У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2023 р. м. Кобеляки

Кобеляцький районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_2 ,

потерпілої ОСОБА_3 та її представника - адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Присліп Турківського району Львівської області, мешкає за адресою АДРЕСА_1 , наразі утримується в Державній установі "Полтавська установа виконання покарань (№ 23)", м. Полтава, вул. Пушкіна, 91, настоятеля церкви Юрія Переможця м. Кобеляки та церкви Різдва Іоана Хрестителя с. Марківка Кобеляцького району Полтавської області за сумісництвом, благочинного Кобеляцького району Полтавської області єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату, громадянина України, інваліда 2 групи безстроково, раніше не судимого, який у межах кримінального провадження № 0000245 від 11.10.2022 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 Кримінального кодексу України,

Встановив:

У провадженні Кобеляцького районного суду Полтавської області перебуває зазначене кримінальне провадження.

Прокурор звернувся до суду з клопотаннями про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого, вказуючи на існування ризиків переховування від суду та незаконно впливати на потерпілу або на тих свідків, які ще не допитані у судовому засіданні.

Зазначив, що ризики, які стали підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зникли та не зменшилися, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, а у розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, просив задовольнити, вважаючи, що зазначені у клопотанні ризики виправдовують такий запобіжний захід як тримання під вартою, більш м`які запобіжні заходи не здатні їм запобігти, а обвинувачений підлягає постійному візуальному контролю.

Потерпіла та її представник підтримали позицію прокурора.

Обвинувачений прохав застосувати до нього менш суворий запобіжний захід посилаючись його стан здоров`я та інвалідність, наявність сталих соціальних зв`язків, моральних якостей та розуміння відповідальності, часткове відшкодування шкоди потерпілій, яке було здійснено уже під час судового провадження (що в судовому засіданні підтверджено потерпілою), а тому прохав розглянути можливість застосування до нього домашнього арешту чи особистого зобов`язання.

Захисник обвинуваченого прохав відмовити у задоволенні клопотання прокурора посилаючись на недоведеність обвинувачення, істотне зменшення ризиків та відсутність об`єктивної можливості обвинуваченого здійснювати вплив на потерпілу, недоведеність ризику ухилення від суду, а тому прохав застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту або застави, у тому числі з можливим застосуванням засобів електронного контролю.

Заслухавши доводи учасників судового провадження суд робить такі висновки.

У межах цього кримінального провадження ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

ОСОБА_5 затримано в порядку ст. 208 КПК України о 22 год. 07 хв. 11 жовтня 2022 року.

13 жовтня 2022 року ухвалою слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 09 грудня 2022 року, без визначення розміру застави.

02 грудня 2022 року ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області, постановленою у підготовчому судовому засіданні, обрано ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 30 січня 2023 року, без визначення розміру застави.

19 січня 2023 року ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області, постановленою під час судового провадження, продовжено ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 19 березня 2023 року, без визначення розміру застави.

16 березня 2023 року ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області, постановленою під час судового провадження, продовжено ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, до 14 травня 2023 року, без визначення розміру застави.

При вирішенні клопотань прокурора суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

У ч. 1 ст. 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.02.2010 у справі "Гарькавий проти України" зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до положень п. "С" ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, нікого не може бути позбавлено свободи інакше, ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як: законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях ст.ст. 177, 178, 183 КПК України.

Як встановлено в ч. 1, 3 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При вирішенні питання щодо продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого суд враховує, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення без обтяжуючих чи кваліфікуючих обставин, яке, відповідно до положень ст. 12 КК України, віднесене до категорії особливо тяжких злочинів, та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, а також дані про особу обвинуваченого.

Суд наголошує, що обставини здійснення обвинуваченим конкретних дій та доведеність винуватості потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час судового розгляду справи, що не виключає можливості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу.

При обранні запобіжного заходу щодо ОСОБА_5 ухвалою від 02 грудня 2022 року суд встановив, що прокурором не доведено існування ризиків, визначених п.2, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а щодо ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України суд зробив такі висновки.

Щодо ризику, визначеного п.1 вказаної норми Закону клопотання прокурора було обґрунтоване, а суд погодився із твердженнями прокурора, тим, що вказаний ризик може бути обумовлений суворістю покарання.

Щодо ризику, визначеного п.3 вказаної норми Закону суд зауважив, що хоча прокурором у клопотанні не зазначено матеріальних доказів існування такого ризику, однак його існування прокурор у судовому засіданні обґрунтовував тим, що свідки є односельцями обвинуваченого і йому знайомі, а обізнаність обвинуваченого як щодо потерпілої і свідків та місця їх перебування, так і щодо змісту наданих ними свідчень, давало підстави припускати ймовірність незаконного впливі зі сторони обвинуваченого на них з метою зміни чи відмови від раніше наданих покарань чи залучення сторонніх осіб з цією метою.

У клопотаннях про продовження запобіжного заходу, які розглянуто судом 19 січня та 16 березня 2023 року прокурор знову ж таки посилався на існування ризиків, передбачених п.1,2,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України і судом було повторно зроблено висновок про недоведеність існування ризиків, визначених п.2,5 та можливість існування ризиків, визначених п.1,3 цієї статті з огляду на те, що свідки у цьому кримінальному провадженні не були допитані судом.

У силу ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя, суд зобов`язані, крім передбачених ст. 177 КПК України ризиків, оцінити у сукупності інші обставини, у тому числі вагомість наявних доказів вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання підозрюваного винуватим у інкримінованому правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків та низку інших факторів, які мають суттєве значення для застосування певного запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

У своєму рішенні ЄСПЛ у справі "Авраімов проти України" від 25 березня 2021 року констатував порушення п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де зазначив, що існування обґрунтованої підозри, що ув`язнений вчинив злочин, є умовою sine qua non для законності тривалого тримання його чи її під вартою. Але коли національні судові органи вперше "негайно" після затримання розглядають питання про необхідність застосування до затриманого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, цієї підозри вже буде недостатньо, й органи державної влади повинні також навести інші відповідні та достатні підстави для обґрунтування тримання під вартою. Цими іншими підставами можуть бути ризик переховування, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризик змови, ризик повторного вчинення злочину або спричинення порушення громадського порядку та пов`язана з цим необхідність захисту затриманого. Ці ризики мають бути належним чином обґрунтовані, і міркування органів державної влади з цих питань не можуть бути абстрактними, загальними або стереотипними (п.57). Обрання судом заявнику запобіжного заходу у виді тримання під вартою, незважаючи на встановлення недоведеності слідчим того, що інші запобіжні заходи були б неналежними, свідчить, що вирішальним для суду стало посилання органу державної влади на положення про неможливість застосування інших запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, який суд повторив (п.66). Зазначений підхід застосовується ЄСПЛ, у тому числі, й при вирішенні питання щодо законності продовження строку тримання під вартою.

Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

При вирішенні клопотання суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме справу "Харченко проти України", за якою встановлено порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції щодо надмірного тривалого тримання особи під вартою, а також те, що національні суди не розглядали жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів.

По справі "Мамедова проти Росії" ЄСПЛ зазначив, що посилання на тяжкість обвинувачення як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі "Яблонський проти Польщі", від 23 вересня 1998 року у справі "І.А. проти Франції", від 04 жовтня 2001 року у справі "Іловецький проти Польщі").

При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи "за" і "проти" такого звільнення не повинні бути "загальними й абстрактними" (рішення ЄСПЛ у справі "Смирнова проти Росії"). У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства (суду) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі "Вренчев проти Сербії").

В рішенні "Тодоров проти України" ЄСПЛ зазначив, що для продовження тримання особи під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

При вирішенні клопотання й оцінці реальності настання ризиків, суд бере до уваги, зокрема, конкретні обставини справи та зміст пред`явленого обвинувачення, а також той факт, що обвинувачений перебуває під вартою з 11 жовтня 2022 року.

Прокурор раніше тричі звертався з клопотанням про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу, які були обґрунтовані тими самими обставинами, які були наведені у первісному клопотанні про обрання запобіжного заходу, яке розглядалося під час підготовчого судового засідання.

Подане 12 травня 2023 року клопотання містить посилання на ті самі обставини, які були предметом розгляду раніше, з тією різницею, що не допитаними залишилися лише двоє свідків обвинувачення ( ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ), на що прямо вказує прокурор у поданому клопотанні.

Будь-яких нових доводів на користь тримання обвинуваченого під вартою у поданому клопотанні не зазначено. Клопотання не містить будь-яких доводів на підтвердження можливості вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на вплив на свідків, які лишилися недопитаними, чи втечу, а ризик переховування у клопотанні знову зведений лише до суворості покарання.

Суд вважає, що небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії» § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами. З цього приводу Європейський суд з прав людини зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» § 58).

Суд, оцінюючи наявність ризику переховування від суду, вважає, що прокурором зазначений ризик не підтверджено, оскільки прокурор посилається лише на тяжкість кримінального правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому, та тяжкість покарання, яке йому загрожує в разі визнання винуватим у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому на підставі уже досліджених судом доказів вбачається, що обвинувачений після вчинення діяння вжив заходів до виклику поліції та швидкої медичної допомоги, від органу досудового розслідування не переховувався та будь-яких спрямованих на це дій до обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою не вчиняв.

Суд не бере до уваги твердження прокурора про потенційну можливість обвинуваченого залишити місце проживання з метою уникнення покарання, оскільки прокурором не надано відповідні докази на підтвердження високої ймовірності такої обставини.

Враховуючи викладене, посилання прокурора на ризик переховування ОСОБА_5 від суду виключно на основі тяжкості покарання за інкримінований йому злочин за вказаних обставин, з урахуванням уже досліджених судом обставин, повна оцінка яким буде надана при ухваленні остаточного рішення суду, та за спливом часу - є безпідставним і недоведеним, а тому суд не враховує цей ризик при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу. Тобто, наразі ризики є такими, що зменшилися.

При наданні оцінки ступеню ризику незаконного впливу на свідків, суд бере до уваги те, що на стадії досудового розслідування свідки вже були допитані та вони не заявляли про тиск на них з боку обвинуваченого та про даний ризик, свідки, які були допитані судом також не заявляли про вчинення будь-яких дій, спрямованих на тиск з боку обвинуваченого, прокурором не надано доказів намагання ОСОБА_5 чинити тиск на свідків, а потерпіла про тиск на неї не повідомляла, натомість підтверджувала вчинення стороною захисту дій, спрямованих на часткове відшкодування шкоди.

Тобто, хоча потенційно такий ризик ще може існувати, однак він також є таким, що істотно знизився.

Таким чином виключні обставини, які б дозволяти продовжити тримання обвинуваченого під вартою судом не встановлені, а запобігти потенційним ризикам, можливість існування яких була встановлена раніше, однак наразі є такою, що істотно знизилася, на думку суду здатне застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту з покладенням на обвинуваченого обов`язків, дотримання ним яких зможе нівелювати ці ризики чи звести їхню ймовірність до мінімальної.

При цьому слід зазначити, що неможливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту прокурором обґрунтована виключно тим, що ОСОБА_5 підлягає постійному візуальному контролю, однак будь-яких відомостей щодо причин такого висновку клопотання не містить.

Суд вкотре зауважує, що обвинувачений дійсно має певний авторитет серед мешканців громади, неодноразово їздив у зону проведення бойових дій як волонтер, є інвалідом 2 групи довічно, а інвалідність встановлена у зв`язку з пораненням, одержаним під час безпосередньої участі в антитерористичній операції на сході України, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця проживання та роботи, його особистісну характеристику.

Водночас, у поданому клопотанні прокурор не вказував, а під час його розгляду судом не обґрунтовував, чи дійсно вказані обставини є такими, що не спростовують можливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів.

Тобто, слід зробити висновок, що питання продовження тримання обвинуваченого під вартою не враховує даних про особу обвинуваченого та наразі ґрунтується виключно на припущеннях, які не підтверджені жодними об`єктивними даними.

З огляду на вищенаведене, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, суд приходить до висновку про наявність підстав для зміни запобіжного заходу щодо нього з тримання під вартою на інший більш м`який. Разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає, що застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання не здатне забезпечити належний контроль за поведінкою обвинувачених та запобігти реалізації ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, наявністю яких обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу в цьому кримінальному провадженні, клопотання про можливість передання обвинуваченого на поруки під час судового провадження до суду не надходили, а про об`єктивну можливість внесення застави у будь-якому розмірі суду не повідомлялося, а тому суд приходить до висновку про необхідність обрання запобіжного заходу саме у виді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці, який на думку суду здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та досягнення завдань кримінального провадження, передбачених у ст. 2 КПК України.

Керуючись ст.ст. 176-178, 181, 184, 186, 193-194, 196, 205, 331, 395 КПК України, суд,

Постановив:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою - відмовити.

Змінити стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, строком на два місяці, до 12 липня 2023 року включно.

Заборонити обвинуваченому ОСОБА_5 залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 терміном на два місяці, до 12 липня 2023 року включно, обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;

- утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілою у цьому кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі невиконання вищевказаних зобов`язань, до нього може бути застосований більш суворий запобіжний захід.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених судом зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 з-під варти негайно в залі суду.

Копію цієї ухвали вручити обвинуваченому негайно після її оголошення.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Кобеляцького відділу Решетилівської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_2 .

Копію цієї ухвали направити для виконання та здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого ОСОБА_5 до відділення поліції № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області та Кобеляцького відділу Решетилівської окружної прокуратури Полтавської області.

Термін дії ухвали - два місяці, до 12 липня 2023 року включно.

Ухвала підлягає негайному виконанню та може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду через Кобеляцький районний суд Полтавської області з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, протягом 5 днів з дня її проголошення

Повний текст ухвали суду складений і проголошений 16 травня 2023 року.

Суддя