ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 622/165/20 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/83/23 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне тяжке тілесне ушкодження
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні,захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 13.01.2021 року відносно ОСОБА_8 ,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Карасівка Золочівського району Харківської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та фактичного проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.136 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Визначено, що строк відбування покарання ОСОБА_8 слід рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 26.12.2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави в особі Харківського НДЕКЦ МВС України витрати на проведення судової експертизи №10/1/149СЕ-20 від 28.01.2020 у розмірі 1413 грн. 09 коп.

Як встановив суд 18.12.2019 року приблизно о 02 годині ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс внутрішньою частиною долоні правої руки ОСОБА_10 один удар в область потилиці, в результаті чого останній було спричинено тілесне ушкодження голови.

Після чого вони продовжували грати в карти та вживати алкогольні напої, через деякий час потерпіла пішла спати. Через кілька годин ОСОБА_10 стало погано, у неї з рота йшла кров, вона не приходила до тями, у неї було відсутнє дихання, про що обвинуваченому повідомили ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

ОСОБА_8 , розуміючи, що ОСОБА_10 позбавлена можливості вийти з небезпечного стану самостійно, діючи умисно, маючи можливість надати допомогу та повідомити відповідну установу чи особу, усвідомлюючи те, що він кілька годин раніше завдав ОСОБА_10 удару, про небезпечний стан останньої належним установам чи особам не повідомив, швидку медичну допомогу не викликав та не надав їй допомоги самостійно, хоча мав таку можливість.

В результаті бездіяльності ОСОБА_8 , який, діючи умисно до наслідків злочину, не вжив будь-яких заходів щодо врятування потерпілої ОСОБА_10 , через декілька годин настала смерть останньої.

Згідно висновку експерта №12/111-зл/19, причиною смерті ОСОБА_10 стала травма голови, яка ускладнилась в своєму перебігу гострим розладом мозкового кровообігу, набряком та дислокацією ствола головного мозку.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України за наступних обставин:

18.12.2019 року приблизно о 02.00 год., більш точного часу в ході досудового розслідування не представилось можливим ОСОБА_8 ,маючи прямий умисел на спричинення тілесних ушкоджень, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в приміщенні будинку АДРЕСА_2 в ході свари що раптово виникла на ґрунті особистих неприязнених відпосин, умисно, внутрішньою частиною долоні правої руки наніс ОСОБА_10 один удар в область потилиці в результаті чого останній згідно висновку експерта №12/111-зл/19 від 05 лютого 2020 року спричинено тілесне ушкодження голови, а саме: закриту черепно-мозкову травму у вигляді крововиливу під тверду мозкову оболонку (50 мл) з наявністю крововиливів у м`які покриви голови в лобній ділянці справа та в потиличній ділянці, що за ступенем тяжкості відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, що є небезпечним для життя в момент спричинення.

Вказана травма голови, яка ускладнилась в своєму перебігу гострим розладом мозкового кровообігу, набряком та дислокацією ствола головного мозку, стала причиною смерті ОСОБА_10 .

Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.3 ст.136 КК України як ненадання допомоги особі, яка перебуває у небезпечному для життя стані, при можливості надати таку допомогу та неповідомлення про такий стан особи належним установам чи особам, що спричинило смерть потерпілої (а.с.149-152).

В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено, що в діях ОСОБА_8 відсутній умисел, направлений на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, його дії характеризуються умислом до бездіяльності та до наслідків у виді смерті.

В апеляційних скаргах:

захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_9 просить оскаржуваний вирок скасувати повністю та закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Такі вимоги обґрунтував тим, що 26 12 2019 року о 16 год. 35 хв. слідчим було повідомлено в центр з надання БВПД про затримання о 14 год. 20 хв. 26 12 2019 року ОСОБА_8

Центром з надання БВПД доручення №6803 від 26 12 2019 року було направлено на електронну пошту, надану слідчим о 17 год. 33 хв. 26 12 2019 року. З цього часу адвокат ОСОБА_9 був призначений захисником ОСОБА_8 .

Разом з тим, жодних слідчих дій за його участю як захисника не проводилося, ні слідчий, ні прокурор не відкрили йому як захиснику ОСОБА_8 матеріали досудового розслідування.

Вказав, що згідно з ч.12 ст.290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

За таких обставин, на думку захисника, згідно п.3 ч.2 ст.87 КПК України, суд зобов`язаний був визнати істотним порушенням права ОСОБА_8 на захист.

На думку захисника, вказані ним обставинами є підставою для закриття даного кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України (а.с.158-159).

Прокурор в апеляційній скарзі, змінивши її вимоги та доводи просить оскаржуваний вирок скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінально - процесуального закону.

Зазначає, що оскаржуваний вирок містить висновки суду, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, містять суперечності, які безпосередньо вплинули на законність та обґрунтованість висновків суду про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_13 з ч. 2 ст. 121 на ч . З ст. 136 КК України, а відтак і на розмір призначеного покарання.

Так, за вироком суду ОСОБА_13 визнано винним у тому, що він 18.12.2019, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс внутрішньою частиною долоні правої руки потерпілій ОСОБА_10 один удар в область потиличної частини голови. Через деякий час ОСОБА_10 стало зле, вона втратила свідомість, припинилося її дихання про що обвинуваченому також було відомо. Причиною смерті ОСОБА_10 стала травма голови, яка ускладнилась гострим розладом мозкового кровообігу, набряком та дислокацією стовбуру головного мозку.

При цьому судом першої інстанції чітко встановлено, що черепно-мозкову травму потерпілій умисно спричинив саме ОСОБА_14 унаслідок його активних протиправних дій, між цими діями та наслідками є прямий причиний зв`язок, що підтверджується показаннями свідків, самого обвинуваченого, висновками судово- медичних експертиз.

Отже, не можна вважати, що в діях ОСОБА_13 відсутній умисел на нанесення тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, оскільки докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, за наслідками вивчення яких суд надав суперечливі висновки, вказують саме на вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, таким чином судом першої інстанції, в порушення вимог ч. 1 ст. 411 КПК України, не у повному обсязі взято до уваги і не дано належної оцінки тим доказам, які могли б істотно вплинути на рішення суду щодо правильної кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_13 .

Відповідно ж до усталеної судової практики у випадках, коли винний діє із невизначеним умислом, він має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно.

Разом з тим, суд першої інстанції у своєму вироку допустив висновки, які не відповідають фактичним обставинам, а саме показанням обвинуваченого, свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 щодо механізму вчиненого ОСОБА_17 злочину , які об`єктивно узгоджуються з даними, що містяться у висновках судово-медичного експерта, що в свою чергу вплинуло на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, в частині необгрунтованої перекваліфікації дій ОСОБА_13 на ч. З ст. 136 КК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти скарги сторони захисту, адвоката ОСОБА_7 - захисника ОСОБА_8 який підтримав апеляційну скаргу сторони захисту та заперечував проти скарги прокурора, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо необхідності скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та безпідставними, з огляду на наступне.

Посилання захисника на недопустимість доказів у даному кримінальному провадженні з огляду на те, що було порушено право ОСОБА_8 на захист, є безпідставними.

Як встановлено судом першої інстанції, слідчі дії проводились з 18.12.2019 року, а з участю ОСОБА_8 - з 23.12.2019 року.

ОСОБА_8 було повідомлено про підозру 23.12.2019 року, вручено пам`ятку про права та обов`язки. При цьому, він не заявив клопотання про залучення захисника.

26.12.2019 року обвинуваченого взято під варту, і цього ж дня адвокату ОСОБА_9 було видане доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_8

18.02.2020 року слідчим за дорученням прокурору було надано учасникам кримінального провадження, в тому числі обвинуваченому, доступ до матеріалів досудового розслідування (т.1 а.с.7а).

Статтею 52 КПК України передбачений вичерпний перелік випадків, при яких участь захисника є обов`язковою.

У даному кримінальному провадженні підстави, вказані у ст.52 КПК України встановлені не були, відповідно участь захисника не була обов`язковою.

Зважаючи на наведене, всі слідчі дії до 26.12. 2019 року було проведено відповідно до закону і жодних підстав для висновку про порушення права на захист немає, оскільки участь захисника до цього не була обов`язковою, і відповідного клопотання ОСОБА_8 безпосередньо під час проведення слідчих дій заявлено не було, пояснень чи зауважень в протоколи слідчих дій він не давав.

Що стосується періоду після 26.12.2019 року, то як вірно зазначив суд першої інстанції, захисник не надав переконливих доказів отримання слідчим чи прокурором доручення про надання правової допомоги, таких як зворотнє повідомлення або повідомлення про отримання електронного листа.

Разом з тим, з відповіді на запит прокурора Золочівським ВП Дергачівського ВП ГУНП в Харківській області вих.№2777/119-80/02/24-2020 від 29.05.2020 року вбачається, що після обрання 26.12.2019 року ухвалою слідчого судді стосовно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, будь-яких заяв повідомлень, клопотань (як в письмовій, так і в усній формі) про необхідність зустрічі з підозрюваним ОСОБА_8 в умовах слідчого ізолятора від захисника ОСОБА_9 до СВ Золочівського ВП ГУНП в Харківській області не надходило.

Також, не надходило до СВ Золочівського ВП ГУНП в Харківській області від адвоката ОСОБА_9 документи, що підтверджували йог провадження як захисника на участь у кримінальному провадженні, як того вимагає ст.50 КПК України, тому слідчим не приймалося процесуального рішення про залучення його до кримінального провадження.

Будь-яких відомостей про наявність у підозрюваного ОСОБА_8 , у т.ч. від останнього в ході проведення процесуальних дій, до СВ Золочівського ВП ГУНП в Харківській області не надходило (т.1 а.с.143).

Зважаючи на наведене, на думку колегії суддів копія листа Регіонального центру з надання правової допомоги від 21.08. 2020 не є доказом саме отримання доручення слідчим.

Судом також вірно акцентовано увагу на тому, що адвокат ОСОБА_9 , діючи в інтересах обвинуваченого, жодного разу не звернувся ані до слідчого, ані до прокурора, ані до суду для отримання інформації про стан кримінального провадження в період більше, ніж два місяці після його залучення до участі у кримінальному провадженні.

З матеріалів справи вбачається, що у даному кримінальному провадженні 05.03. 2020 року ухвалено вирок, який в подальшому ухвалою Харківського апеляційного суду від 07.07.2020 року був скасований з тих підстав, що обвинуваченому ОСОБА_8 судом не було роз`яснено належним чином його право на захист та не надано змогу обвинуваченому повідомити про наявність у нього захисника за призначенням, чим допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Справу було призначеного до нового розгляду в суді першої інстанції.

В ході нового розгляду справи, захисник ОСОБА_9 брав участь з початку.

При цьому, під час розгляду справи, судом безпосередньо, за участі захисника, було допитано обвинуваченого, потерпілу, свідків, експерта, досліджено матеріали провадження.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд не вбачає підстав для визнання доказів, покладених в основу вироку, недопустимими.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що йому не було відкрито в порядку ст.290 КПК України матеріали кримінального провадження, колегією суддів не приймаються.

Відповідно до ч.3 ст.290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.

Законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає сторонам майбутнього судового розгляду можливість ознайомитися із доказами кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.

Слід звернути увагу, що на орган досудового розслідування покладено обов`язок надати сторонам майбутнього судового розгляду безперешкодно реалізувати їх можливість ознайомитися із доказами (у разі виявлення ними бажання), однак він не зобов`язаний здійснювати таке ознайомлення в обов`язковому порядку за відсутності ініціативи сторони.

Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 12 03 2020 року (справа № 688/2831/17), від 28 01 2021 року (справа №336/2977/18), від 30 01 2020 року справа № 344/9138/16-к).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що судове засідання районного суду відбувалося відповідно до вимог ст.22 КПК України на засадах змагальності, жодна із сторін не була позбавлена права заявляти відповідні клопотання та ставити перед судом питання дослідження тих чи інших доказів.

Зважаючи на викладене, порушень вимог ст.290 КПК України колегією суддів не встановлено, а тому суд обґрунтовано взяв до уваги та поклав в основу вироку ті докази, які були відкриті сторонам та безпосередньо досліджені у судовому засіданні.

Отже, підстав для скасування оскаржуваного вироку та закриття даного кримінального провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, за доводами апеляційної скарги захисника, колегією суддів не встановлено, а отже вона задоволенню не підлягає.

Стосовно апеляційної скарги прокурора , колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Касаційного кримінального суду Верховного суду від 27 жовтня 2022 року скасовано ухвалу Харківського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року щодо ОСОБА_8 і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

При цьому судом касаційної інстанції надано вказівку про те, що при новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати зазначене в цій постанові, перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, оцінити докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, а за наявності для цього підстав шляхом повторного дослідження обставин кримінального провадження, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 403 КПК України до початку апеляційного розгляду особа, яка подала апеляційну скаргу, має право змінити та/або доповнити її.

Під час нового апеляційного розгляду прокурором змінено апеляційну скаргу та висловлено у ній вимогу про скасування вироку суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Так відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Враховуючи викладене, колегія суддів наразі обмежена доводами зміненої апеляційної скарги прокурора, вимоги якої щодо результатів її розгляду істотно відрізняються від тих, що були предметом минулого апеляційного розгляду.

Згідно вимог п.п.2 і 3 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно вимог п.п.3 і 4 ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. А неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є, зокрема, незастосування судом закону, який підлягає застосуванню (п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК).

Поряд з цим, як зазначено у ст. 94 КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жодний доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з ст. 404 КПК апеляційна процедура передбачає оцінку відповідності оскаржуваного вироку нормам матеріального та процесуального закону, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, а саме в умисному заподіянні ОСОБА_10 тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило її смерть.

Дійшовши висновку про відсутність у діях ОСОБА_8 умислу, спрямованого на заподіяння потерпілій тяжкого тілесного ушкодження, суд першої інстанції кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 136 КК, як ненадання допомоги особі, яка перебуває у небезпечному для життя стані, при можливості надати таку допомогу та неповідомлення про такий стан особи належним установам чи особам, що спричинило смерть потерпілої.

В той же час, у суді обвинувачений ОСОБА_8 підтвердив, що завдав ОСОБА_10 один удар відкритою долонею по потилиці.

Згодом потерпілій стало недобре і вона пішла спати. Її знайшла мертвою ОСОБА_12 , швидку він не викликав.

Із показань свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_12 убачається, що вночі 18 грудня 2019 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 виник конфлікт під час гри у карти, в ході якого ОСОБА_8 завдав потерпілій удар рукою по голові. Одразу після удару ОСОБА_10 почала подавати ознаки поганого самопочуття. У подальшому, коли потерпіла стала хрипіти, свідок ОСОБА_15 сказала про це ОСОБА_8 і той відповів: «Хай здихає».

За даними протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_15 під час проведення цієї слідчої (розшукової) дії свідок показала про механізм та спосіб спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

Так, відповідно до висновку експерта №12/111-зл/19 причиною смерті ОСОБА_10 стала травма голови, яка ускладнилась в своєму перебігу гострим розладом мозкового кровообігу, набряком та дислокацією ствола головного мозку. Травма виникла внаслідок удару тупим предметом з обмеженою поверхнею в потиличну ділянку голови за кілька годин до настання смерті. За ступенем тяжкості закрита черепно-мозкова травма з внутрішньо-мозковим крововиливом має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечного для життя в момент спричинення.

За даними висновку експерта №12/1-зл/20/111-зл/19 між настанням смерті ОСОБА_10 та виявленою у неї закритою черепно-мозковою травмою у вигляді крововиливу під тверду мозкову оболонку (50 мл) з наявністю крововиливів у м`які покриви голови в лобній ділянці справа та в потиличній ділянці, яка ускладнилась в своєму перебігу набряком та дислокацією ствола головного мозку, мається причинний зв`язок.

Крім того, відомості, які були отримані під час проведення слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_15 , не суперечать даним щодо способу, а за участю підозрюваного ОСОБА_8 даним щодо способу та механізму спричинення потерпілій закритої черепно-мозкової травми, в результаті якої настала її смерть.

Допитана ж в місцевому суді експерт ОСОБА_18 , підтвердивши надані нею висновки, пояснила, що удар потерпілій ОСОБА_10 був нанесений тупим предметом з обмеженою поверхнею, можливо долонею, але з достатньою силою. Враховуючи загальний стан здоров`я, смерть потерпілої могла настати у проміжок часу від 30 хвилин до 5 годин після нанесення удару.

В той же час наводячи у вироку формулювання обвинувачення визнане судом доведеним, суд зокрема зазначив,, що «8.12.2019 року приблизно о 02 годині ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс внутрішньою частиною долоні правої руки ОСОБА_10 один удар в область потилиці, в результаті чого останній було спричинено тілесне ушкодження голови».

Проте, в подальшому, фактично ігноруючи та не надаючи оцінку самому факту нанесення ОСОБА_8 потерпілій ОСОБА_10 удару по голові та його наслідків у виді смерті останньої суд констатує, що: «результаті бездіяльності ОСОБА_8 , який, діючи умисно до наслідків злочину, не вжив будь-яких заходів щодо врятування потерпілої ОСОБА_10 , через декілька годин настала смерть останньої».

Тобто судом констатовано, що ОСОБА_8 наніс ОСОБА_10 удар саме з метою спричинення тілесних ушкоджень, але жодної оцінки саме цій дії, судом не надано, незважаючи на наведену ним же сукупність досліджених доказів, у яких зазначено про причинний зв`язок між цим ударом та його наслідком у виді смерті потерпілої.

Тобто, колегія суддів констатує, що суд увійшов у протиріччя із власними ж висновками.

Відтак, наведене свідчить про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що відповідно до ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

В той же час колегія суддів зазначає, що усунути названі протиріччя під час апеляційного розгляду не виявляється можливим, оскільки жодна з поданих апеляційних скарг не містить вимоги про повторне дослідження доказів.

Враховуючи викладене, колегія суддів наразі обмежена доводами апеляційних скарг, а матеріали провадження не дають підстав для виходу за її межі з метою прийняття рішення на користь осіб, які апеляційну скаргу не подавали, при цьому не погіршуючи становище обвинуваченого.

Таким чином, на думку колегії суддів, зазначена вище низка істотних порушень, що встановлені під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції є процесуально неприпустимими, оскільки істотно вплинули на висновки суду, щодо доведеності обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, згідно вимог ст. 91 КПК України.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що сукупність зазначених порушень є істотними, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення законності, змагальності сторін та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України, а також ці вимоги містяться у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати.

Ці вимоги КПК України не дотримані судом першої інстанції при судовому розгляді, що свідчить про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які встановлені при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення.

Реалізуючи та дотримуючись загальних процесуальних засад кримінального провадження, що містяться у главі 2 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність декількох істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, що обумовлює необхідність скасування оскаржуваного вироку та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Вирішуючи питання про подальший рух провадження після скасування вироку колегія суддів виходить з наступного.

Порушення судом першої інстанції вимог п.2 ч.3 ст.374, ст. 370 КПК України про зміст мотивувальної частини обвинувального вироку та загальних засад судочинства не відноситься до передбаченого в ч.1 ст.415 КПК України переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК Українине регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України.

Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені ч.1 ст.7 КПК України верховенство права, законність, а також забезпечення змагальності сторін та одночасно обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, що передбачено як обов`язкові вимоги у ст. 370 КПК України.

Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

З огляду на викладене, з метою дотримання вказаних засад кримінального провадження, що гарантуються чинним КПК України, оскаржуваний вирок належить скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

При новому судовому розгляді суду першої інстанції належить дотримуватися вимог чинного КПК України, в тому числі норм ст.415 ч.3 та ст. 416 КПК України, зокрема оцінити докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

У зв`язку із скасуванням вироку суду колегією суддів має бути вирішено питання про запобіжний захід ОСОБА_8 .

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до вимог п. п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Враховуючи, що на даний час не відпали ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були встановлені під час обрання та продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не відпали, колегія суддів вважає, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого під час розгляду кримінального провадження і приходить до висновку про необхідність продовжити строку тримання під вартою на 60 днів.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, ст. 407 ч. 1 п. 6; ст. 409 ч. 1 п.п. 1, 2, 3, ; ст.410 ; п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 411 , ст. 412 ч. 1, 418, 419 та главою 2 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 13.01.2021 року відносно ОСОБА_8 скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Продовжити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 17 червня 2023 року

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді