УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2023 року

м. Київ

справа № 716/1695/22

провадження № 51-2458ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Заставнівського районного суду Чернівецької області від 10 січня 2023 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 21 березня 2023 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003094, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Самушин, Чернівецький район Чернівецької області, мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу - вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 грудня 2017 року за ч. 1 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 7 місяців,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

Суть питання

За вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 10 січня 2023 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 07 жовтня 2022 року біля 13 год 00 хв, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в умовах воєнного стану, повторно, через розбите ним вікно, проник у будинок, який розташований в АДРЕСА_2 , що належить потерпілому ОСОБА_5 , де таємно викрав майно, чим спричинив останньому майнову шкоду на загальну суму 2 тис. 770 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, засуджений оскаржив його до апеляційного суду.

Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 21 березня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного йому судом покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, через суворість, просить змінити рішення місцевого суду в частині визначеного йому покарання шляхом пом`якшення.

На обґрунтування своїх вимог засуджений вказує на те, що при призначенні йому покарання місцевий суд безпідставно не застосував до нього положення ст. 69 КК України, оскільки не врахував обставини, які пом`якшують його покарання, а саме щире каяття, визнання вини в повному обсязі, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність претензій з боку потерпілого, його позитивні характеристики з місця проживання та слідчого ізолятора, а також перебування на його утриманні неповнолітньої доньки. Крім того, вказує на те, що пішов на примирення з потерпілим, який в свою чергу у письмовій формі звернувся до суду з заявою, в якій просив суворо не карати.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 4 ст. 185 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині засудженим не оскаржується.

Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Як слідує з матеріалів за скаргою (копій судових рішень), суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , згідно з указаними нормами закону врахував: тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за корисливі злочини, не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, характеризується позитивно за місцем проживання та за місцем тримання під вартою, перебуває у фактичних шлюбних стосунках, має на утриманні одну малолітню дитину. Крім того, обставинами, що пом`якшують його покарання, судом визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а обставинами, що обтяжують покарання суд встановив вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння щодо особи похилого віку.

У контексті викладеного місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення мінімального покарання передбаченого санкцією статі, за якою його засуджено.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним ним у касаційній скарзі.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Так, апеляційний суд указав, що сама по собі наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, не може слугувати безумовною підставою для застосування положень ст. 69 КК України, а судом оцінюються ці обставини лише в сукупності з відомостями про особу обвинуваченого.

Також суд зазначив, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 схильний до вчинення кримінальних правопорушень, оскільки раніше неодноразово судимий, а саме - за статтями 115, 186, 187 КК України, однак на шлях виправлення не став, а вчинив новий злочин проти власності менш ніж через рік після відбуття покарання за попереднім вироком. Вказана форма поведінки обвинуваченого свідчить про те, що в нього не відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь його соціальної небезпечності та дозволяли б призначити більш м`яке покарання, аніж передбачене санкцією інкримінованої йому статті. Наведене дозволяє зробити висновок про те, що наявні обставини, які пом`якшують покарання, не знижують істотно ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину та особи обвинуваченого, а тому не можуть бути підставою для призначення покарання нижчого за найнижчу межу, передбачену санкцією ч. 4 ст. 185 КК України.

Діючи в межах своїх дискреційних повноважень, суд не знайшов підстав для застосування положень ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_4 та призначив покарання в найнижчих межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, яке за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, суд указав, що згідно проколу затримання обвинуваченого ОСОБА_4 від 07 жовтня 2022 року при проведенні особистого обшуку затриманого у нього було вилучено викрадений мобільний телефон, що спростовує доводи апеляційної скарги про добровільне повернення викраденого майна.

Також апеляційний суд зазначив, що перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення даного злочину підтверджується матеріалами кримінального провадження та показаннями ОСОБА_4 , що були надані ним під час розгляду справи в місцевому суді.

Необхідно вказати й те, що апеляційний суд вважає правильним висновок місцевого суду, що всі дані про особу обвинуваченого, у тому числі, ті, на які він посилався у своїй апеляційній скарзі: щодо щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, примирення з потерпілим, наявності на утриманні неповнолітньої доньки, позитивної характеристики з місця проживання та утримання під вартою - слугували підставою для призначення обвинуваченому ОСОБА_4 мінімального покарання в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК України.

При цьому Верховний Суд звертає увагу засудженого на те, що наявність неповнолітньої дитини не може бути підставою для застосування положень ст. 69 КК України, оскільки ця обставина не утримала його від вчинення тяжкого корисливого злочину.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 69 КК України та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Заставнівського районного суд Чернівецької області від 10 січня 2023 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 21 березня 2023 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3