У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/4771/23

№ 1-кп/183/1355/23

10 липня 2023 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості по якому внесені 22.01.2023 року до ЄРДР за № 0000100, за обвинуваченням ОСОБА_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, -

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В :

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 посилаючись на те, що ОСОБА_3 підозрюється у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.

Вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчинені вказаних кримінальних правопорушеннях підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2023 року застосовано до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 19 травня 2023 року включно.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10.04.2023 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2023 року, якою застосовано до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, залишено без змін.

Слідчим суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська та суддями Дніпровського апеляційного суду визнано підозру пред`явлену ОСОБА_3 обґрунтованою, а ризики заявлені стороною обвинувачення наявними, а саме те, що знаходячись на волі підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити вплив на свідків та потерпілих та вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення

З моменту обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу ризики, які були підставою для прийняття такого рішення, не зменшилися та продовжують існувати. Так, на даний час існують ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у зв`язку з чим є необхідність у продовженні дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 .

Про наявність ризику передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватись від суду свідчить те, що ОСОБА_3 будучи раніше судимим за вчинення аналогічного злочину та будучи звільненим умовно-достроково вчинив тяжкий злочин після вчинення якого покинув місце пригоди на транспортному засобі та розуміє тяжкість та невідворотність покарання. Також ОСОБА_3 усвідомлює, що він підозрюється у скоєнні тяжкого злочину, у результаті якого наступили виключно тяжкі наслідки у вигляді смерті людини та за вчинення якого йому загрожує покарання у вигляді позбавленням волі на строк до 8 років. Так, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, підозрюваний ОСОБА_3 усвідомлює невідворотність покарання за вчинене кримінальне правопорушення та з метою уникнення відповідальності може переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

Про наявність ризику передбаченого у п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконно впливати на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні, свідчить те, що ОСОБА_3 усвідомлює що покази свідків та потерпілої є вагомими доказами у кримінальному провадженні, останньому відомі анкетні дані свідків та потерпілих, які являються мешканцями с. Піщанка де зареєстрований та проживає обвинувачений, ОСОБА_3 розуміє що, свідки своїми показами фактично доводитимуть його вину, а отже підозрюваний може незаконно впливати шляхом підбурювання, вмовляння чи залякування свідків у кримінальному провадженні, що у свою чергу зашкодить вирішенню завдань кримінального судочинства, та перешкоджатиме ефективному, повному, всебічному та неупередженому розслідуванню.

Про наявність ризику передбаченого у п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить те, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, був звільнений умовно-достроково та будучи позбавленим права керування транспортними засобами вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення, а наслідками злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, є позбавлення життя людини, тому, ОСОБА_3 будучи позбавленим права керувати транспортними засобами свідомо нехтує обмеженнями встановленими судом, перебуваючи на волі може вчинити інше кримінальне правопорушення та керувати джерелом підвищеної небезпеки, що не запобігає можливості спричинити шкоду життю та здоров`ю інших громадян як тим, що користуються керованим обвинуваченим транспортним засобом, так і пішоходам.

Зазначені обставини свідчать про неможливість запобігання вказаним ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Враховуючи вищевикладене, з метою запобігання спробам обвинуваченого ОСОБА_3 , переховуватись від суду, вчинити вплив на свідків та потерпілих та вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, останньому необхідно продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_3 покладених на нього процесуальних обов`язків.

Відповідно до п.2 ч.4 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

З метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні, вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху та враховуючи, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам кримінального провадження, керуючись вимогами ст. ст. 36, 131, 132, 176 178, 183, 184 КПК України, прокурор просить клопотання задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 просила відмовити в задоволені клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, обґрунтовуючи тим, що на даний час відсутні, передбачені законом підстави для задоволення даного відносно ОСОБА_3 з огляду на наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Конституції України права і свободи людини є… непорушними.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Крім того, у ч. 5 ст. 17 КПК України законодавець окремо акцентував увагу правозастосовних органів на те, що поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Статтею 5 §3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано право кожної особи, заарештованої або затриманої згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті на звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Згідно практики Європейського Суду з прав людини, для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним за змістом пункту 1 статті 5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо. Застосування такого заходу повинно також бути необхідним у конкретних обставинах (див. Рішення від 14 жовтня 2010 по справі «Хайредінов проти України» (Khayredinovv. Ukraine), № 38717/04, п. 27; «Нечипорук та ЙонкалопротиУкраїни» (NECHIPORUKANDYONKALOv. UKRAINE) від 21 квітня 2011, п. 196).

Особа, яка обвинувачується у вчиненні злочину, завжди повинна бути звільнена з-підварти до суду, якщо тільки держава не може довести, що «є відповідні і достатні» причини, щоб виправдати триваюче тримання під вартою (див. справи Wemhoff v. Germany, рішення від 27 червня 1968 р., Series A № 7, стор. 24-25, п. 12; Yagci and Sargin v. Turkey, рішення від 8 червня 1995 р., Series A № 319-A, п. 52).

Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості" (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року).

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Частинами 3, 5 ст. 199 КПК України передбачено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Так, під час обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя прийшов до висновку про існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5. ч. 1 ст. 177 КПК України, які були зазначені в клопотанні слідчого.

Наразі прокурор вказує про те, що ризики, які були підставою для обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися та продовжують існувати, та наголошує на існуванні ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризик переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду обґрунтовано тяжкістю статті та тим, що ОСОБА_3 раніше притягався до кримінальної відповідальності, а отже може переховуватися від слідства. Однак, звертаю увагу суду, що ОСОБА_3 не переховувався від слідства, на першу вимогу слідчого та слідчого судді прибував для проведення слідчих та процесуальних дій. Тривалий час проживає за однією і тою ж самою адресою разом із похилою бабусею, за якою він здійснює догляд. Крім того, даний ризик нівелюється тим, що наразі в Україні діє Військовий стан, що виключає можливість виїзду ОСОБА_3 за кордон та навіть в інше місто (область).

Клопотання прокурора не містить посилання на жодні обставини, які б свідчили на користь того, що обвинувачений вчиняв чи буде вчиняти такі дії. Усі свідки, які були допитані під час проведення досудового розслідування не є очевидцями дорожньо-транспортної пригоди та у своїх показаннях жоден із свідків не вказує на ту обставину, що саме ОСОБА_3 керував автомобілем під час ДТП. А отже не існує підстав для впливу на свідків та потерпілу.

Тобто, наявність цього ризику є суто нічим необґрунтованим припущенням сторони обвинувачення. Стороною обвинувачення не надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_3 впливав чи намагався здійснити вплив на свідків чи потерпілу у даному кримінальному провадженні.

Відповідно ж до усталеної практики Європейського суду з прав людини, ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства не може оцінюватися абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (рішення у справі Бекчієв проти Молдови, № 9190/03, 04.10.2005 року, п. 59).

Щодо тверджень прокурора про наявність ризику вчинення ОСОБА_3 іншого кримінального правопорушення за умов не перебування ізольованим від суспільства в межах запобіжного заходу слід звернути увагу на ту обставину, що ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні неумисного, необережного кримінального правопорушення. А тому, не можна стверджувати про наявність даного ризику та неможливість його запобігти, застосувавши до мого підзахисного будь-якого іншого, більш м`якого запобіжного заходу.

Звертає на себе увагу і та обставина, що кримінальним процесуальним законодавством тягар доведення існування обставин, що дають підставу для застосування запобіжних заходів покладається саме на сторону обвинувачення.

До клопотання про продовження строку тримання під вартою стороною обвинувачення не надано жодного доказу на підтвердження існування жодного із ризиків, заявлених стороною обвинувачення.

Крім того, сторона захисту вважає, що матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_3 не містять даних, що підтверджують наявність «розумної підозри» в тому, що він причетний до вчинення «правопорушення» в розумінні ст. 5 § 1 (с) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та навіть спростовують пред`явлене йому обвинувачення.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини «розумність» підозри, на якій повинен ґрунтуватися арешт, складає істотну частину гарантії від свавільного арешту і затримання, передбачених в статті 5 § 1 (с) Конвенції (див. справу Fox, Campbelland Hartley v. The United Kingdom, заяви №№ 12244/86; 12245/86; 12383/86, рішення від 30 серпня 1990 р., п. 32).

«Розумна підозра» у вчиненні кримінального злочину, про який йде мова в статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин чи відомостей, які б впевнили неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин (див. справу Fox, Campbelland Hartley v. The United Kingdom, заяви №№ 12244/86; 12245/86; 12383/86, рішення від 30 серпня 1990 р., п. 32; Labita v. Italy , заява № 26772/95, рішення від 6 квітня 2000 р., п.155; OHara v. The United Kingdom, заява № 37555/97, рішення від 16 жовтня 2001 р., п. 34).

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська, розглядаючи клопотання сторони обвинувачення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 прийшов до висновку про те, що ОСОБА_3 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, що, на думку суду, підтверджується доданими до клопотання доказами та не спростовується показами свідка ОСОБА_9 .

Однак, докази, які були дослідженні слідчим суддею не підтверджують той факт, що за кермом автомобіля «ВАЗ-2109» р.н. НОМЕР_1 , який знаходиться у володінні ОСОБА_10 , керував саме ОСОБА_3 .Так, особи, які були допитані в якості свідків не були очевидцями ДТП; потерпіла також не бачила моменту ДТП та особу, яка вчинила дане кримінальне правопорушення; усі експертизи у даному провадженні проведені на підставі показань свідка ОСОБА_10 , який володіє автомобілем «ВАЗ-2109» р.н. НОМЕР_1 та у момент ДТП перебував в автомобілі в стані сильного алкогольного сп`яніння, а отже не міг адекватно сприймати дорожню обстановку. Протокол допиту свідка ОСОБА_10 взагалі не можна брати до уваги в якості доказу вини мого підзахисного, оскільки дана особа є заінтересованою та може оговорювати ОСОБА_3 , з метою уникнення відповідальності.

Отже, докази, надані стороною обвинувачення в якості обґрунтування доведеності вини ОСОБА_3 під час обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в своїй сукупності, при їх належній оцінці не свідчать про наявність «розумної підозри», того, що саме ОСОБА_3 керував автомобілем «ВАЗ-2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що свідчить про відсутність «обґрунтованої підозри» у вчиненні ОСОБА_3 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Згідно з ч. 3 ст. 176 КПК слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

З врахуванням вимог ст. 184 ч. 1 п. 6 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу повинно обов`язково містити обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Та за умови не доведення стороною обвинувачення вказаних обставин, у слідчого судді виникає обов`язок постановити ухвалу про відмову в застосуванні такого запобіжного заходу або ухвалу про застосування більш м`якого запобіжного заходу, аніж заявлено у клопотанні.

В клопотанні прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_3 неможливість запобігання заявленим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів взагалі не була обґрунтована.

З ухвали слідчого судді про обрання запобіжного заходу, також не вбачається з яких мотивів виходив слідчий суддя погоджуючись з клопотанням слідчого в частині неможливості запобігання заявленим ризикам, шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Можливо лише припустити, що сторона обвинувачення та слідчий суддя в цій частині опиралися на тяжкість покарання, яке загрожує моєму підзахисному в разі визнання його винним.

Проте, відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, суворість можливого вироку та тяжкість обвинувачення не можуть самі по собі виправдовувати тримання особи під вартою, а наявність підстав для позбавлення особи волі повинна оцінюватися з врахуванням ряду інших відповідних факторів (наприклад, рішення у справах «Панченко проти Росії» від 08 лютого 2005 року, заява № 45100, п.99, «Кляхін проти Росії» (Klyakhin v. Russia), №46082/99, від 30 листопада 2004 року, п. 65).

Відомості про особу ОСОБА_3 свідчать про міцність соціальних зв`язків підозрюваного у місці його постійного проживання, він тривалий час проживає за однією і тою ж самою адресою разом із похилою бабусею, за якою він здійснює догляд, має постійне місце роботи, активну життєву позицію є учасником бойових дій.

Отже, навіть якщо розумно припустити наявність будь-якого із передбачених законом ризиків, наведені відомості свідчать про те, що досягнення мети застосування запобіжного заходу можливе і шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, наприклад, у вигляді нічного домашнього арешту за місцем проживання.

Захисник ОСОБА_6 та обвинувачений в судовому засіданні підтримали думку захисника ОСОБА_7 ..

Потерпіла підтримала клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу ОСОБА_3 суд враховує, що існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до клопотання прокурора, під час досудового розслідування встановлено наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд вважає, що наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України свідчить те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, з огляду на тяжкість можливого покарання у виді позбавлення волі, з метою подальшого виконання можливого винесеного відносно нього обвинувального вироку за вчинення вищевказаного злочину вбачається ризик того, що він може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності, на даний час підозрюється у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких, ОСОБА_3 розуміє, що у разі визнання його судом винуватим у вчиненні вказаних злочинів в результаті якого наступили виключно тяжкі наслідки у вигляді смерті людини та за вчинення якого йому загрожує покарання у вигляді позбавленням волі на строк до 8 років, тому існує реальна можливість переховування останнього від органів досудового розслідування та суду з метою ухилення від покарання.

Про наявність ризику передбаченого у п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить те, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, був звільнений умовно-достроково та будучи позбавленим права керування транспортними засобами вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення, а наслідками злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, є позбавлення життя людини, ОСОБА_3 будучи позбавленим права керувати транспортними засобами свідомо нехтує обмеженнями встановленими судом, перебуваючи на волі може вчинити інше кримінальне правопорушення та керувати джерелом підвищеної небезпеки, що не запобігає можливості спричинити шкоду життю та здоров`ю інших громадян як тим, що користуються керованим обвинуваченим транспортним засобом, так і пішоходам.

Суд при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оцінила в сукупності інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме те, що ОСОБА_3 підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, віднесеного законом до категорії тяжких, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушень, у вчиненні якого він обвинувачується.

Все вищевикладене неодмінно свідчить про відсутність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу ОСОБА_3 , ніж тримання під вартою.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваної, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства. Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд вважає необхідним застосувати обвинуваченому найбільш тяжкий вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення визначеного раніше ризику.

Аналізуючи вищевикладене, вислухавши думку учасників процесу, кожного окремо, суд вважає клопотання прокурора обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 177, 178 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , задовольнити.

Обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, громадянину України, продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк до 07 вересня 2023 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1