ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 306/503/15-к

провадження № 51-4830км20

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_6 ,

виправданого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 березня 2022 року в кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Вступ

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.

Так, 28 листопада 2014 року, приблизно о 13:00, будучи у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи за місцем свого проживання, діючи з прямим умислом на позбавлення життя потерпілого, завдав йому численних ударів ножем в шию та грудну клітку, спричинивши тілесні ушкодження, що призвели до настання смерті потерпілого на місці події.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК України та виправдав його в зв`язку з недоведеністю вчинення ним даного кримінального правопорушення.

Апеляційний суд, після розгляду апеляційної скарги сторони обвинувачення, вирок місцевого суду залишив без змін.

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, прокурор подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржуване судове рішення і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, в порядку касаційного розгляду, має відповісти на доводи щодо наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановлені ухвали апеляційним судом та правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність у результаті виправдання особи у даному кримінальному провадженні.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від

30 січня 2020 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та виправдано, у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він 28 листопада 2014 року, приблизно о 13:00, будучи у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи у приміщенні приватного житлового будинку АДРЕСА_1 (за місцем свого проживання), під час розпивання алкогольних напоїв із потерпілим ОСОБА_8 почав вимагати від останнього повернення грошового боргу в зв`язку із чим між ними виникла сварка на ґрунті неприязних відносин.

Під час сварки ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом на позбавлення життя

потерпілого, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті людини, схопив ножа та намагався завдати ним потерпілому удари в область розташування життєво важливих органів, однак останній, уникаючи смертельних ударів та захищаючись від нападу ОСОБА_7 , схопив правою рукою за клинок ножа та перешкодив нанесенню ножових поранень у життєво важливі органи свого тіла, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження у вигляді різаних ран 3 та 4 пальців правої кисті поверхневих різаних, колото-різаних ран шиї у нижні частині, нижньої губи справа, садна підборіддя справа.

Надалі, не зважаючи на спроби потерпілого захистити себе від нападу,

ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом на позбавлення життя, завдав численних ударів ножем в шию та грудну клітку потерпілому, спричинивши йому тілесні ушкодження, що призвели до настання смерті потерпілого на місці події.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 березня 2022 року виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло за собою незаконне, на думку прокурора, виправдання ОСОБА_7 , просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Суть доводів касаційної скарги прокурора зводиться до того, що допущені апеляційним судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема статей 370, 419 КПК України, призвело до незастосування закону України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, що в свою чергу, дало можливість ОСОБА_7 уникнути справедливого покарання за вчинене кримінальне правопорушення.

Крім цього, вказує, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про повторне дослідження доказів, внаслідок чого не встановив дійсних обставин справи та необґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції.

Позиції інших учасників судового провадження

У запереченні на касаційну скаргу прокурора захисник наводить аргументи на спростування її доводів та просить залишити скаргу без задоволення як безпідставну.

У судовому засіданні прокурор виступив на підтримку поданої касаційної скарги, а виправданий та його захисник заперечували проти її задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, виправданого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з вимогами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який не підлягає застосуванню.

Про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при постановлені ухвали апеляційним судом та щодо правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при виправданні особи у даному кримінальному провадженні.

Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ - з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo» («у випадку сумніву - на користь обвинуваченого»), згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Стандарт доведення винуватості «поза розумним сумнівом» полягає у тому, що за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, які були досліджені в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 284 цього Кодексу.

Стаття 373 КПК України передбачає, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.

Що стосується матеріалів даного кримінального провадження, то з них слідує те, що згідно з обвинувальним актом органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався за ч. 1 ст. 115 КК України в умисному вбивстві потерпілого ОСОБА_8 , при цьому, вбивство було вчинене на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, у стані алкогольного сп`яніння.

За результатом розгляду кримінального провадження суд першої інстанції, даючи кримінально-правову оцінку діям ОСОБА_7 , дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що умисне вбивство ОСОБА_8 вчинено ОСОБА_7 і як результат виправдав останнього, відповідно до п. 2 ч. 1 ст.373 КПК України.

З таким рішенням не погодилася сторона обвинувачення і звернулася до суду апеляційної інстанції з відповідною скаргою на виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 .

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Крім того, ухвала апеляційного суду за своїм змістом має відповідати вимогам ст. 419 КПК України.

Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Тобто, суд апеляційної інстанції повинен перевірити і проаналізувати доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у кримінальному провадженні матеріалами та дати на них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК України завданнями та загальними засадами кримінального провадження.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що апеляційний суд дотримався зазначених вимог закону, перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, які стосувалися неповноти судового розгляду та невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, й дійшов висновку про те, що усі обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та вмотивованого вироку, були всебічно досліджені в суді першої інстанції із дотриманням вимог ст. 22 КПК України.

Так, відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення

(час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК Україниобов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

Суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу суд розглянув відповідно до вимог закону. Проте сторона обвинувачення не надала суду належних, достатніх, вагомих та допустимих доказів, які б у своїй сукупності доводили, що кримінальне правопорушення вчинене саме ОСОБА_7 .

Так, із матеріалів провадження слідує те, що суд першої інстанції дослідив надані стороною обвинувачення докази винуватості ОСОБА_7 , у тому числі показання самого ОСОБА_7 , який провину в пред`явленому обвинуваченні

не визнав і, зокрема показав, що 28 листопада 2014 року, приблизно в обідній час, будучи на подвір`ї свого домогосподарства, погодився на пропозицію ОСОБА_9 та ОСОБА_8 разом випити алкогольні напої, яке продовжили безпосередньо в будинку. Після вживання горілки, провів зазначених осіб на вулицю та повернувшись додому, при цьому, зважаючи на сп`яніння та погане самопочуття, викликане вжитим алкоголем, відразу пішов спати. Через деякий час, приблизно півтори години, почувши крізь сон незрозумілий шум, прокинувся, та «відійшовши» від сну, пішов оглянути будинок, де в кімнаті і виявив ОСОБА_8 , що був весь в крові. Зрозумівши, що той мертвий, покинув будинок та вийшов на подвір`я. Чи вступав у кров померлого на підлозі, не пам`ятає. Побачивши ОСОБА_10 , окликнув його та провів до будинку, де вказав на тіло ОСОБА_8 , розповівши при цьому про обставини зустрічі з ним та ОСОБА_9 , а також вказавши на незрозумілість як обставин перебування ОСОБА_8 в будинку так і безпосередньо обставин його загибелі. Після чого приїхала лікар та поліція. При цьому показав, що на вулицю він не виходив, до сусідки ОСОБА_11 він також не заходив.

До того ж зазначив, що між ним та вказаними особами, під час сумісного розпивання алкогольних напоїв конфліктів не виникало, фізичне насильство не застосовувалося, інших осіб з ними не було.

Також повідомив, що хвіртка домогосподарства та вхідні двері до будинку, поки він спав були не зачинені, доступ був вільний. Щодо ножа, вилученого з місця події, ОСОБА_7 заперечив, що він йому належить.

Окрім того, ОСОБА_7 повідомив, що вилучені з приміщення ванної кімнати речі є одягом, в якому він напередодні, а саме 27 листопада 2014 року, здійснював ремонтні роботи. Даний одяг, зважаючи на його сильне забруднення, був замочений у воді його дружиною, чи використовувала вона при цьому відбілюючі засоба не знає.

Також судом першої інстанції було здійснено допит свідка ОСОБА_12 , яка показала суду, що працює дільничним лікарем у с. Сасівка Свалявського району Закарпатської області. 28 листопада 2014 року до них на роботу поступив дзвінок із швидкої медичної допомоги м. Сваляви і їй повідомили, що на їх дільниці виявлено тіло людини, що лежить в калюжі крові і, можливо, потрібно надати медичну допомогу. Прибувши на місце виклику, приблизно о 14:20 та зайшовши до будинку, побачила потерпілого ОСОБА_8 , який лежав на підлозі на спині (лицем догори, кров була на верхній частині тулубу), а під ним була калюжа крові. Встановивши, що потерпілий мертвий, зателефонувала до поліції з власного мобільного телефону. Зазначила, що слідів боротьби та слідів волочіння тіла потерпілого не було. Слідів крові ні на ОСОБА_7 , ні на ОСОБА_10 не було.

Суд першої інстанції дав оцінку наведеним показання ОСОБА_7 та вказаного свідка і зазначив, що їх показання не суперечать один одному і не підтверджують факту причетності ОСОБА_7 до вбивства потерпілого.

Водночас із матеріалів даного кримінального провадження слідує те, що інших свідків обвинувачення в судовому засіданні допитано не було, хоча судом було створено всі необхідні умови для реалізації прокурором його процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, в тому числі шляхом неодноразового застосування приводів.

При цьому прокурор, в порядку ч.3 ст.23 КПК України, під час судового розгляду не забезпечив присутність всіх заявлених стороною обвинувачення свідків та в подальшому відмовився від їх допиту.

Крім того, суд першої інстанції дослідив надані стороною обвинувачення письмові докази, зокрема:

- протокол огляду місця події від 28 листопада 2014 року з фототаблицями до нього, дані якого підтверджують лише саму подію кримінального правопорушення, зокрема факт вбивства потерпілого ОСОБА_8 (т. 1, а. п. 61-99);

- протокол огляду предметів від 28 листопада 2014 року з фототаблицями до нього, згідно з яким оглядався одяг, який добровільно надав ОСОБА_7 , і який був у подальшому вилучений (т. 1, а. п. 113 - 117);

- акт про застосування службової собаки від 28 листопада 2014 року з якого слідує, зокрема, що в результаті застосування службової собаки по сліду з середини приміщення від тіла потерпілого, остання, взявши слід, вивела в двір будинку, в якому проживає ОСОБА_11 . Після чого, службова собака завела в спальне приміщення будинку, де на ковдрі почала інтенсивно принюхуватись і в даному місці було виявлено сліди бурого кольору схожі на кров (т. 1, а. п. 100);

- висновок експерта судової експертизи № 62 від 11 грудня 2014 року, згідно з яким слід низу взуття зафіксований на фрагменті темної дактилоплівки та слід низу взуття зафіксований на фрагменту лінолеуму придатні для групової ідентифікації. Дані сліди залишено таким же (за конструкцією, фасоном, ступенем зносу та ін.) взуттям, як черевики ОСОБА_7 надані на дослідження (т. 1, а. п. 223-238);

- висновок експерта судово медичної експертизи № 5-мк від 22 січня 2015 року, відповідно до якого колото-різана рана на шматку шкіри з ділянки грудної клітки від трупа ОСОБА_8 могла виникнути внаслідок дії клинка наданого на дослідження кухонного ножа та не могла бути спричинення клинком багнета-ножа. Три колото-різані рани на шматку шкіри з нижньої третини передньої поверхні шиї могли виникнути внаслідок дії клинка наданого на дослідження кухонного ножа. Малоймовірною є можливість виникнення зазначених колото-різаних ран в результат дії клинка багнета-ножа (т. 2, а. п. 56 - 59);

- висновок експерта судово-медичної експертизи № 638 від 05 грудня

2014 року, за яким встановлено групову приналежність крові потерпілого

ОСОБА_8 та підозрюваного ОСОБА_7 (т. 1, а. п. 241 - 243);

- висновок експерта судово-медичної експертизи № 145 від 16 грудня

2014 року, відповідно до якого знайдені в піднігтьовому вмісті пальців рук потерпілого ОСОБА_8 кров та епітеліальні клітини людини можуть походити, як за рахунок крові та епітеліальні клітини самого потерпілого, так і за рахунок домішку крові та епітеліальних клітин підозрюваного ОСОБА_7 (т. 2,

а. п. 4 - 10);

- висновок експерта судово-медичної експертизи трупа потерпілого ОСОБА_8

№ 144 від 29 листопада 2014 року, що описує наявні тілесні ушкодження на трупі потерпілого та механізм їх утворення. При цьому зазначено, що враховуючи характер, локалізацію наявних тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 , дані судово-медичного дослідження трупа та дані обставини справи, то можна зробити висновок, що в момент спричинення йому тілесних ушкоджень, він міг знаходитись як у вертикальному (невиключно сидячому) та в горизонтальному або близьких до них положенні, передньою частиною тіла був повернутий до нападника і можна припустити, що першими найбільш ймовірно могли бути заподіяні колото-різані рани шиї в нижній частині, не виключно нижньої губи справа (рани № 1, 2, 3, 4) при знаходженні тіла у вертикальному положенні, всі інші ушкодження в області шиї, грудної клітки були заподіяні в скорій послідовності одне за одним при знаходженні тіла в горизонтальному положенні, всього було заподіяно 11 ран та при цьому слід зазначити, що через одну рану грудної клітки було заподіяно не менше шести проколів внутрішніх органів із здійсненням колюче-ріжучим предметом в різних напрямках, а ушкодження (різні рани) 3-4 пальців правої кисті найбільш ймовірно утворились при самозахисті (т. 1, а. п. 179-192).

До того ж місцевим судом був допитаний судово-медичний експерт

ОСОБА_13 , що проводив зазначену вище судово-медичну експертизу трупа потерпілого, який суду вказав на неможливість притискання шиї ОСОБА_8 пальцями рук до підлоги і таким чином утримання останнього у горизонтальному положенні з одночасним завданням ударів клинком ножа в область розташування життєво важливих органів ОСОБА_8 : шиї та грудної клітки однією особою (однією рукою особа мала тримати, а іншою наносити удари).

Суд першої інстанції допитавши обвинуваченого, свідка, експерта, проаналізувавши безпосередньо досліджені всі зібрані у даному кримінальному провадженні докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, та сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку, що обвинувачення не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду.

Водночас місцевий суд констатуючи, що жодних доказів, які б указували на причетність ОСОБА_7 до вбивства потерпілого, не встановлено, зазначив, що поза увагою органу досудового розслідування залишилися те, що відповідно до акта про застосування службової собаки від 28 листопада 2014 року остання, взявши слід від тіла потерпілого, зокрема вивела до будинку ОСОБА_11 та в спальному приміщенні було виявлено сліди бурого кольору схожі на кров.

Проте жодних дій з виявленими слідами крові проведено не було, як і не було перевірено можливого перебування третіх осіб у приміщенні, де було виявлено тіло потерпілого та щодо їх можливої причетності до скоєного вбивства.

Також не встановлено походження ножа, який було вилучено з місця події

28 листопада 2014 року, який і є знаряддям злочину, відповідно до висновку експерта судової експертизи № 5-мк від 22 січня 2015 року належність якого до свого домогосподарства ОСОБА_7 заперечив. При цьому наявність на ножі відбитків пальців як обвинуваченого так і інших осіб під час досудового розслідування не перевірялося.

До того ж сліди низу взуття зафіксовані на фрагментах дактилоплівки та лінолеуму які, згідно із висновком експерта судової експертизи № 62 від

11 грудня 2014 року, залишено таким же (за конструкцією, фасоном, ступенем зносу та ін.) взуттям, як черевики ОСОБА_7 , не доводять вину обвинуваченого ОСОБА_7 так як їх вилучено за місцем його проживання, при цьому обвинувачений не заперечує, що можливо вступив у кров на підлозі після того як виявив тіло ОСОБА_8 .

Також на вилучених під час огляду місця події 28 листопада 2014 року речах

ОСОБА_7 , які було замочено у воді та на одязі який надав

ОСОБА_7 слідів крові не виявлено, про що вказав у суді прокурор (відповідних експертиз суду не надано).

Черевики вилучені у ОСОБА_7 на предмет наявних на них залишків крові не перевірялися, про що вказав у суді прокурор (відповідних експертиз суду не надано).

Також стороною обвинувачення не підтверджено жодним доказом і як результат не доведено мотив наведений у обвинувальному акті щодо вимагання ОСОБА_7 від ОСОБА_8 повернення грошового боргу у зв`язку із чим між ними виникла сварка на ґрунті неприязних відносин, а тому є припущенням органу досудового розслідування.

До того ж припущенням органу досудового розслідування є також механізм, викладений у обвинувальному акті, щодо нанесення тілесних ушкоджень

ОСОБА_8 , так як також не підтверджений жодним належним та допустимим доказом.

Таким чином, аналізуючи докази, надані стороною обвинувачення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно дійшов висновку, що поза розумним сумнівом не доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Крім того, судом першої інстанції було вжито всіх заходів і створено необхідні умови з метою дотримання принципу диспозитивності сторін, зокрема, й в частині виклику свідків сторони обвинувачення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 місцевим судом було створено умови, за яких сторона обвинувачення могла доводити в суді на підставі належних, допустимих та достатніх доказів, зібраних у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні вбивства потерпілого. Однак таких доказів, які би поза розумним сумнівом доводили винуватість останнього у скоєнні інкримінованого йому злочину, стороною обвинувачення надано не було.

Апеляційний суд, залишаючи виправдувальний вирок без змін, навів детальні мотиви постановленого рішення, спростувавши доводи прокурора, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, щодо безпідставності виправдання ОСОБА_7 та наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Твердження прокурора про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про повторне дослідження доказів, внаслідок чого не встановив дійсних обставин справи та необґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції є неприйнятними, оскільки суд апеляційної інстанції, не знайшов передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для задоволення такого клопотання. Сам по собі факт непогодження з висновками суду, не є підставою для повторного дослідження доказів. Тому, при здійсненні апеляційної процедури не було допущено істотних порушень вимог ст. 404 КПК України.

При цьому під час судового розгляду в місцевому суді було створено необхідні умови для реалізації сторонами принципів змагальності й диспозитивності, закріплених у статтях 22, 26 КПК України, в тому числі, вжито заходів із забезпечення присутності свідків обвинувачення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для зміни або скасування судового рішення при перевірці даного кримінального провадження, колегією суддів не встановлено.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом апеляційної інстанції при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, то касаційну скаргу прокурора має бути залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 березня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3