Номер провадження: 11-кп/813/1683/23
Справа № 523/9011/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12.06.2023 року, якою продовжено застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України у кримінальному провадженні за № 0001708, внесеному до ЄРДР 10.05.2019 року,-

установив

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12.06.2023 року було задоволено клопотання прокурора та щодо ОСОБА_6 на стадії судового розгляду продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 10.08.2023 року з визначенням розміру застави ухвалою судді Суворовського районного суду м.Одеси від 23.02.2023 року (п`ятдесят три тисячі шістсот вісімдесят гривень).

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вказану ухвалу суду та постановити нову ухвалу , якою застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вказує, що пред`явлене обвинувачення є необґрунтованим, клопотання прокурора формальним; обвинувачений має сталі соціальні зв`язки, зокрема: постійне місце проживання та сім`ю; суд не в повній мірі обґрунтував того, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належної поведінки обвинуваченого.

Позиції учасників судового розгляду.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Оскільки в апеляційній скарзі обвинувачений не порушує питання щодо його особистої участі в судовому засіданні апеляційного суду, а інші учасники судового провадження до апеляційного суду не з`явились, тому у відповідності до положень ч.4 ст.107, ч.4 ст.405 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача; обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали провадження; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно п.2 ч.1 ст.372 КПК України в мотивувальній частині ухвали зазначається: суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст.331 КПК України встановлено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, суд при постановленні ухвали в повній мірі дотримався та врахував зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Так, з зазначених матеріалів вбачається, що в провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0001708 від 10.05.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що пред`явлене обвинувачення нічим не підтверджується, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки на даний час судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_7 триває, питання про доведеність чи не доведеність вини останнього судом першої інстанції не вирішено, а тому такі доводи апелянта не може бути предметом розгляду у даному апеляційному провадженні.

Що стосується доводів обвинуваченого про формальність клопотання прокурора та відсутність ризиків, на які він посилається у ньому, апеляційний суд вважає наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зав`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зав`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству , суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, а саме того, що обвинувачений ОСОБА_6 , може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, може продовжити злочину діяльність, апеляційний суд встановив належне та детальне обґрунтування судом наявності кожного із зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі.

Апеляційний суд враховуючи, що ОСОБА_6 , обвинувачується у вчиненні корисного, тяжкого кримінального правопорушення, за вчинення якого в разі доведеності його вини, передбачене покарання у виді позбавлення волі строком до 6 років, наявний ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризик того, що обвинувачений, враховуючи тяжкість покарання, що йому загрожує у разі встановлення його вини, може вдатися спроб переховуватися від суду.

При цьому, апеляційний суд враховує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, стосовно існування ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_6 , від суду.

Також зважаючи на те, що остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , не прийнято та на теперішній час судовий розгляд кримінального провадження триває, потерпілі та свідки підлягають безпосередньому допиту судом, колегія суддів вважає, що в даному випадку існують ризики можливого незаконного впливу останнім на потерпілих та свідків, з метою зміни останніми показань.

Окрім того, наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України підтверджується тим, що ОСОБА_6 забезпечений місцем реєстрації та проживання в Одеській області та м. Одесі, відповідно, але останній офіційно неодружений та непрацевлаштований, суспільно-корисною працею на час затримання в межах іншого кримінального провадження не займався, є раніше неодноразово судимою особою за вчинення злочинів корисливої спрямованості, обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину проти власності, що мав місце в період іспитового строку за вироком Кодимського районного суду Одеської області від 12.09.2022 року.

Крім того, з ухвали суду вбачається, що при задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу, відповідно до вимог ст. 178 КПК України, крім тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення, врахував дані щодо особи обвинуваченого, у тому числі зазначені в апеляційній скарзі.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не встановлено.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора, доведені під час розгляду клопотання та виправдовують тримання обвинуваченого під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є обґрунтованими з огляду обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого, оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності обрання запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою з урахуванням положень глави 18 КПК України.

Доводи, апеляційної скарги, що обвинувачений має міцні соціальні зв`язки висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки соціальні зв`язки останнього не є настільки міцними та впливовими на його поведінку, щоб гарантовано забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду, який, керуючись положеннями ч.3 ст.183 КК України, при обранні обвинуваченому ОСОБА_6 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновки суду, щодо необхідності продовження обвинуваченому ОСОБА_6 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відповідають вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтуються на матеріалах справи, а дані про особу обвинуваченого та наявність встановлених вище ризиків виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

При цьому, застосування до ОСОБА_6 , більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки такий запобіжний захід не здатний запобігти наявним у кримінальному провадженні ризикам, забезпечити належну поведінку обвинуваченого та виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12.06.2023 року, якою продовжено застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України у кримінальному провадженні за № 0001708, внесеному до ЄРДР 10.05.2019 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4