ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року

м. Київ

справа № 161/8641/20

провадження № 51-2894 км 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора ОСОБА_10 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, потерпілого ОСОБА_8 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 14 липня 2022 року та касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 14 липня 2022 року щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004383, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Красноволя Маневицького району Волинської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Обрано відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків відповідно до ч. 5 ст. 194 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК):

- не відлучатись за межі території України без дозволу суду;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон або інші документи, що дають право на виїзд з України (в разі наявності).

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради 60126,40 (шістдесят тисяч сто двадцять шість) грн 40 коп витрат на лікування потерпілого.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 завдану моральну шкоду в сумі 100 000 (сто тисяч) грн.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 у дохід держави 6409 (шість тисяч чотириста дев`ять) грн судових витрат по справі за проведення судових експертиз.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 14 липня 2022 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2021 року відносно ОСОБА_7 - змінений.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового злочину, і виконає передбачені ч. 1 п. п. 1, 2 ст. 76 КК обов`язки, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 200 000 грн відшкодування моральної шкоди.

В решті вирок суду - залишений без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 24 листопада 2018 року близько 23 год, у темну пору доби, керуючи технічно справним автомобілем марки «SEAT Ibiza» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись на вул. Рівненській, у напрямку пр. Відродження, зі сторони Київського Майдану у місті Луцьку, зі швидкістю приблизно 50 км/год, здійснюючи підйом на шляхопровід вул. Рівненської, всупереч вимогам пунктів 2.3 (б), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, не вибрав безпечної швидкості, проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, відволікся від її спостереження, через що невчасно вжив заходи для зменшення швидкості руху, та, як наслідок, допустив зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Polo» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_8 , який, виконуючи вимоги п. 12. 3 Правил дорожнього руху України, зупинився попереду на проїжджій частині дороги шляхопроводу вул. Рівненської.

Внаслідок вищевказаних грубих порушень Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_7 своїми необережними протиправними діями, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, спричинив водію автомобіля марки «Volkswagen Polo», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку, травматичною плащевидною підгострою субдуральною гематомою тім`яно-лобної ділянки справа, яка призвела до компресії та дислокації структур головного мозку.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 пунктів 2. 3 (б), 12. 1, 12 .3 Правил дорожнього рухуУкраїни.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_10 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості, просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

На думку прокурора, при застосуванні ст. 75 КК апеляційним судом не враховано та не надано оцінки тому, що засуджений не розкаявся у вчиненні злочину, судом не встановлено обставин, які пом`якшують покарання.

На думку прокурора, апеляційний суд не врахував, що потерпілий внаслідок ДТП від отриманих тілесних ушкоджень втратив працездатність, став інвалідом, а засуджений навіть не розкаявся у скоєному.

Прокурор вважає, що висновки апеляційного суду про міцні соціальні зв`язки засудженого не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Прокурор зазначає, що апеляційний суд не дотримався вимог статей 370, 419 КПК, допустивши суперечності, оскільки не встановив підстав для пом`якшення покарання в мотивувальній частині ухвали та без зазначення таких підстав дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги захисника частково, пом`якшивши покарання.

На думку прокурора, суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів.

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості, просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Потерпілий зазначає, що суди попередніх інстанцій по-різному оцінюють одні й ті самі дані, які характеризують засудженого.

На думку потерпілого, апеляційний суд безпідставно залишив поза увагою, що засуджений вину у вчиненому не визнав та не розкаявся, заперечуючи свою причетність до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить вирок та ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Захисник зазначає, що суд першої інстанції не виконав вимоги ч. 3 ст. 333 КПК, необґрунтовано відмовивши в задоволенні клопотань захисника про проведення слідчої дії в рамках судового розгляду.

Захисник вважає, що апеляційним судом порушено право засудженого на справедливий та законний судовий розгляд, оскільки судом досліджено звукозаписи судових засідань суду першої інстанції поза межами судового засідання апеляційного суду.

На думку захисника, поза увагою суду першої інстанції залишилось, що органами досудового розслідування порушено вимоги ч. 1 та ч. 3 ст. 240 КПК внаслідок залучення ОСОБА_7 до слідчого експерименту 25 грудня 2019 року в якості свідка, а не підозрюваного, що, на думку захисника, суперечить висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року в справі № 740/3597/17. Зазначає про порушення органами досудового розслідування вимог ч. 1 ст. 242 КПК, чим обмежено право засудженого на поставлення питань перед автотехнічною експертизою.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційні скарги прокурора та потерпілого, просила касаційну скаргу захисника залишити без задоволення; захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу захисника, касаційні скарги прокурора та потерпілого просив залишити без задоволення; потерпілий ОСОБА_8 та його представник ОСОБА_9 підтримали касаційні скарги потерпілого та прокурора, касаційну скаргу захисника просили залишити без задоволення.

Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судом норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Прокурор та потерпілий висновки судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК не оспорюють.

Викладені в касаційних скаргах прокурора та потерпілого доводи зводяться до незгоди із застосуванням до засудженого положень інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є обґрунтоване переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, характер суспільно небезпечного діяння, його наслідки, зміст протиправної поведінки. Важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, її соціально-демографічні властивості, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо.

Колегія суддів Верховного Суду розглядає доводи щодо неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність через необґрунтоване звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК в контексті того, що положення вказаної норми у їх взаємозв`язку з приписами статей 50, 65 КК вимагають від суду переконливо вмотивувати наявність підстав до обґрунтування висновку про можливість досягнення цілей покарання в конкретному кримінальному провадженні.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками апеляційного суду про можливість застосування до засудженого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК.

Судом апеляційної інстанції було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані про особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно

Свій висновок про можливість застосування ст. 75 КК і звільнення засудженого від відбування основного покарання з випробуванням суд апеляційної інстанції обґрунтував також тим, що засуджений є особою молодого віку, має постійне місце проживання, у нього наявні міцні соціальні зв`язки, вчинив необережний тяжкий злочин, проте з моменту його вчинення - 24 листопада 2018 року, жодних протиправних дій не вчинив, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався. Також апеляційний суд взяв до уваги обставини, що передували вчиненню кримінального правопорушення, погодні умови, а також порушення Правил дорожнього руху, що ставляться у провину ОСОБА_7 .

Врахувавши зазначені аспекти в їх сукупності, колегія суддів Верховного Суду вбачає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, звільнивши ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК.

Надаючи оцінку доводам потерпілого про відсутність у засудженого щирого каяття, колегія суддів Верховного Суд виходить із того, що щирим каяттям є відверта негативна оцінка винною особою своєї кримінально караної поведінки, визнання тих обставин, які йому ставляться в провину, а отже, характеризує його поведінку після вчинення злочину з позицій психологічної переорієнтації, коли він справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити відповідні об`єктивні дані. Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. З огляду на викладене, щире каяття необхідно відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання засудженого ОСОБА_7 , судом першої інстанції не встановлено. Судом апеляційної інстанції також не було встановлено щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання, що, на думку колегії суддів Верховного Суду, не вплинуло на обґрунтованість його висновків про наявність підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК.

За змістом положень ст. 418, ч. 2 ст. 419 КПК судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, зокрема постановою об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 квітня 2023 року в справі № 537/984/20, в основі апеляційного перегляду судового рішення лежить перевірка його обґрунтованості і законності, задля чого апеляційний суд наділений відповідними процесуальними можливостями, ключовою із яких є перевірка повноти і правильності встановлення судом першої інстанції обставин кримінального провадження за результатами дослідження і оцінки доказів.

Межі перегляду судом апеляційної інстанції регламентовано ч. 1 ст. 404 КПК, в якій зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Беручи до уваги той факт, що апеляційний суд є останньою інстанцією, яка наділена законодавцем повноваженнями встановлювати фактичні обставини справи, суду апеляційної інстанції необхідно здійснювати ретельну перевірку правильності встановлення обставин кримінального провадження за результатами оцінки місцевим судом доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і захисту.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

Процесуальні вимоги, засновані на вмотивованій незгоді та обґрунтованому запереченні правильності висновків місцевого суду щодо встановлених обставин, зобов`язують апеляційний суд надати мотивовані відповіді на доводи апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення, у судовому рішенні має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог КПК, неповне дослідження доказів, ненадання цим судом належної оцінки наявним у матеріалах кримінального провадження доказам як кожному окремо, так і в їх сукупності, на підтвердження чи спростування винуватості особи у пред`явленому обвинуваченні, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, за своїм змістом є адресованим апеляційному суду зверненням про повторне дослідження обставин справи.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, зазначених вимог закону в цьому провадженні належним чином не було виконано.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції на підставі зібраних під час досудового розслідування та досліджених у ході судового розгляду доказів, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Не погодившись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , не погоджуючись з вироком районного суду подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок, провадження у справі закрити за відсутністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК. Захисник ОСОБА_6 вказував, що обвинувачений не міг уникнути зіткнення із автомобілем під керуванням потерпілого через наявність іншого транспортного засобу, який рухався попереду нього та заважав огляду. Тобто, момент виникнення небезпеки настав значно пізніше, ніж визначив у слідчому експерименті слідчий. Протокол слідчого експерименту від 25 грудня 2019 року містить необ`єктивну інформацію, а схема до нього, не відповідає дійсним подіям та обставинам справи, різниться із показаннями свідків. Вихідні дані, якими оперували експерти, різняться із фактичними обставинами події. Фактично судом першої інстанції не було забезпечено право обвинуваченого на встановлення дійсних обставин справи та перевірки обставин, що мають істотне значення для кримінального провадження. Задовольняючи цивільний позов КП «Волинська обласна клінічна лікарня», судом першої інстанції, на думку захисника, не надано оцінки тому факту, що цивільна відповідальність засудженого ОСОБА_7 застрахована згідно страхового полісу обов`язкового страхування цивільного відповідальності наземних транспортних засобів, якому першочергово необхідно було звернутись із відповідним позовом до страхової компанії, а в разі недостатності таких коштів, до винуватця. Розмір моральної шкоди захисник вважав необґрунтованим та недостатньо вмотивованим.

Захисник в апеляційній скарзі також наголошував на неузгодженості показань свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , наданих ними у судовому засіданні 1 грудня 2020 року, що, на його думку, не відповідає тексту вироку суду першої інстанції.

Таким чином, захисник наводив у поданій апеляційній скарзі конкретні доводи і суд апеляційної інстанції з використанням наданих йому кримінальним процесуальним законом повноважень повинен був надати мотивовані відповіді на всі доводи поданої апеляційної скарги.

Крім того, стороною захисту було поставлено під сумнів протокол слідчого експерименту від 25 грудня 2019 року та результати експертиз з мотивів того, що вони проводилися на основі вихідних даних, що різняться із фактичними обставинами події.

Оскільки слідчий експеримент та висновки інженерно-транспортних експертиз є базовими доказами у цьому провадженні, то апеляційний суд зобов`язаний був надати мотивовані відповіді на вказані доводи апеляційної скарги, проаналізувавши й зіставивши їх з наявними у справі матеріалами, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК мотивувальна частина ухвали апеляційного суду повинна містити, зокрема, короткий зміст вимог апеляційної скарги, узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Проте зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що доводи апеляційної скарги захисника не були належним чином проаналізовані і відсутня будь-яка позиція суду щодо них.

Разом з тим, захисник, заперечуючи правильність і повноту встановлених обставин, ставив питання про дослідження технічного звукозапису судового засідання від 1 грудня 2020 року з метою перевірки відповідності показань свідків висновкам про їх взаємоузгодженість, викладених у вироку суду першої інстанції, та доказів: висновку експерта № 8032 від 2 квітня 2020 року; протоколу проведення слідчого експерименту від 25 грудня 2019 року; висновку експерта № 179 від 24 травня 2019 року; протокол огляду місця події від 24 листопада 2018 року та визнати вказані докази недопустимими.

За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів Верховного Суду було встановлено, що суд апеляційної інстанції не перевірив доводи сторони захисту про те, що показання свідків, зазначені у вироку, не узгоджуються між собою.

Суд апеляційної інстанції при перегляді вироку місцевого суду щодо ОСОБА_7 допустив порушення вказаних процесуальних норм, що відповідно до положень ст. 412 КПК є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки перешкодило суду ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

З огляду на наведене, оскаржувана ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження, апеляційному суду необхідно врахувати викладене, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах, і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, яке відповідатиме вимогам кримінального процесуального законодавства.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги прокурора ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення, касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Ухвалу Волинського апеляційного суду від 14 липня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3