ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1562/23 Справа № 172/117/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000490, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник просить оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, не оскаржуючи фактичні обставини справи та доведеність вини ОСОБА_8 , у той же час зазначає про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання не враховано, що ОСОБА_8 кримінальне правопорушення вчинене у неповнолітньому віці, останній має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем навчання, на обліку у лікаря нарколога або психіатра не перебуває. Вказує на те, що обвинуваченим добровільно відшкодовано завдані збитки, при цьому судом не взято до уваги думку потерпілого, який претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, вважав за можливе призначити покарання без реального позбавлення волі.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року в частині призначеного покарання скасувати та звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, не оскаржуючи фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію своїх дій, зазначає про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі.

Вважає, що судом при призначенні покарання не було враховано достатньою мірою, що він щиросердно розкаявся в скоєному, активно сприяв слідству, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, потерпілий на його суворому покаранні не наполягав, обставини, що обтяжують його покарання, відсутні. Враховуючи викладене, вважає доцільним призначення йому покарання з застосуванням положень ст. 75 КК України.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, без конфіскацієї майна.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 09.08.2016 року, та остаточно до відбуття призначено покарання у вигляді 5 років та 1 місяця позбавлення волі.

Вирішено питання про долю речових доказів згідно із вимогами ст.100 КПК України.

ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 01 версеня 2016 року близько 00:30 год. знаходячись по вул. Центральній в с. Павлівка Васильківського (Синельниківського) району Дніпропетровської області, зайшов у двір садиби АДРЕСА_2 та, діючи умисно, з корисливою метою, пересвідчившись, що за ним ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу повторно незаконно заволодів транспортним засобом - мотоциклом марки «Мустанг МТ 110 Q-1», вартістю станом на 01.09.2016 року відповідно до висновку експерта-автотоварознавця № 18/01 - 7759,00 грн. Після вчинення злочину ОСОБА_8 з місця його скоєння зник та викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вказану суму.

Вказані дії ОСОБА_8 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом вчинене повторно.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо підтримали доводи апеляційних скарг та наполягали на їх задоволенні з викладених у них підстав; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції про фактичні обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 289 КК України та доведеність його вини ніким з учасників судового розгляду в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг, які стосуються суворості призначеного покарання та необхідності його помякшення, колегія суддів зважає на те, що за змістом ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що при призначенні ОСОБА_8 покарання судом вказані вимоги закону про кримінальну відповідальність було виконано та достатньою мірою враховано обставини, що мають значення, а саме тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що згідно ст. 12 КК України є тяжким умисним корисливим злочином; дані про особу обвинуваченого, є особою раніше судимою за аналогічний злочин, офіційно не працевлаштований, щиросердечно розкаявся у скоєному.

Проаналізувавши наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання на рівні нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 289 КК України, у виді позбавлення волі строком на п`ять років, втім з реальним його відбуванням, з чим колегія суддів погоджується та вважає це покарання законним, справедливим, достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, а належних і достатніх підстав для його пом`якшення за видом та/або розміром, що в даному випадку є можливим виключно із застосуванням положень ст. 69 КК України, не вбачає зважаючи на відсутність декількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Також не може вважатися суворим покарання, призначене обвинуваченому за сукупністю вироків. Так, відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. В даному випадку остаточне покарання за сукупністю вироків є більшим від покарання за попереднім вироком суду на один місяць позбавлення волі, що не є невиправдано суворим та надмірним.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого, які зводяться до обгрунтування наявності підстав для звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів вважає їх такими, що не грунтуються на законі про кримінальну відповідальність.

Так, у даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 засуджено за те, що останній, будучи за попереднім вироком суду звільненим від відбування покарання з випробуванням, належних висновків для себе не зробив, виявлену йому державою довіру не виправдав та у період іспитового строку, через короткий період часу після засудження за попереднім вироком суду, вчинив новий умисний злочин, що свідчить про стійку антисоціальну спрямованість його особи та неможливість досягнення щодо нього мети кримінального судочинства без реального відбування призначеного покарання.

Крім того, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

У зв`язку із вищенаведеним апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2023 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4