Провадження 11-кп/824/3059/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

10 травня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2023 рокуОСОБА_6 обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 26 травня 2023 року включно.

Рішення суду обґрунтовано тим, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України не припинили свого існування, а тому саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 та запобігти наявним вище ризикам.

В апеляційній скарзі захисника указано на незаконність оскаржуваної ухвали. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що поза увагою місцевого суду залишилась та обставина, що обвинувачений ОСОБА_6 перебуває під вартою більше 4 років, а з огляду на те, що розгляд вказаного кримінального провадження буде розпочато заново, у зв`язку зі зміною складу суду, внаслідок усунення присяжного від подальшої участі у розгляді даного кримінального провадження, судом при ухваленні оскаржуваного рішення не було надано належної правової оцінки вказаній обставині. На переконання апелянта, суд повинен був змінити запобіжний захід обвинуваченому на інший не пов`язаний з триманням під вартою. Поряд з цим, сторона захисту висловила незгоду з відмовою суду у обранні щодо обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, оскільки такі дії, на думку апелянта, є дискримінаційними по відношенню до обвинуваченого, та судом порушено вимоги ст.ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Просив скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою обрати обвинуваченому інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою та надати правову оцінку тривалості перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Захисник та прокурор до суду апеляційної інстанції не з`явились, були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, заяв про розгляд справи за участі всіх учасників апеляційна скарга не містить, заяви від обвинуваченого ОСОБА_6 про його бажання брати участь у розгляду справи матеріали провадження не містять, що відповідно до положень ч.4 ст. 422-1 КПК України не перешкоджає розгляду справи.

Вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч.2 ст. 177 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів провадження питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у видітримання під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду, суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які існували на час застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового розслідування даного кримінального провадження та не припинили свого існування на час вирішення питання щодо продовження запобіжного заходу в ході судового провадження. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність подальшого застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою належним чином мотивувавши своє рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів знаходить їх не обґрунтованими.

Так, колегією суддів визнається доведеним ризик переховування обвинуваченого від суду. При цьому указаний ризик, на думку колегії, є значним. Наявність даного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. При оцінці даного ризику колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, які поставлені йому у вину, відсутність у обвинуваченого місця реєстрації на території України, а також існування реальної можливості переховуватись враховуючи ситуацію, яка існує в державі, у тому числі і ту, яка викликана зовнішнім втручанням іншої держави. Наведене указує на існування ризику переховування обвинуваченого від суду, що указує на наявність підстав для застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу. Обраний запобіжний захід у виді тримання обвинуваченого під вартою, на думку колегії суддів, здатний в повній мірі запобігти можливості обвинуваченого переховуватись від суду та продовжити злочинну діяльність.

Щодо можливості застосування до обвинуваченого інших альтернативних заходів, то колегія суддів у даному питанні зважає на наступне.

На думку колегії суддів запобіжні заходи у виді домашнього арешту чи визначення розміру застави не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 та попередити ризик переховування обвинуваченого від суду, у зв`язку із їх недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин та з урахуванням того, що обвинувачений є громадянином іншої держави та не має на території України постійного місця проживання, перебуває у міжнародному розшуку за вчинення кримінальних правопорушень на території республіки Білорусь. Крім того, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.6 ч.2 ст. 115 КК України, а саме, умисне, з корисливих мотивів заподіяння смерті ОСОБА_8 , суд, відповідно до вимог ч.4 ст. 183 КПК України, був позбавлений обов`язку визначати розмір застави у вказаному кримінальному провадженні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» де зазначено, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

На переконання колегії суддів, таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Наведене указує на відсутність підстав для скасування ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2023 року щодо ОСОБА_6 , у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2023 рокупро продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ