КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/3291/2023 Категорія: ч. 4 ст. 185 КК України
ЄУН: 760/3294/23 Суддя у І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 червня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального № 0000070 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Солом`янської окружної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Берегове Закарпатської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, раніше судимого:

- 22 квітня 2014 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу в розмірі 850, 00 грн.,

- 3 лютого 2015 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до 1 року позбавлення волі,

- 1 лютого 2018 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі,

- 12 березня 2021 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі,

- 20 січня 2022 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_8 захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим в тому, що 11 січня 2023 року приблизно 12.15 год., проходячи по вул. Вацлава Гавела, 4 в м. Києві, помітив раніше невідому йому ОСОБА_10 , яка йшла по вулиці та при собі за спиною мала рюкзак, та у цей момент у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_6 , перебуваючи за вищевказаною адресою, наблизився в притул до потерпілої ОСОБА_10 та, діючи умисно, своєю рукою розстібнув блискавку рюкзаку, який остання несла на плечах, з якого викрав чуже майно, а саме: мобільний телефон «Samsung Galaxy J7 J7H/DS Black», ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , чорного кольору, який одразу сховав в ліву кишеню штанів, в які був одягнений. Після цього ОСОБА_6 утримуючи при собі викрадене чуже майно, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на свій розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_10 майнової шкоди на 1868,25 грн.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок від 23 березня 2023 року відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання; постановити новий вирок, за яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років. У решті вирок залишити без змін.

Прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що в свою чергу потягло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Прокурор зазначає, що суд першої інстанції не мотивував висновків щодо того, яким чином обставини, що характеризують посткримінальну поведінку ОСОБА_6 , істотно знизили тяжкість інкримінованого йому злочину. Посткримінальна поведінка обвинуваченого та його громадянська позиція не характеризують обставин вчинення кримінального правопорушення та жодним чином не перебувають у зв`язку із вчиненим. Підставою для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є наявність двох груп обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають ураховуватися в їх сукупності. При цьому принаймні одна з установлених пом`якшуючих покарання обставин має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Прокурор вважає, що у даному випадку відповідно до зазначених у ст. 66 КК України обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , встановлено визнання вини, щире каяття та відшкодування завданих збитків (майно потерпілої було вилучено працівниками поліції під час затримання).

Прокурор наголошує, що, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з кваліфікації злочинів, визначених у ст. 12 КК України, а також особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення злочину, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Особа винного, як самостійна підстава призначення покарання, має оцінюватись судом, перш за все, з точки зору можливості досягнення таким покаранням, передбаченої ч. 2 ст. 50 КК України, загальної мети. Характеризуючі дані, встановлені відносно ОСОБА_6 (особа раніше неодноразово притягувалась до кримінальної відповідальності за корисливі злочини), не дозволяють суду зробити обґрунтований висновок, що призначене йому покарання буде необхідним та достатнім для виправлення і попередження вчинення обвинуваченим нових злочинів.

Таким чином, прокурор вважає, що застосування ст. 69 КК України відносно обвинуваченого ОСОБА_6 призвело до неправильного застосування кримінального закону.

Прокурор наголошує, що за злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України, встановлено покарання від 5 до 8 років позбавлення волі, що відповідно до вимог ст. 12 КК України є тяжким злочином, характеризується суспільною небезпечністю, а тому вимагає відповідного покарання. При цьому судом неналежним чином враховано особливості і обставини вчинення даного злочину, таких як вина, спосіб, мета і мотив. Злочин вчинений ОСОБА_6 з прямим умислом, оскільки обвинувачений усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання. Спосіб вчинення злочину полягав у таємному викраденні чужого майна. Метою і мотивом вчинення злочину є заволодіння чужим майном.

Виходячи з наведеного, прокурор зазначає, що судом не дано належної оцінки ступеню суспільної небезпеки, яку несе в собі особа обвинуваченого, особливості і обставини вчинення даного конкретного злочину, не враховано цього судом при призначенні міри покарання та не додержано вимог кримінального закону.

Потерпіла, повідомлена про день, час та місце апеляційного розгляду у встановленому законом порядку, до суду апеляційної інстанції не з`явилась.

Зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, вислухавши позицію учасників апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку про проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілої.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Перевіркою матеріалів судового провадження встановлено, що суд першої інстанції, допитавши обвинуваченого, який повністю визнав вину у вчиненні злочину, дослідивши за клопотанням сторони захисту протокол проведення слідчого експерименту з обвинуваченим, дані, які характеризують особу обвинуваченого, дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, і з таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, є правильною.

Висновки суду в частині доведення винуватості, кваліфікації дій обвинуваченого не оспорюються жодним з учасників кримінального провадження.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання, то колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до положень ст.. 50 КПК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону.

За змістом вироку при призначенні обвинуваченому виду та розміру покарання суд врахував тяжкість вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання. Зокрема, судом враховано, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення за ч. 4 ст. 185 КК України відповідно до ст.12 КК України належить до тяжких злочинів. Вивченням даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 судом встановлено, що він раніше неодноразово судимий за вчинення умисних, корисливих злочинів. На обліку в лікаря психіатра, у лікаря-нарколога не перебуває. До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , згідно ст.66 КК України, судом віднесені визнання вини, щире каяття, відшкодування шкоди. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Таким чином, при призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом враховані характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, те що кримінальне правопорушення відноситься до тяжкого злочину, обставини, які характеризують обвинуваченого ОСОБА_6 , та з врахуванням пом`якшуючих вину обставин, а саме щирого каяття та усунення заподіяної шкоди в добровільному порядку, позиції потерпілої, яка немає ніяких матеріальних та моральних претензій, які у своїй сукупності істотно знижують ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного ОСОБА_6 суд вважає можливим визначити покарання у відповідності до вимог ст.69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст.185 КК України, у виді позбавлення волі.

Суд дійшов висновку, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та звертає увагу на те, що, призначаючи обвинуваченому покарання з застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на 4 роки, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, судом враховані й ті обставини, на неврахування яких послався прокурор в апеляційній скарзі.

При цьому колегія суддів враховує, що під час апеляційного розгляду обвинувачений, визнаючи вину, вказав про те, що він проживає з дружиною, з якою шлюб не зареєстрований, та має на утриманні чотирьох малолітніх дітей, які зареєстровані на прізвище дружини, але ім`я та по-батькові його, ОСОБА_6 . Те, що у ОСОБА_6 є неповнолітні діти, відображено й у попередніх вироках. Також обвинувачений вказав про те, що він після відбуття покарання намагався влаштуватись на роботу, однак, дізнавшись про його судимості, у прийомі на роботу йому відмовляють. Він працював неофіційно, коштів на утримання дітей не вистачає. Розуміє, що вчинення крадіжки - не вихід. Вину визнає, у скоєному розкаюється. Окрім того, зауважив, що його затримали, майже, одразу після вчинення злочину, і він видав викрадений телефон.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про застосування положень ст. 69 КК України, допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, призначив обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, колегія суддів вважає непереконливими та такими, що спростовуються даними, викладеними в оскаржуваному вироку.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи положення ст. 69 КК України, правові висновки, викладені у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду України №51-2132 км 18 від 1 березня 2018 року у частині, що стосується дискреційних повноважень суду при призначенні обвинуваченим покарання, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, врахував обставини справи, тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, його особу, спосіб життя, характер і ступінь тяжкості наслідків та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, позицію потерпілої, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обставин, що обтяжуються покарання, та дійшов обґрунтованого висновку, що мірою виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів має бути кримінальне покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі на строк чотири роки, які слід відбувати реально, що не є м`яким покаранням.

За обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегією суддів не встановлено підстав, передбачених законом, для скасування вироку в частині призначеного покарання та постановлення у цій частині нового вироку, а, відтак, апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Солом`янської окружної прокуратури ОСОБА_7 - залишити без задоволення, вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року щодо ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення, обвинуваченим ОСОБА_6 , який утримується під вартою, - у той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4