Справа № 513/779/23
Провадження № 1-кп/513/76/23
Саратський районний суд Одеської області
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2023 року Саратський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000766, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 листопада 2022 року, відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Красні Окни Красноокнянського району Одеської області, українця, громадянина України, вдівець, пенсіонер, не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 ,-

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, суд - ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6 , приблизно об 11:05 год., у світлий час доби, у суху ясну сонячну погоду, без опадів, керуючи автомобілем «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух в с. Зоря Білгород-Дністровського району Одеської області, по проїзній частині автомобільної дороги, яка розташована між будинками №183 і №189 по вул. Троїцька, з боку вул. Миру в напрямку вул. 28 Червня, та наближався до нерегульованого перехрестя з головною дорогою - вул. Троїцька, при цьому він здійснював перевезення пасажира ОСОБА_7 , яка перебувала у салоні автомобіля на передньому пасажирському сидінні. В цей час на проїзній частині вул. Троїцька с. Зоря, а саме на правій смузі для руху транспортних засобів в бік смт Сарата, утворився автомобільний затор, в якому знаходилися переважно великогабаритні вантажні транспортні засоби, серед яких був автопоїзд у складі спеціалізованого вантажного сідлового тягача «DAF XF 105.460», реєстраційний номер НОМЕР_2 , зі спеціалізованим напівпричепом-самоскидом «STAS SZ33-6K», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який нерухомо стояв перед перехрестям з другорядною автомобільною дорогою, яка розташована між будинками №183 і №189 зазначеної вулиці.Також в цей час по проїзній частині вул. Троїцька с. Зоря, з боку смт Сарата в напрямку м. Татарбунари, здійснював рух автопоїзд у складі вантажного сідлового тягача «MAN TGA 18.400», реєстраційний номер НОМЕР_4 , зі спеціалізованим напівпричепом-самоскидом «СМТ W-25-50», реєстраційний номер НОМЕР_5 , під керуванням водія ОСОБА_9 . Наближаючись до нерегульованого перехрестя з вул. Троїцька с. Зоря, яка є головною дорогою, маючи реальну і об`єктивну можливістю завчасно виявити за ходом свого руху встановлений праворуч від проїзної частини перед означеним перехрестям дорожній знак 2.1 «Дати дорогу», водій ОСОБА_6 з метою перетну проїзної частини головної дороги, виїхав на перехрестя зупинив керований ним автомобіль «ВАЗ 21043» між великогабаритними вантажними транспортними засобами на правій смузі проїзної частини вул. Троїцька с. Зоря, призначеній для руху в бік смт Сарата, а після цього він перед подальшим перетином проїзної частини даної вулиці не врахував те, що водій транспортного засобу перед початком руху повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, то водій несе повну відповідальність за безпеку дорожнього руху від початку до закінчення маневру, діючи з необережності та в порушення вимог п. п. 2.3. б), 8.4. б), дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Розділу 33 «Дорожні знаки» Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - Правила дорожнього руху України), якими передбачено:

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 8.4. «Дорожні знаки поділяються на групи:

б) знаки пріоритету. Встановлюють черговість проїзду перехресть, перехрещень проїзних частин або вузьких ділянок дороги»;

Розділ 33 «Дорожні знаки».

2.1 «Дати дорогу». «Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі, а за наявності таблички 7.8 - транспортним засобам, що рухаються по головній дорозі».

ОСОБА_6 уважним не був, постійно не стежив за дорожньою обстановкою та не правильно її оцінив, хоча мав реальну і об`єктивну можливість дати дорогу автопоїзду у складі вантажного сідлового тягача «MAN TGA 18.400» зі спеціалізованим напівпричепом-самоскидом «СМТ W-25-50», який здійснював рух по головній дорозі та наближався до перехрестя праворуч, а проявляючи противоправну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, в порушення вимог п. п. 1.5., 10.1., 16.11. Правила дорожнього руху України, відповідно до яких:

п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

п. 16.11. «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху», не надав дорогу всім транспортним засобам, які рухалися по головній дорозі, відновив рух вперед на керованому ним автомобілі «ВАЗ 21043» і продовжив перетинати проїзну частину головної дороги, при цьому виїхав на праву смугу проїзної частини вул. Троїцька с. Зоря, призначену для руху в бік м. Татарбунари, де скоїв зіткнення правою бічної стороною кузова керованого ним автомобіля «ВАЗ 21043» з передньою частиною кабіни вантажного сідлового тягача «MAN TGA 18.400», після чого автомобіль «ВАЗ 21043» під керуванням ОСОБА_6 став переміщуватися проти годинникової стрілки відносно попереднього його напрямку руху та контактував правою передньою частиною кузова з передньою частиною кабіни спеціалізованого вантажного сідлового тягача DAF XF 105.460», який стояв без руху, перед зазначеним перехрестям.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди травмовано пасажира автомобіля «ВАЗ 21043» ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій спричинені наступні тілесні ушкодження: а) відкрита черепно-мозкова травма: забійна рана лобової ділянки справа, садно спинки носа, садно правої щічної ділянки, крововилив під м`якими тканинами лобової ділянки справа, перелом основи черепу по переднім стінкам пірамідок скроневих кісток та гіпофізній ямці, розриви твердої мозкової оболонки в місці перелому, крововиливи під м`якими мозковими оболонками; б) закрита травма грудної клітки: переломи 2-9-го правих ребер по середньоключичній лінії, переломи 1-10-го правих ребер по лопатковій лінії, переломи 1-3-го лівих ребер по передній пахвовій лінії, переломи 4-7-го лівих ребер по середньоключичній лінії, крововиливи під пристінковою плеврою в проекції переломів ребер; крововиливи біля коренів обох легень; крововиливи під плеврою легенів в проекції переломів ребер; в) травма кінцівок: синець зовнішньої поверхні верхньої третини правого передпліччя, синець та садно тильної поверхні правої кисті, садно передньо-зовнішньої поверхні середньої третини правої гомілки, які заподіяні прижиттєво, незадовго до моменту настання смерті, дією тупих твердих предметів, в умовах транспортної автомобільної травми всередині салону, по одному механізму, практично одночасно, у дуже вкрай короткий проміжок часу, складають єдиний нерозривний морфологічний комплекс поєднаної травми голови, грудної клітки та кінцівок, який був небезпечний для життя, в тому числі і в момент заподіяння, та які за критерієм небезпеки для життя містить ознаки ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, внаслідок чого пасажир ОСОБА_7 померла.

Смерть ОСОБА_7 перебуває в прямому причинному зв`язку з наслідками що настали, а саме: з наявною у неї поєднаною травмою голови та грудної клітки у вигляді відкритої черепно- мозкової травми з переломом основи черепу та крововиливами під м`якими мозковими оболонками; закритої травми грудної клітки з множинними переломами ребер, набряком головного мозку.

Допущенні водієм ОСОБА_6 порушення вимог п.п. 1.5., 2.3. б), 8.4. б), 10.1., 16.11., дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» Розділу 33 «Дорожні знаки» Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і у своїй сукупності призвели до настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілої ОСОБА_7 .

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, у вчиненому щиро зізнався та кається, просить суворо його не карати. Надав суду показання у відповідності з встановленими обставинами зазначеними у обвинувальному акті, згодився з обсягом здобутих по справі доказів і не оспорював їх, а також визнав не доцільним дослідження доказів відносно фактичних обставин справи, які ним не оспорюються.

Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні вказала, що претензій до ОСОБА_6 не має, він є її батьком, а загинула її мати, ОСОБА_7 , так сталось, просить його не карати.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України та приймаючи до уваги, що показання обвинуваченого ОСОБА_6 відповідають фактичним обставинам, які ніким із учасників кримінального провадження не оспорюються, зміст цих обставин вказаними особами розуміється правильно, сумнівів стосовно добровільності та істинності їх позиції у суду немає, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно цих обставин, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілої, дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, що узгоджується з ч.3 ст.349 та ст.351 КПК України.

Учасникам кримінального провадження роз`яснено, що вони в такому випадку будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того дане рішення повністю узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R(87)18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Крім визнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини його провина у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, підтверджується наступними письмовими доказами, дослідженими у судовому засіданні:

-постановами про приєднання предметів до провадження у якості речових доказів від 08.11.2022 року, а саме: визнано легковий автомобіль марки «ВАЗ-21043, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вантажний сідловий тягач: MAN TGA 18.400», реєстраційний номер НОМЕР_4 , зі спеціалізованим напівпричепом-самоскидом «СМТ W-25-50», реєстраційний номер НОМЕР_5 , вантажний сідловий тягач «DAF XF 105.460», реєстраційний номер НОМЕР_2 , зі спеціалізованим напівпричепом-самоскидом «STAS SZ33-6K», реєстраційний номер НОМЕР_3 , речовими доказами,

-ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Одеса від 21.11.2022 року про накладення арешту на речові докази.

Інші докази по справі, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, судом не досліджувалися, оскільки фактичні обставини справи та розмір матеріальних збитків ніким не оспорювався.

Дослідивши в сукупності всі докази надані сторонами кримінального провадження суд «поза розумним сумнівом» переконався що, що вина обвинуваченого у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена та дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

У відповідності до вимог ст. 337 КПК України розглянувши матеріали кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд вважає, що підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті в частині зміни кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, не вбачається.

При призначенні покарання обвинуваченому слід суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів, а з врахуванням того, що позбавлення волі є одним із найсуворіших покарань, тому таке покарання слід призначати до реального відбування тільки тоді, коли в суду є достатнє переконання, що звільнення особи від відбування такого, не сприятиме виправленню засудженого.

Призначаючи покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

При цьому, пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.

За змістом п.п. 20, 21 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Питання про доцільність призначення додаткового покарання вирішується з урахуванням обставин конкретної справи, даних про особу винного та інших обставин, які суд при вирішенні такого питання визнає необхідними для постановлення законного, справедливого та достатнього покарання.

Крім того, необхідно враховувати позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні №15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року, відповідно до якої окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

При призначенні виду і розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд, у відповідності до ст.ст.65-67 КК України враховує, що ОСОБА_6 , вперше притягується до кримінальної відповідальності, підлягає покаранню за вчинення кримінального правопорушення яке належить до суспільно-небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, внаслідок якого загинула його дружина, ОСОБА_7 , має постійне місце проживання, є пенсіонером МВС, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, суд враховує зокрема способ його життя, його вік, стан здоров`я, свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав в повному об`ємі, критичного ставиться до скоєного, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, даючи чіткі викривальні покази.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

З досудової доповіді, складеної територіальним органом пробації за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_6 вбачається, що за результатами оцінки ризику повторного кримінального правопорушення - рівень ризику низький.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 відповідно до ст.66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.

При цьому, в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17.10.2019 справа №205/7091/16-к, від 12.09.2018 справа №206/5073/15-к суд касаційної інстанції наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2018 справа №167/341/16-к цей суд указав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Наведені обставини у своїй сукупності, з урахуванням досудової доповіді з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого дають підстави вважати, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження нових злочинів можливо досягти без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з метою контролю за поведінкою засудженого у період іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, суд приходить до висновку про недоцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 55 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю може бути призначено на строк від одного до трьох років.

Так, з аналізу характеру та обсягу допущених порушень Правил дорожнього руху, враховуючи обставини кримінального правопорушення, а також той факт, що діяльність обвинуваченого, не пов`язана з керуванням транспортним засобом, проте для нього та його сім`ї наявність права керування транспортним засобом є необхідним для отримання додаткового джерела доходу, суд приходить до висновку про можливість не застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Саме таке покарання ОСОБА_6 суд вважає відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та найбільше відповідатиме меті його призначення відповідно до ст. 50 КК України.

Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Долю речових доказів по даному провадженню слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Зі змісту ч.4 ст. 174 КПК України вбачається, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Цивільний позов не заявлявся.

Керуючись ст. ст.349, 373, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 , звільнити від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік 6 (шість) місяців, якщо він протягом цього терміну не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та/або роботи.

Початок відбування покарання за даним вироком рахувати з 19.07.2023 року.

Міру запобіжного заходу засудженому до вступу вироку в законну силу не обирати.

Речові докази по справі: легковий автомобіль марки «ВАЗ-21043, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вантажний сідловий тягач: MAN TGA 18.400», реєстраційний номер НОМЕР_4 , зі спеціалізованим напівпричепом-самоскидом «СМТ W-25-50», реєстраційний номер НОМЕР_5 , вантажний сідловий тягач «DAF XF 105.460», реєстраційний номер НОМЕР_2 , зі спеціалізованим напівпричепом-самоскидом «STAS SZ33-6K», реєстраційний номер НОМЕР_3 , повернути власникам, скасувавши арешт накладений на зазначені речові докази ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Одеса від 21.11.2022 року.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в сумі 14089-68 грн.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно вручити прокурору та засудженому.

Суддя ОСОБА_1