Справа № 128/903/20
ВИРОК

Іменем України

17 квітня 2023 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2

та учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

законного представника потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000017 від 05.01.2020, по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , освіта неповна середня, неодруженого, раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України,

УСТАНОВИВ:

04.01.2020 близько 20 год 15 хв ОСОБА_6 , знаходячись поряд із місцевим магазином, що розташований в селі Великі Крушлинці, вул. Українська, Вінницького району Вінницької області, помітив раніше незнайому йому ОСОБА_4 . В цей час у ОСОБА_6 виник умисел на вчинення хуліганських дій відносно ОСОБА_4 . Так, ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що знаходиться в громадському місці, діючи публічно, демонструючи зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, з хуліганських спонукань, умисно, розуміючи протиправність своїх дій та суспільно небезпечних наслідків, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, реалізовуючи умисел, направлений на нанесення тілесних ушкоджень, та попередньо знаючи про те, що в багажному відділенні автомобіля марки «Volkswagen» д.н.з. НОМЕР_1 , належного ОСОБА_7 , знаходиться предмет, яким можливо заподіяти тілесні ушкодження, дістав з вказаного автомобіля предмет, зовні схожий на дерев`яну бейсбольну биту та, діючи умисно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, демонструючи зневагу до загальноприйнятих норм моралі, що регламентують правила співжиття та співвідносин між людьми, цінність та невід`ємність прав кожної людини на здоров`я, підійшов до ОСОБА_4 та безпричинно, тримаючи предмет, зовні схожий на дерев`яну бейсбольну биту обома руками, замахнувшись, наніс один удар по голові ОСОБА_4 , а саме: в щелепу з правої сторони, внаслідок чого потерпіла втратила рівновагу та впала на землю. Згідно з висновком експерта № 116 від 06.03.2020, у ОСОБА_4 при судово-медичному обстеженні 08.01.2020 та вивченні медичних документів виявлено тілесні ушкодження закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій (синці) ділянки нижньої щелепи. Вказані ушкодження у ОСОБА_4 належать до легких тілесних ушкоджень.

В судовому засіданні 28.07.2021 обвинувачений ОСОБА_6 вину в інкримінованому злочині визнав в повному обсязі. Суду показав, що 04.01.2020 почалася бійка, його вдарили, він хотів їм «роздати», взяв биту, яка була в авто ОСОБА_8 . Побачив, що ОСОБА_4 знімає на телефон бійку і хотів вибити у неї з рук телефон та вдарив її по голові. Вибачався перед потерпілою, завдану шкоду не відшкодував. Під час досудового розслідування звертався до матері потерпілої, щоб відшкодувати завдану шкоду, однак кошти вони не прийняли.

Під час судових дебатів в судовому засіданні 12.04.2023 обвинувачений ОСОБА_6 просив призначити покарання з встановленням іспитового строку, зазначив, що був неправий, зробив велику помилку, розкаюється та просить вибачення у потерпілої, кримінальне правопорушення вчинив «по глупості».

Крім визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, його вина у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні обставинами, в тому числі показаннями потерпілої та її законного представника.

Так, потерпіла ОСОБА_4 , будучи повідомленою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, в судовому засіданні 28.07.2021 суду показала, що їхала з братом та його дружиною до своєї тітки погостювати. З ними ще був їхній знайомий. Поки вони сиділи в авто, їхній знайомий вийшов, простягнув руку одному хлопцю, знайомого почали бити. Вона побачила це, викликала поліцію та почала знімати бійку на телефон. До неї підійшов з битою обвинувачений, один раз замахнувся, вона відступила назад, замахнувшись вдруге, він вдарив її по голові. Вона втратила свідомість. Билося четверо хлопців, вона робила зауваження, казала, що викликала поліцію, плакала та просила припинити бійку. Від удару обвинуваченого лікувалась тиждень. Вона не представляла ніякої загрози, обвинуваченому відео не погрожувала. ОСОБА_6 бачив, що вона впала, однак після цього до неї не підходив. Коли вона була в лікарні, її мама казала, що приїжджав ОСОБА_6 з хлопцями, хотів з нею поспілкуватися, казав, що він її не бив. Буде просити застосувати до обвинуваченого максимальне покарання.

Під час судових дебатів в судовому засіданні 12.04.2023 потерпіла ОСОБА_4 просила призначити обвинуваченому максимальне покарання, зазначила, що каяття обвинуваченого не є щирим, оскільки пройшло вже три роки.

Законний представник потерпілої ОСОБА_5 в судовому засіданні 28.07.2021 суду показала, що ОСОБА_4 подзвонила до неї близько 20:00 год та сказала, що хоче поїхати в гості до тітки. Приблизно через пів години до неї подзвонила сестра і сказала, що ОСОБА_9 побили. 3 дні вона взагалі їсти не могла через завдані ушкодження. У неї був струс мозку.

Під час судових дебатів в судовому засіданні 12.04.2023 законний представник потерпілої ОСОБА_5 просила призначити обвинуваченому повну міру покарання, зазначила, що не було ніяких кроків зі сторони обвинуваченого, щоб надати допомогу потерпілій. В подальшому обвинувачений також не цікавився станом потерпілої.

Від допиту свідків прокурор відмовився під час судового розгляду.

Крім того, обставини інкримінованого ОСОБА_6 злочину підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:

- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню № 0000017, згідно з яким 04.01.2020 до чергової частини Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області надійшла заява ОСОБА_5 про те, що невідома особа 04.01.2020 за адресою: с. Великі Крушлинці, вул. Українська, Вінницького району Вінницької області нанесла тілесні ушкодження предметом, зовні схожим на дерев`яну биту, її неповнолітній доньці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.к.п. 146);

- рапортом працівника поліції, зареєстрованим в інформаційно-телекомунікаційній системі інформаційного порталу Національної поліції України від 04.01.2020 № 87, відповідно до якого 04.01.2020 о 20 год 19 хв надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою: АДРЕСА_2 заявниця повідомила про бійку між в/о (т. 1 а.к.п. 147);

- рапортом працівника поліції, зареєстрованим в інформаційно-телекомунікаційній системі інформаційного порталу Національної поліції України від 04.01.2020 № 88, відповідно до якого 04.01.2020 о 22 год 14 хв надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою: АДРЕСА_2 заявниці невідома особа нанесла тілесні ушкодження в область голови, заявниці перебуває в Вінницькій дитячій обласній лікарні (т. 1 а.к.п. 148);

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 04.01.2019, згідно з яким слідчий СВ Вінницького районного відділення поліції Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області старший лейтенант поліції ОСОБА_10 з дотриманням вимог ст.ст. 60,104, 214 КПК України прийняв усну заяву від ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вчителя Оленівського НВК, проживаючої в АДРЕСА_3 , яка просить прийняти міри до невідомої їй особи, яка 04.01.2020 близько 20 год 30 хв за адресою: с. Великі Крушлинці, Вінницького району Вінницької області нанесла її неповнолітній доньці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тілесні ушкодження (т. 1 а.к.п. 149);

- довідкою КНП «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» № 8855, виданою ОСОБА_4 , про те, що їй надана медична допомога в травматологічному пункті КНП «ВОДКЛ ВОР» м. Вінниця; діагноз: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій нижньої щелепи (т. 1 а.к.п. 150);

- постановою слідчого СВ Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_10 про призначення експертизи від 08.01.2020 (т. 1 а.к.п. 151);

- висновком судово-медичного експерта відділу експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб обласного бюро судмедекспертизи ОСОБА_11 від 08.01.2020 № 20, яким встановлено, що при судово-медичному обстеженні ОСОБА_4 було виявлено тілесні ушкодження синці обличчя; для визначення характеру, давності та ступеня тяжкості вищевказаних та інших тілесних ушкоджень у ОСОБА_4 необхідно офіційно представити медичні документи після закінчення лікування (т. 1 а.к.п. 152);

- постановою слідчого СВ Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_10 про залучення представником потерпілого від 05.01.2020, якою залучено представником неповнолітньої потерпілої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по кримінальному провадженню № 0000017 від 05.01.2020 (т. 1 а.к.п. 153);

- заявою ОСОБА_4 про залучення до провадження як потерпілого від 18.01.2020, відповідно до якої ОСОБА_4 просить залучити її як потерпілого до кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000017, у зв`язку з тим, що внаслідок вказаного кримінального правопорушення їй було завдано шкоду (т. 1 а.к.п. 158);

- протоколами проведення слідчого експерименту від 18.01.2020 та оптичними носіями інформації, на яких містяться відеозаписи проведення слідчого експерименту, відповідно до яких слідчий СВ Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області лейтенант поліції ОСОБА_10 , у відповідності до ст.ст. 104, 223, 240 КПК України, в присутності понятих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , за участі потерпілої ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_14 , провів слідчий експеримент з метою перевірки і уточнення відомостей; перед початком огляду зазначеним особам було роз`яснено їхні права та обов`язки; під час експерименту було проведено безперервну відеофіксацію; слідчим експериментом встановлено, що 04.01.2020 близько 20 год 15 хв ОСОБА_4 разом з ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 перебували поблизу місцевого магазину в с. Великі Крушлинці, по вул. Українській, Вінницького району Вінницької області, а саме: сиділи в автомобілі. В цей час з автомобіля вийшов ОСОБА_18 , в якого виник конфлікт із невідомими особами, який переріс в бійку. В даний конфлікт втрутився ОСОБА_15 . Після бійки двоє невідомих осіб сіли до автомобіля та від`їхали в сторону. Після цього один із невідомих осіб чоловічої статі на ім`я ОСОБА_19 підбіг до ОСОБА_20 та в них зав`язалась штовханина. Друга особа чоловічої статі на ім`я ОСОБА_21 почав бігти до них, та тримаючи в руках дерев`яний предмет зовні схожий на биту, розмахував нею. Побачивши це, ОСОБА_4 дану подію почала відзнімати на камеру мобільного телефону. Після чого особа, в якої був предмет зовні схожий на дерев`яну биту, підбіг до потерпілої ОСОБА_4 та даним предметом наніс їй удар по обличчю, а саме: тримаючи в руках предмет зовні схожий на биту, замахнувся та влучив у праву сторону обличчя в області щелепи, після чого остання втратила рівновагу та впала на землю. В подальшому на прохання слідчого потерпіла взяла до рук дерев`яний предмет, який буде вважатися битою, та на статистові зобразила даний удар, а саме: розмахнулася предметом та влучила в ділянку обличчя з права статисту. На цьому слідчий експеримент було завершено (т. 1 а.к.п. 160-164, 201-205, 206-210, 211-215);

- клопотанням слідчого СВ Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_10 про тимчасовий доступ до документів від 16.01.2020 (т. 1 а.к.п 165);

- ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 21.01.2020, якою клопотання слідчого задоволено; надано слідчому Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_10 дозвіл на тимчасовий доступ до картки стаціонарного хворого, виданої на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , яка знаходиться у Вінницькій обласній дитячій клінічній лікарні за адресою: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 108 (т. 1 а.к.п. 166);

- клопотанням слідчого СВ Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_10 про тимчасовий доступ до документів від 16.01.2020 (т. 1 а.к.п 168);

- ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2020, якою клопотання слідчого задоволено; надано слідчому Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_10 дозвіл на тимчасовий доступ до відеозапису від 04.01.2020 близько 21:00, який міститься в мобільному телефоні марки Samsung A50, IMEI НОМЕР_2 , IMEI НОМЕР_3 , який знаходиться в користуванні та належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.к.п. 169);

- протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 16.02.2020 слідчого СВ Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_10 , який 16.02.2020 у період часу з 10 год 00 хв до 10 год 20 хв на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 11.02.2020, в приміщенні будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , у присутності ОСОБА_4 , ознайомився із відеозаписом, який знаходиться в пам`яті мобільного телефону марки Samsung A50, IMEI НОМЕР_2 , IMEI НОМЕР_3 . При ознайомленні зі змістом документів встановлено, що на мобільному телефоні, який належить ОСОБА_4 , виявлено відеозапис події від 04.01.2020, який оглянуто та переміщено на оптичний носій інформації (т. 1 а.к.п. 170);

- протоколом огляду речового доказу відеозапису від 16.02.2020 слідчого СВ Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_10 та оптичним носієм з відеозаписом, яким встановлено, що на відеозаписі є двоє осіб чоловічої статі, один з яких одягнутий в чорну футболку, другий в сіру куртку; чутно голос за кадром «давай дочекаємося поліцію»; на 5 секунді відеозапису чітко видно молодого чоловіка в чорній футболці, який в руках тримає дерев`яний предмет зовні схожий на биту, та розмахує ним до особи, яка знаходиться за кадром відеозапису, зі словами « ти … тут не при ділах» підбігає ближче до місця, де проводилась відеозйомка та, замахнувшись, наносить удар вищевказаним предметом зовні схожим на биту (дана подія відбулась на 9 секунді відеозапису), з того моменту відеозапис стає нечітким та камера пристрою знімає ґрунтове покриття, після чого чутно голос за кадром (на 12 секунді відеозапису), який говорить «не махай альо друг»; чутно ще один голос чоловічої статі за кадром зі словами «де поліція»; на 25 секунді відеозапису голос чоловічої статі просить про допомогу; після цього відеозапис відновлюється, особу, яка проводила відеозапис, піднімають та із землі та ведуть, на цьому відеозапис завершується (т. 1 а.к.п. 171-172);

- протоколом огляду місця події від 05.01.2020 та фототаблицею до протоколу, відповідно до якого, слідчий СВ Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області старший лейтенант поліції ОСОБА_10 , у відповідності до ст.ст. 104, 105, 106, 223, 234, 237 КПК України, в присутності понятих ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , здійснив огляд місця події; перед початком огляду зазначеним особам було роз`яснено їхні права та обов`язки; огляд розпочато 05.01.2020 о 01 год 39 хв та закінчено о 01 год 50 хв; під час огляду здійснювалось фотографування (т. 1 а.к.п. 173-176);

- заявою ОСОБА_6 від 05.12.2020, відповідно до якої ОСОБА_6 добровільно віддає працівникам поліції дерев`яний предмет, зовні схожий на биту, для подальшого вилучення (т. 1 а.к.п. 177);

- протоколом огляду місця події від 05.01.2020 та фототаблицею до протоколу, відповідно до якого слідчий СВ Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області старший лейтенант поліції ОСОБА_10 , у відповідності до ст.ст. 104, 105, 106, 223, 234, 237 КПК України, в присутності понятих ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , здійснив огляд місця події; перед початком огляду зазначеним особам було роз`яснено їхні права та обов`язки; огляд розпочато 05.01.2020 о 04 год 40 хв та закінчено о 05 год 00 хв; під час огляду здійснювалось фотографування (т. 1 а.к.п. 178-181);

- постановою слідчого СВ Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_10 про визнання вилучених речей речовими доказами та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу від 05.01.2020, відповідно до якої, дерев`яний предмет, зовні схожий на биту, визнано речовим доказом по кримінальному провадженню № 0000017 та здано до камери зберігання речових доказів Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області (т. 1 а.к.п. 182);

- постановою слідчого СВ Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_10 про визнання вилучених речей речовими доказами та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу від 16.02.2020, відповідно до якої, оптичний носій інформації CD-R диск, об`ємом 4,7 Gb, на якому розміщений відеозапис, визнано речовим доказом по кримінальному провадженню № 0000017 (т. 1 а.к.п. 170а);

- клопотанням слідчого СВ Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_10 про накладення арешту на майно від 08.01.2020 (т. 1 .к.п. 184);

- ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 14.01.2020, відповідно до якої, клопотання слідчого Вінницького районного відділення поліції Вінницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області ОСОБА_10 задоволено; накладено арешт на майно, яке було вилучене у ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , під час огляду місця події 05.01.2020 за адресою: АДРЕСА_4 , а саме: дерев`яний предмет, зовні схожий на биту, шляхом заборони його використання іншими особами (т.1 а.к.п. 186);

- постановою слідчого СВ Вінницького РВП ВВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_10 про призначення судово-медичної експертизи від 28.01.2020 (т.1 а.к.п. 187);

- висновком судово-медичного експерта відділу експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб обласного бюро судмедекспертизи ОСОБА_11 від 28.01.2020 № 116, яким встановлено, що у ОСОБА_4 при судово-медичному обстеженні та вивченні медичних документів було виявлено об`єктивні ознаки тілесних ушкоджень закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій (синці) ділянки нижньої щелепи; дані тілесні ушкодження у ОСОБА_4 за давністю утворення, можливо, в термін вказаний у постанові про призначення судово-медичної експертизи 04.01.2020; характер, локалізація вищевказаних тілесних ушкоджень у ОСОБА_4 свідчать, що вони виникли від дії (удару) тупого твердого предмета (предметів), до яких належить і наданий для експертизи «предмет зовні схожий на дерев`яну биту», з прикладанням травмуючої сили в ділянку голови; індивідуальні чи групові особливості травмуючого предмету не відобразилися в морфологічних властивостях тілесних ушкоджень; дані тілесні ушкодження у ОСОБА_4 за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень (т. 1 а.к.п. 189-190).

Прокурор ОСОБА_3 під час судових дебатів у судовому засіданні 12.04.2023 просила при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 врахувати, що за місцем проживання він характеризується позитивно, раніше несудимий, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, обставина, що пом`якшує покарання, щире каяття; просила визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 років з приміненням ст.ст. 75, 76 КК України з випробуванням, з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладенням обов`язків, а саме: стати на облік до уповноваженого органу з питань пробації; з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; у випадку, якщо буде пробаційна програма, виконувати заходи, визначені пробаційною програмою; просила вирішити долю речових доказів, а саме: скасувати арешт, накладений слідчим суддею Вінницького міського суду Вінницької області від 14.01.2020, CD-диск, приєднаний до матеріалів кримінального провадження залишити в матеріалах кримінального провадження, дерев`яний предмет, зовні схожий на биту, знищити.

Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Частиною першою статті 94 КПК України визначено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що докази збираються під час досудового розслідування.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України, досудове розслідування це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується направленням до суду обвинувального акта.

Слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. За загальним правилом слідчі (розшукові) дії, негласні слідчі (розшукові) дії можуть проводитися лише в розпочатому кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та не можуть проводитися до внесення відомостей до реєстру, після закінчення строків досудового розслідування. Будь-які слідчі (розшукові) дії, проведені з порушенням цього правила, є недійсними, а встановлені внаслідок них докази недопустимими (статті 214, 223, 219 КПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Практика Європейського Суду з прав людини, зокрема рішення від 08.02.2001 у справі «Берктай проти Туреччини», рішення від 07.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії», показує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумпцій.

Європейський суд з прав людини у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» вказував, що рівень певності, якого має досягати суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Лише таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006, «Шабельник проти України» від 19.02.2009, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла тощо.

Суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справі «Козинець проти України», заява № 75520/01, п. 54, від 06.12.2007; рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, п. 150, від 21.04.2011; рішення у справі «Яременко проти України», заява № 32092/02, п. 57, від 12.06.2008).

Аналізуючи вищезазначені норми КПК України, суд вважає докази, надані стороною обвинувачення, належними та допустимими, такими, що відповідають вимогам КПК України, при оформленні яких не було допущено істотного порушення прав та свобод ні обвинуваченого, ні інших осіб.

Вищезазначені докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, із застосуванням іншого предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, є такими, що доповнюють одне одного, є належними, допустимими та достатніми, оскільки, у відповідності до ст.ст. 84-86 КПК України, прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також є такими, що отримані в порядку, передбаченому Конституцією та КПК України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що досліджені у судовому засіданні докази логічні, послідовні, не містять протиріч, переконливі як кожен окремо, так і їх сукупність у взаємозв`язку. Жоден із них не спростований, містить інформацію щодо предмету доказування.

Положення статті 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на її користь, кореспондують із положеннями статті 17 КПК України, яка містить вимогу про необхідність доведення винуватості особи поза розумним сумнівом. Отже, висновок суду про винуватість особи має ґрунтуватися на твердому переконанні, що надані сторонами докази в їх сукупності доводять винуватість особи «поза розумним сумнівом». І навпаки висновок суду про винуватість особи не може ґрунтуватися лише на припущенні, що ця особа могла вчинити злочин, якщо з огляду на певні обставини чи докази існує «розумний» сумнів у цьому.

Таким чином, приписи статті 62 Конституції України формулюють відповідний стандарт доведення винуватості особи в суді на підставі оцінки всієї сукупності доказів, але вони не забороняють суду зазначати в судовому рішенні мотиви прийняття чи відхилення окремих доказів, врахування чи неврахування певних фактів чи обставин. Більше того, вимога належним чином мотивувати судові рішення є одним із елементів права на справедливий суд. Це вимагає від суду ретельно оцінювати докази та надавати відповідні пояснення стосовно того, чому він бере або не бере до уваги ті чи інші факти чи обставини. І лише оцінивши відповідним чином докази в їх сукупності, суд має зробити висновок щодо винуватості або невинуватості особи.

Зміст поняття доведеності винуватості особи у вчиненні злочину «поза розумним сумнівом» розкрито у пункті 54 рішення Європейського суду з прав людини від 04.09.2014 у справі «Рудяк проти України», згідно з яким Суд в черговий раз послався на свою практику, підтверджуючи, що критерієм, який застосовується при оцінюванні доказів, є доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення у справі «Авшар проти Туреччини», п. 282). Така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій факту, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.07.2018 у справі №688/788/15-к, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння, як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключає можливу відсутність умислу або інший характер умислу. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Надаючи оцінку дослідженим доказам, суд зважає на те, що безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за статтею 296 КК України є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також морально-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.

У постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 21.01.2020 (кримінальне провадження № 751/4233/18) зазначено, що хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне проводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Крім того, Верховний Суд наголосив, що обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти.

Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

З урахуванням зазначеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлених особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у вигляді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема мотиву явної неповаги до суспільства.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.

Судом під час судового розгляду не було встановлено обставин, які б вказували на наявність між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_4 особистої неприязні, з підстав якої він міг нанести потерпілій тілесні ушкодження. Не встановлено таких обставин і в обвинувальному акті щодо особи.

У даному випадку зміст і спрямованість протиправного діяння ОСОБА_6 , встановлені судом, виходячи з часу його вчинення (близько 20 год 15 хв), місця (біля магазину), обстановки й інших обставин його вчинення (з мотивів явної неповаги до суспільства та існуючих норм поведінки, що супроводжувалося особливою зухвалістю, нехтуючи елементарними правами моралі та добропристойності, грубо порушуючи громадський порядок і спокій людей у вечірній час), характеру дій обвинуваченого (безпричинно наніс тілесні ушкодження потерпілій заздалегідь заготовленим предметом для нанесення тілесних ушкоджень дерев`яною битою).

Тому не викликає сумніву грубого порушення ОСОБА_6 громадського порядку з мотивів з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, із застосуванням іншого предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Таким чином, згідно з положеннями статті 22 КПК України, з`ясувавши обставини даного кримінального провадження та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

Дослідивши усі вищезазначені докази в їх сукупності, з точки зору їх допустимості, достовірності та достатності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження у їх сукупності, суд доходить висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину та вважає, що його дії правильно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 4 ст. 296 КК України, як грубе порушення громадського порядку з мотивів з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, із застосуванням іншого предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, оскільки така юридична оцінка відповідає фактичним обставинам, встановленим у ході судового розгляду даного кримінального провадження.

Частиною другою статті 61 Конституції України передбачено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави, як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України відносяться до тяжкого злочину; особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності; на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; за місцем проживання скарг на нього не надходило; непрацюючий; неодружений.

Згідно з досудовою доповіддю Вінницького міського відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області, що надійшла до Вінницького районного суду Вінницької області 28.12.2020, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, відсутність правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб). У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладення на правопорушника обов`язків відповідно до ч. 3 ст. 76 КК України (виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою «Подолання агресивної поведінки»).

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

При визначенні обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання суд враховує таке.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте визнання своєї провини у вчиненому, осуд своєї поведінки, намагання особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажання виправити наслідки скоєного.

Вказане узгоджується із висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 11.11.2020 (справа № 363/975/18), відповідно до яких факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду від 30.10.2018 у справі № 559/1037/16-к, основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Так, судом установлено, що ОСОБА_6 неодноразово просив пробачення у потерпілої ОСОБА_4 , бажав відшкодувати завдану шкоду, перерахувавши кошти на рахунок потерпілої, однак остання від них відмовилась. Під час судового розгляду повністю визнав свою вину.

Тому суд визнає обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , судом не встановлено.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

ЄСПЛ у рішенні від 17.09.2009 у справі «Скополла проти Італії» зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При призначенні обвинуваченому покарання судом враховується і те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами.

Крім того, суд враховує характер дій обвинуваченого, який грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням заздалегідь заготовленого предмета, зовні схожого на дерев`яну биту, наслідки діяння, зокрема спричинення легких тілесних ушкоджень потерпілій, думку потерпілої, яка просить застосувати до обвинуваченого найсуворіше покарання.

Варто зазначити, що думка потерпілого може враховуватись судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02.10.2018 (кримінальне провадження № 752/8309/16-к).

Суд констатує, що загальні засади призначення покарання, визначені у статті 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд вважає, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 в судовому засіданні засвідчила щире каяття у вчиненому, за час судового розгляду кримінального провадження останній зрозумів характер правових наслідків вчиненого, зробив належні висновки, тому суд вважає, що ОСОБА_6 не представляє підвищену суспільну небезпеку та його виправлення і перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, через що суд вважає, що призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 296 КК України з приміненням ст.ст. 75, 76 КК України з випробуванням, з встановленням іспитового строку та покладенням відповідно обов`язків, відповідатиме меті покарання, гуманності та справедливості, забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим статтею 2 КПК України, і буде пропорційним, тобто необхідним, справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. На переконання суду таке покарання буде співмірним вчиненому, а контроль держави за поведінкою засудженого протягом іспитового строку буде дієвим стримуючим фактором від вчинення нових кримінальних правопорушень. За конкретних обставин цієї справи обвинувачений не потребує ізоляції від суспільства, заходи, які будуть вживатись органом пробації, будуть достатніми для корекції його соціальної поведінки.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

На переконання суду, таке покарання для обвинуваченого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 14.01.2020 накладено арешт на речові докази, який слід скасувати.

Питання щодо речових доказів слід вирішити на підставі статті 100 КПК України.

Заходи забезпечення кримінального провадження до обвинуваченого не застосовувались, клопотань про їх застосування до суду не надходило.

Цивільний позов не заявлявся.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 100, 368, 370, 374, 615 ч. 15 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

Відповідно до ч. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_6 :

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 14.01.2020, скасувати.

Речовий доказ: дерев`яний предмет, зовні схожий на биту, знищити.

Речовий доказ: оптичний носій інформації CD-R диск, об`ємом 4,7 Gb, на якому розміщений відеозапис, залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок суду може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

СУДДЯ Юлія КАРПІНСЬКА