Справа 754/4807/20 Головуючий в 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження 11-кп/824/1861/2023 Доповідач в 2 інстанції ? ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

09 лютого 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за спільною апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Годунівка, Яготинського району, Київської області, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки і 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;

стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 87 414,54 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 1 000 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди;

вирішене питання про речові докази та процесуальні витрати.

Відповідно до вироку, ОСОБА_11 , 04 лютого 2020 року, приблизно о 20 годині, керуючи технічно справним автомобілем марки «Skoda Felicia», номерний знак НОМЕР_1 , по проїзній частині пр-ту Ватутіна у місті Києві зі сторони вул. Братиславської в напрямку пр-ту Маяковського, в порушення вимог п.п. 1.3, 1.5, 2.3 підпункт «б», 12.1, 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху України, рухаючись з перевищенням максимально дозволеної швидкості на даній ділянці дороги, проявив неуважність і в момент виникнення небезпеки для руху, у виді пішохода ОСОБА_12 , яка переходила проїзну частину з порушенням п. 4.7 Правил дорожнього руху України, маючи об`єктивну можливість виявити її і негайно вжити заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, продовжив рух далі, де навпроти буд. АДРЕСА_3 , скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 , спричинивши їй тілесні ушкодження від яких остання померла на місці пригоди.

В апеляційній скарзі захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_11 указано на незаконність вироку у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість. Звернули увагу на те, що сторона обвинувачення не здійснила необхідний збір інформації щодо даних, які характеризують особу ОСОБА_11 . Зокрема, поза увагою суду залишилось те, що обвинувачений є вдівцем, особою похилого віку, раніше не судимий та є працюючим пенсіонером. На думку захисту, суд безпідставно не врахував активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення у якості обставини, яка відповідно до положень ст.66 КК України, пом`якшувала покарання ОСОБА_11 . Поряд із цим, на думку захисту суд безпідставно, за правилами ч.2 ст.66 КК України, не врахував при призначенні покарання порушення потерпілою ПДР України. Крім цього, на переконання захисту суд не врахував при призначенні покарання фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема темну пору доби, незадовільні погодні умови на місці події, тощо. При цьому, звернули увагу на те, що як дані слідчих експериментів, так і вихідні дані експертиз у даному кримінальному провадженні, ґрунтуються на вихідних даних, отриманих у погодних умовах, які істотно відрізнялися від тих, що були на місці події. Окрім цього, рішення суду щодо стягнення з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 матеріальної та моральної шкоди вважали таким, що порушує принцип розумності, справедливості та співмірності, що суперечить правовому висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року. На думку захисту, розумним стягненням моральної шкоди є кратне співвідношення 20 мінімальних розмірів заробітної плати, встановленої на 01 січня поточного року, а саме у розмірі 130 000 грн. Просили вирок скасувати. Визнати ОСОБА_11 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки зпозбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю в 1 рік та покладенням обов`язків, передбачених ч.1 та п.4 ч.2 ст.76 КК України. Стягнути з ОСОБА_11 на користь потерпілого ОСОБА_9 87 414,54 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 130 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_11 , які підтримали подану апеляційну скаргу, підтвердили її доводи та просили її задовольнити;

прокурора, потерпілого та його представника, які доводи апеляційної скарги вважали необґрунтованими, просили залишити її без задоволення, а вирок без зміни;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Висновки суду першої інстанції в частині встановлених фактичних обставин вчинення злочину, доведеності вини обвинуваченого у їх вчиненні та правильності кваліфікації його дій, учасниками судового провадження не оскаржувалися. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги в порядку ч.2 ст.404 КПК України колегія суддів не вбачає. У зв`язку із викладеним вирок у зазначеній вище частині не перевірявся.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність вироку в частині призначеного покарання та про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання із випробуванням, то вони не ґрунтуються як на матеріалах кримінального провадження, так і на вимогах закону.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно з ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Згідно з ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що беруться до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із мотивувальної частини вироку, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, його наслідки, особу винного, який раніше не судимий, характеризується посередньо, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково. Обставин, які пом`якшували або обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_11 місцевим судом не встановлено. Вказані обставини привели місцевий суд до обґрунтованого переконання про те, що перевиховання та виправлення обвинуваченого ОСОБА_11 можливе в умовах ізоляції його від суспільства, у зв`язку із чим призначив обвинуваченому покарання у виді 3-х років і 6-ти місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, яке відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. З вказаним покаранням колегія суддів погоджується, вважаючи висновки місцевого суду у цій частині належним чином обґрунтованими.

При цьому, правових підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_11 покарання з випробуванням за правилами ст. 75 КК України, місцевий суд не встановив, з чим погоджується і колегія суддів.

Аналіз положень частини першої ст. 75 КК України дає підстави стверджувати те, що умовами звільнення обвинуваченого від відбування покарання із випробуванням є:

призначення покарання певного виду та розміру в тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років,

переконання суду про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, до якого суд може дійти, врахувавши дані про тяжкість злочину, особу винного та інших обставинах справи, які можуть вплинути на прийняття зазначеного рішення. На думку колегії суддів до інших обставин врахування яких передбачається при вирішенні питання про застосування положень ст. 75 КК України необхідно відносити: обставини вчинення злочину, відношення обвинуваченого до злочину та його наслідків, процесуальна та етична поведінка обвинуваченого у ході досудового розслідування та судового провадження, правова позиція потерпілих щодо покарання та можливості звільнення обвинуваченого від його відбування.

Як вбачається із вироку, суд першої інстанції за результатами розгляду провадження не прийшов до переконання про можливість виправлення обвинуваченого без відбування ним покарання.

Колегія суддів із таким висновком суду першої інстанції погоджується у повній мірі. Так, ОСОБА_11 вчинив тяжкий злочин з необережності, що призвело до загибелі потерпілої. Свою вину, яка доведена у ході провадження у суді першої інстанції, що не заперечується апелянтами, визнав частково. Наведене, із урахуванням фактичних обставин вчинення злочину, а саме значене перевищення обвинуваченим дозволеної швидкості руху що призвело до наїзду на пішохода, яка від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці події, обґрунтовано свідчить про суспільну небезпечність особи ОСОБА_11 . Обставини вчинення злочину, відношення обвинуваченого до наслідків злочину приводять колегію суддів до переконання про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування ним покарання, що указує на відсутність підстав для застосування щодо обвинуваченого вимог ст. 75 КК України.

Доводи апеляційної скарги про можливість звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання із випробуванням є не обґрунтованими із наведених вище підстав.

Аргументи апелянтів щодо безпідставного не врахування судом у якості обставин, які відповідно до вимог ч.1 ст.66 КК України пом`якшували покарання обвинуваченого, а саме: щирого каяття та активно сприяння у розкритті кримінального правопорушення, що проявилося у наданні інформації слідству, участі у слідчих діях, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки вказана поведінка фактично є обов`язком обвинуваченого, не вплинула на з`ясування обставин злочину, які не могли бути з`ясовані без сприяння обвинуваченого, у зв`язку із чим не свідчить про його щире каяття та активне сприяння у розкритті вчиненого злочину.

Віктимність поведінки потерпілої, на думку колегії суддів могла бути врахована при вирішенні питання про розмір відшкодування шкоди і не дає підстав для застосування щодо обвинуваченого вимог ст. 75 КК України.

Аргументи захисту щодо не врахування судом при призначенні покарання фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема темну пору доби, незадовільні погодні умови на місці події, тощо, то ці обставини радше свідчать про підвищену суспільну небезпеку особи ОСОБА_11 , адже він за вказаних дорожніх умов значно перевищував дозволену швидкість руху у межах міста, без належного освітлення, що свідчить про особливу зухвалість його поведінки та підтверджує його суспільну небезпечність.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для застосування до призначеного ОСОБА_11 положень ст.69 КК України, що залишилось поза увагою місцевого суду, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, які не містять відповідних підстав та умов для призначення обвинуваченому покарання за правилами ст.69 КК України.

Інші аргументи та доводи апеляційної скарги, у тому числі про особу ОСОБА_11 , який є вдівцем, особою похилого віку та працюючим пенсіонером, не вказують на порушення судом першої інстанції вимог закону при призначенні ОСОБА_11 покарання.

Висновки суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого лише в умовах реального відбування покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки і 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки є належним чином мотивованими і ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Колегія суддів за результатами апеляційного розгляду приходить до переконання про те, що призначене обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки і 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. Підстав для застосування до цього покарання положень ст.ст. 69, 75 КК України колегія суддів не знаходить.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість вироку в частині задоволення позовних вимог цивільного позивача щодо моральної шкоди, то вони колегією суддів визнаються частково обґрунтованими.

Як вбачається із мотивувальної частини вироку, місцевий суд, керуючись положеннями ст. 23, 1167, 1168, 1187 ЦК України, визнав доведеним факт заподіяння потерпілому внаслідок необережних дій обвинуваченого ОСОБА_11 , який керував транспортним засобом, моральної шкоди, яка полягає в негативних наслідках від смерті доньки ОСОБА_12 та визначив компенсацію завданої потерпілому моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн.

Колегія суддів погоджується із аргументами захисту про те, що вказаний розмір морального відшкодування порушуватиме принцип розумності, справедливості та співмірності. На переконання колегії суддів, враховуючи моральні страждання ОСОБА_9 від смерті доньки, такою, що відповідатиме принципу розумності, справедливості та співмірності буде компенсація завданої моральної шкоди у розмірі 400 000 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість вироку в частині задоволення позовних вимог цивільного позивача щодо матеріальної шкоди, то вони колегією суддів визнаються необґрунтованими. Понесені матеріальні витрати ОСОБА_9 були доведені під час розв`язання цивільного позову у цій частині. Вирок місцевого суду у цій частині є належним чином мотивованим.

За таких обставин, вирок Деснянського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року щодо ОСОБА_11 підлягає зміні в частині відшкодування моральної шкоди, а в частині призначення покарання залишенню без зміни.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року щодо ОСОБА_11 змінити в частині відшкодування моральної шкоди.

Розмір відшкодування завданої моральної шкоди зменшити до 400 000 (чотириста тисяч) грн.

Врешті вирок Деснянського районного суду м. Києва від 06 грудня 2021 року щодо ОСОБА_11 залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ

___________________ _______________________ ______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4