УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2023 року

м. Київ

справа № 755/5336/22

провадження № 51-4195 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 10 січня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення більш суворим покаранням, призначеним вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяця менш суворого покарання, призначеного цим вироком, остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 14 червня 2022 року, приблизно о 16 год 40 хв., перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Кибальчича,

19-В, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану на території України, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до дерев`яної конструкції, яка розташована біля входу до магазину « О Маркет », пошкодив елемент ланцюга запираючого пристрою, яким був пристебнутий велосипед марки «KINETIC», Storm 27/5, після чого сів на велосипед та з місця вчинення злочину зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_5 на загальну суму

3500 грн.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування зазначає, що залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, суд не звернув уваги, що обвинувачений офіційно не працює, не має постійних джерел доходів, неодноразово засуджувався за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень щодо власності, востаннє вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року за ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України. Вважає, що призначення ОСОБА_4 остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць, при тому, що таке з саме покарання йому було призначено вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року, вочевидь не відповідає меті покарання, визначеній статтями 50, 65 КК України, та є явно несправедливим через м`якість.

Перевіривши касаційну скаргу та долучену до неї копію судового рішення, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, тому судове рішення в цій частині не перевіряється.

Колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними доводи скарги прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, з огляду на таке.

Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та подальшого звільнення від його відбування з випробуванням, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як слідує зі змісту оскаржуваного судового рішення, вирішуючи питання щодо виду та міри покарання місцевий суд врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працює, не має постійного джерела доходів, неодружений, раніше судимий; обставиною, що пом`якшує покарання, визнано щире каяття, при цьому враховановідсутність обставин, які обтяжують покарання. Також судом прийнято до уваги позицію прокурора, яка під час судового розгляду просила призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі саме у розмірі 5 років.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК України на строк 5 років, та на підставі

ч. 4 ст. 70 цього Кодексу шляхом поглинення більш суворим покаранням, призначеним вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 21 листопада 2022 року менш суворого покарання, призначеного цим вироком, остаточно визначив покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. Саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Непогодившись із вироком суду в частині призначеного ОСОБА_4 покарання, прокурор звернувся із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що за обставин цього кримінального провадження, даних про особу засудженого, обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, які обтяжують покарання, призначене ОСОБА_4 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з цим, колегія судів зауважує, що за змістом касаційної скарги прокурора не йдеться про неправильне застосування вимог ч. 4 ст. 70 КК України.

За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд. Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Вагомих аргументів, які б свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та/або невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, які були б підставами для скасування або зміни оскаржуваної ухвали, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3