Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

12 червня 2023 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника - адвоката ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000093 щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , неодруженого, не працюючого, особи з інвалідністю, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 листопада 2019 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 листопада 2019 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 України, і призначено покарання сім років позбавлення волі, строк відбуття якого рахується з 12.11.2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 92,95 грн, 195000 грн. - моральної шкоди та вирішено питання щодо арештованого майна і речових доказів у провадженні.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_7 18.02.2018 року біля 13 год, перебуваючи на вул. Затишній в м. Костопіль Рівненської області, маючи умисел на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 , під час конфлікту, що виник на грунті особистих неприязних відносин, умисно завдав ОСОБА_9 один удар ножем в ділянку грудної клітини зліва, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження, і вчинивши всі дії, які вважав необхідними, не реалізував свій злочин до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був виявлений працівниками поліції, а потерпілому своєчасно надана допомога.

У поданій апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_8 , покликаючись на незаконність вироку, зазначає, що висновки суду про умисел ОСОБА_7 на вбивство потерпілого не відповідають фактичним обставинам справи, а його дії неправильно розцінені слідством та судом за ч.2 ст.15, ч. 1 ст. 115 КК. Доводить, що обвинувачений та потерпілий раніше один одного не знали, побутовий інцидент, що мав місце напередодні події, був дрібним і не слугував для ОСОБА_7 підставою вбивати потерпілого, такого наміру ОСОБА_7 не мав, про що послідовно стверджував, як під час досудового слідства, так і в суді першої інстанції.

Вказує, що під час судового слідства обвинувачений і потерпілий заперечували наявність між ними корисливих, хуліганських чи будь-яких інших мотивів, які б могли слугувати причинами для вбивства. і жоден доказ, наданий стороною обвинувачення, не вказує на наявність у діях ОСОБА_7 , який хаотично розмахував ножем, прямого умислу на вбивство потерпілого, який після нанесеного ОСОБА_7 ножового ушкодження самостійно покинув місце події, а сам ОСОБА_7 не переховувався від працівників поліції.

Просить скасувати оскаржуваний вирок, закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому злочині та вичерпання можливостей їх отримання, відмовивши повністю в задоволенні цивільного позову потерпілого із звільненням ОСОБА_7 з-під варти.

Іншими учасниками судового провадження вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_8 на підтримання поданої апеляційної скарги, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , який, як і захисник, не погоджується з кваліфікацією інкримінованого йому злочину, думку прокурора, потерпілого ОСОБА_9 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 про залишення вироку без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню.

Згідно положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно норм матеріального права з дотриманням процесуальних вимог, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Суд першої інстанції, на думку колегії суддів, вказаних вимог закону належним чином не дотримався.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 115 характеризується: 1) діянням - посяганням на життя іншої особи; 2) наслідками у вигляді незворотної смерті потерпілого; 3) причиновим зв`язком між вказаними діянням та наслідками; 4) факультативними ознаками (місце, час, спосіб, знаряддя, засоби, обстановка вчинення вбивства).

Замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винний передбачав настання смерті потерпілого і бажав цього, але такі наслідки не настали з незалежних від його волі обставин.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 15, замах на вбивство має місце у випадках не настання смерті іншої людини незалежно від волі суб`єкта, який діяв безпосередньо з прямим умислом на позбавлення її життя. Незакінченим є такий замах на вбивство, коли суб`єкт вбивства, з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними і достатніми для заподіяння смерті потерпілому.

Для відмежування умисного вбивства та замаху на вбивство від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження слід ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел слід вирішувати, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненного, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, попередню поведінку винного і потерпілого, їхні взаємовідносини. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, у випадку заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого, ставлення до настання смерті характеризується необережністю.

Вирішуючи це питання, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного (див. п. 22 ППВСУ від 7 лютого 2003 р. № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров я особи»).

Згідно показань ОСОБА_11 в якості підозрюваного, в ході судового слідства суду першої інстанції та при розгляді апеляційної скарги, 17.02.2018 року в м. Костопіль по вул. Степанській поміж будинків №18 та №20 йому назустріч вибігла дитина дошкільного віку та плюнула в його сторону, внаслідок чого він дав дитині легкого ляпаса по тілу і продовжив свій рух. Наближаючись до свого будинку, побачив раніше невідомого йому чоловіка, який жестикулював і щось кричав йому, однак у зв`язку з повною глухотою він його не чув. Подумав, що це батько дитини і порекомендував незнайомцеві ( яким виявився ОСОБА_9 ) займатися вихованням дитини, на що той витягнув з кишені газовий балончик і почав робити погрожуючі рухи, а він у відповідь зробив кілька кроків, замахнувшись своєю сумкою в його напрямку та пішов у під`їзд, вважаючи конфлікт вичерпаним.

18.02.2018 року в обідню пору, вийшовши за продуктами, намагався обійти пару з дитиною, якими виявився ОСОБА_9 з дружиною. ОСОБА_9 закричав щось до нього і штовхнув у бік огорожі, а він в свою чергу замахнувся на нього своєю сумочкою, після чого потерпілий витягнув газовий балончик та застосував до нього, Тоді він ( ОСОБА_12 ) розкрив свою сумочку, дістав розкладного ножа та став розмахувати ним в напрямку ОСОБА_9 , який почав бігти від нього в напрямку вул. Затишної, а, оскільки потерпілий періодично зупинявся і скеровував в його сторону зміст газового балончика, він, прикриваючи обличчя, слідував за ним, розмахуючи ножем, щоб припинити такі дії, і в якийсь момент, піднявши руку на рівні грудей, поранив ОСОБА_9 ножем у груди. ОСОБА_9 щось прокричав, кинув балончик і втік, а він припинив його переслідувати.

За показаннями потерпілого ОСОБА_9 в суді першої інстанції та в апеляційному суді, 17.02.2018 року, гуляючи разом з дружиною по АДРЕСА_2 , побачив хлопчика, який був засмучений і повідомив, що його вдарив ОСОБА_7 . Він зробив ОСОБА_7 зауваження, на що той, очевидно, вважаючи цього хлопчика його сином, відповів, щоб зайнявся вихованням дитини і замахнувся на нього своєю сумкою, а він в свою чергу дістав газовий балончик «Терен», який носив із собою. Після цього обвинувачений, якого раніше не знав, пішов у своїх справах.

Наступного дня 18.02.2018 року близько 13 години, під час прогулянки з дружиною та дитиною по вул. Степанській у м.Костопіль, його наздогнав ОСОБА_7 , витягнув ножа і почав розмахувати ним в його сторону, він у свою чергу дістав з кишені куртки газовий балончик і біжучи, розпиляв в сторону обвинуваченого, який продовжував махати ножем, а порівнявшись з ним, поранив його ножем в область грудей. Він побіг від ОСОБА_7 , який більше за ним не слідував.

При цьому зазначив, що ОСОБА_7 хаотично махав ножем, яку мету при цьому переслідував, йому невідомо, про вади слуху і мови в обвинуваченого йому на той час не було відомо, він дійсно не розумів, що говорить ОСОБА_7 , і не знав, що останній його не чує.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_11 є інвалідом дитинства 3 групи, перебуває на консультативному нагляді психіатра за наслідком перенесеної черепно- мозкової травми, страждає на вади слуху ( глухота), у зв`язку з чим погано розмовляє і його мова є незрозумілою для оточуючих. ( т.1 а.с. 63 - 68)

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 64/18 від 20.03.2018 року, ОСОБА_7 характеризується схильністю до накопичення та витіснення невідредагованих негативних переживань, внутрішньою напругою, можливістю перебільшення недоброзичливості і дані індивідуально-психологічні особливості могли вплинути на деструктивний характер його дій стосовно потерпілого, які не позбавляли розуміння значення своїх дій та керування ними.

Обгрунтовуючи наявність у ОСОБА_11 умислу на вбивство потерпілого, суд першої інстанції послався на його дії, спрямовані на виконання об`єктивної сторони злочину, та локалізацію тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Однак, з такими висновками суду погодитися не можна.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, що знайшло своє підтвердження і при апеляційному розгляді, до даної події ні обвинувачений, ні потерпілий одне одного не знали, між ними не було ворожих чи корисливих стосунків, ОСОБА_7 , як на досудовому слідстві, так і в суді першої і апеляційної інстанції послідовно стверджував, що умислу на вбивство ОСОБА_9 не мав, ножем розмахував хаотично, оскільки потерпілий націлював на нього газовий балончик, і усвідомивши, що поранив ОСОБА_9 , припинив свої дії.

Хаотичність розмахування ножем ОСОБА_7 підтвердив в суді апеляційної інстанції і сам потерпілий ОСОБА_9 , який зазначив, що після ножового поранення залишив місце події і ОСОБА_7 більше його не переслідував.

Такі показання обвинуваченого і потерпілого наявними в справі доказами не спростовані та не суперечать висновку судово-медичної експертизи, згідно з яким потерпілий після заподіяння йому тілесного ушкодження міг рухатися і вчиняти певні дії.

Враховуючи всі обставини вчинення даного злочину, спосіб заподіяння тілесного ушкодження потерпілому, поведінку обвинуваченого та потерпілого, колегія суддів прийшла до висновку, що в діях ОСОБА_7 відсутній умисел на вбивство, тілесне ушкодження було спричинене без мети позбавлення життя потерпілого, а, відтак, в діях ОСОБА_7 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

При обранні покарання ОСОБА_7 колегія суддів враховує положення ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснення, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу ОСОБА_7 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, є особою з інвалідністю через втрату слуху, пом`якшуючі покарання обставини щире каяття та активне сприяння в розкритті злочину, добровільне часткове відшкодування заподіяної шкоди потерпілому, відсутність обтяжуючих покарання обставин, позитивні характеристики обвинуваченого протягом часу утримання в слідчому ізоляторі, надані в розпорядження суду, і вважає за можливе призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, обмежившись відбутим строком покарання у виді позбавлення волі, який є достатнім для попередження вчинення нових правопорушень.

Керуючись ст. ст. 404-405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, з призначенням покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді трьох років семи місяців позбавлення волі.

В решті вирок залишити без зміни.

Звільнити ОСОБА_7 з під варти з залу суду за відбуттям покарання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2