим, що ним подавались клопотання до ТУ ДБР, розташованого в м. Хмельницькому щодо ряду порушень, допущених працівниками поліції та суддями Хмельницького міськрайонного суду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під час розгляду кримінальної справи №671/319/21. Посилається на застосування до нього незаконних методів розслідування, недопустимий характер доказів.

В судовому засіданні скаржник та захисник скаргу підтримали з аналогічних мотивів. Покликаються на обов`язковість внесення відомостей до ЄРДР за зверненням особи.

У судове засідання слідчий ТУ ДБР в Хмельницькій області не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. На запит суду були надані матеріали перевірки звернень скаржника.

Розглянувши матеріали скарги, слідчий суддя встановив наступне.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, яка перебуває на розгляді у Хмельницькому міськрайонному суді (справа №671/319/21 пров. №1-кп 686/160/23). Розгляд справи судом першої інстанції не завершено.

У своїх неодноразових скаргах, скерованих до ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, ОСОБА_4 посилається на недопустимість ряду доказів, незаконність їх здобуття, застосування незаконних засобів впливу на нього та інших учасників кримінального провадження. Вважає, що працівниками поліції ВП ХРУП м. Волочиськ під час затримання ОСОБА_4 була допущена службова недбалість. Також службова недбалість була допущена суддями Хмельницького міськрайонного суду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , під час розгляду клопотань про продовження строку досудового розслідування, продовження строку тримання під вартою, накладення арешту на майно.

З матеріалів справи, а саме, відповідей ТУ ДБР вбачається, що відомості за такими зверненнями не були внесені до ЄРДР, оскільки за результатами перевірки встановлено, що заяви не містять обставин, які б вказували на ознаки складу кримінального правопорушення, у зв`язку із чим, відсутні підстави для внесення відомостей до ЄРДР. Обґрунтованих пояснень скаржником надано не було.

Згідно із ч. 1 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Закон не ставить такий обов`язок у залежність від доведеності факту вчинення злочину чи завершення попередньої перевірки. При цьому, ч. 5 цієї статті вказує відомості, що підлягають внесенню до ЄРДР. Згідно із п. 1.2. розд. 2 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Висновком Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України щодо питання про початок кримінального провадження від 01.07.2013 р. висловлено правову позицію, що положення ч. 1 ст. 214 КПК зобов`язують слідчого, прокурора невідкладно, але не пізніше 24-х годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування тільки заяву або повідомлення, які містять ознаки кримінального правопорушення, а не будь-які інші. На такий обов`язок слідчого, прокурора вказують вимоги ч. ч. 3, 4 і 5 ст. 214 КПК, згідно з якими до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про кримінальне правопорушення, вимагається короткий виклад обставин, які свідчать про вчинення саме кримінального правопорушення, його попередню правову кваліфікацію із зазначенням статті (частин статті) закону України про кримінальну відповідальність, зміст повідомлення слідчим прокурора про підставу початку досудового розслідування, що до 21.11.2012 р. було передбачено ст. 94 КПК 1960 р. Положення ст. 214 КПК перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

При цьому, коли необхідно було перевірити заяву або повідомлення про злочин до порушення справи, така перевірка здійснювалася в строк не більше десяти днів шляхом відібрання пояснень від окремих громадян чи посадових осіб або витребування необхідних документів. Таким чином, на думку суддів Верховного Суду України, підставами вважати заяву чи повідомлення саме про вчинення злочину є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань і щодо них не повинно проводитися досудове розслідування.

Матеріали скарги свідчать, що звернення до ТУ ДБР були спрямовані на доведення недопустимості доказів сторони обвинувачення та внесення відомостей до ЄРДР відносно осіб, які їх здобули. Однак, докази підставності скарги в матеріалах справи відсутні.

Так, розгляд справи судом відносно ОСОБА_4 в рамках кримінального провадження №00000494 не завершений, а відтак його посилання на недопустимість доказів, порушення, які, як стверджується, були допущені під час їх отримання, підлягатимуть дослідженню судом, який розглядає кримінальне провадження по суті.

При цьому, відповідно до ст. 17 КПК України, ОСОБА_4 не зобов`язаний доводити свою невинуватість, адже особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Відповідно до ст. 89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Таким чином, законодавство встановлює інший порядок визначення допустимості доказів, в залежності від чого судом, який вирішуватиме таке питання, враховуватимуться і норми ст. ст. 87, 206 КПК України. Слідчий суддя не наділений повноваженнями прямо чи опосередковано втручатись у процес оцінки доказів, який здійснюється іншим судом по конкретній справі.

Щодо порушень, які, як стверджується, були допущені у процесі розгляду справи суддями Хмельницького міськрайонного суду, то згідно з ч. ч. 1, 11 ст. 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Законом встановлено імунітет суду, який за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.03.2009 р. у справі Плахтєєв та Плахтєєва проти України зауважив, що імунітет суддів має законну мету, оскільки він є засобом забезпечення належного здійснення правосуддя.

Схожий висновок висловлено Верховним Судом України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 р. у справі № 6-3139цс16, в якій зазначено, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне відповідальність, установлену законом (ч. ч. 1, 3 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Вчинення (не вчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (не вчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Відповідно до ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора може бути постановлена ухвала про скасування рішення слідчого чи прокурора, зобов`язання припинити дію, зобов`язання вчинити певну дію або відмову у задоволенні скарги. За вказаних обставин, скарга не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 91, 92, 284, 303-307 КПК України, -

ухвалив:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб ТУ ДБР, розташованого в м. Хмельницькому щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвала відповідно до вимог ч. 3 ст. 307 КПК України є остаточною та оскарженню не підлягає.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1