Номер провадження: 11-кп/813/293/23
Справа № 496/769/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 23 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001357 від 10 грудня 2020 року відносно

ОСОБА_7 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мирне Біляївського району, громадянина України, з вищою освітою, офіційно не працевлаштований, перебуває у цивільному шлюбі, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 23 жовтня 2021 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Відповідно до ст.75 КК України, ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на (три) роки.

У відповідності до ст. 76 КК України, на ОСОБА_7 покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 з випробувальним строком, визначено обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

До набрання вироком законної сили обрано відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Вирішено питання стосовно речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні, а також щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Оскарженим вироком встановлено, що 09.12.2020 року, ОСОБА_7 , керуючи легковим автомобілем марки «VOLKSWAGEN PASSAT», номерний знак НОМЕР_1 , рухався у темний час доби по асфальтованому сухому покриттю по проспекту Енергетиків в м. Теплодар, Одеської області, з боку вул. Генерала Плієва у бік вул. Полева. На зазначеній ділянці проїзної частини організований двосторонній дворядний рух, напрямки якого розділені суцільною лінією дорожньої розмітки 1.1. ПДР. Автомобіль, під керуванням ОСОБА_7 , рухався у лівій смузі свого напрямку руху, зі швидкістю приблизно 111 км/год., яка вдвічі перевищує установлену в населених пунктах швидкість руху 50 км/год., чим порушив вимоги п. 12.4., п/п «б» п. 12.9. «Правил дорожнього руху» України, далі «Правила», що зобов`язують водія:

- п. 12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год;

- п. 12.9. «Водієві забороняється: п/п б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил»;

Здійснюючи подальший рух, о 20.47 год., водій ОСОБА_7 , не обравши безпечну швидкість, вкрай уважним не був, наближаючись до ділянки проїзної частини на якій розташовані нерегульовані пішохідні переходи, пре що його інформували інформаційно-вказівні дорожні знаки 5.35.1 і 5.35.2 «Пішохідний перехід» та біла горизонтальна розмітка 1.14.1 «зебра», здійснюючи рух з перевищенням допустимої в населеному пункті швидкості своїми діями свідомо створював небезпеку для інших учасників дорожнього руху, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків легковажно розраховував на їх відвернення чим порушив вимоги п. 1.5, п/п «б» п. 2.3. «Правил дорожнього руху» Україні, що зобов`язують водія:

- п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інша осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків».

- п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: п/п б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплена вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися ви керування цим засобом у дорозі».

ОСОБА_7 , керуючи автомобілем при проїзді першого нерегульованого пішохідного переходу та під`їзду до другого нерегульованого пішохідного переходу, про що його інформувала біла горизонтальна розмітка 1.14.1 «зебра», не зменшив швидкість руху керованого ним транспортного засобу допустимої в населеному пункті швидкості, для безпечного проїзду цієї ділянки, а навпаки нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, продовжував рух з перевищенням допустимої в населеному пункті швидкості.

При цьому ОСОБА_7 був неуважним, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, обрав швидкість руху керованого автомобіля, без урахування дорожньої обстановки, яка не забезпечує безпеку, і не дає можливість йому постійно контролювати рух автомобіля, відволікся від керування, внаслідок цього, отримуючи об`єктивні ознаки зміни дорожньої обстановки, що виразились у появі попереду на проїзній частині небезпеки у русі, у вигляді пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину між вище вказаними нерегульованими пішохідними переходами, на добре освітленній вуличним ліхтарним освітленням ділянці дороги, рухаючись у темпі кроку, з правого боку ліворуч за ходом руху автомобіля, та знаходилася у полі зору водія тривалий час, через значне перевищення допустимої в населеному пункт швидкості руху, позбавив себе можливості уникнути аварійної ситуації, хоч завчасно міг виявити пішохода на дорозі і, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, проігнорував вимоги п. 12.3. вказаних Правил, якими передбачено:

п. 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»;

своєчасно не зменшив швидкість руху керованого транспортного засобу аж до його зупинки, застосував маневр ліворуч та виїхав на зустрічну половину проїзної частини.

Як наслідок, через значне перевищення швидкості руху та невиправданого маневр ліворуч, водій ОСОБА_7 допустив наїзд передньою правою частиною керованого автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», номерний знак НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_9 , яка підходила вже до середині проїзної частини, під час якого відбулось закидання тіла пішохода на капот, переднє вітрове скло, з наступним відкиданням та падінням потерпілої на дорожнє покриття.

В результаті ДТП пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження та її смерть на місці пригоди знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із поєднаною травмою голови, хребтового стовпа, грудей, поясу верхніх кінцівок зліва, вільної частини лівої нижньої кінцівки з крововиливом під м`яку мозкову оболонку головного мозку, вивихом атланто-потиличних суглобів у вигляді розривів суглобових капсул, тріщини суглобових поверхонь, надривів та розривів зв`язкового апарату, з надривом хребцевої артерії, розривами нервових волокон, крововиливом під м`яку спинномозкову оболонку, переломом тіла грудини, множинними двобічними переломами ребер зі скупченням крові в правій, повітря і крові - в лівій плевральних порожнинах, переломом тіла лівої ключиці, переломом лівої малогомілкової кістки в 2-х місцях зі зміщенням уламків. Безпосередньою причиною смерті з`явився шок.

Як встановлено слідством, дії водія автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», номерний знак НОМЕР_1 , регламентувалися вимогами пункту 12.4 ПДР, згідно з якими, в населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год, а також вимогами пункту 12.3 ПДР, згідно з якими, у разі виникнення небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу.

Водій ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода виконанням вимог пункту 12.3 ПДР - гальмуванням.

Дії водія ОСОБА_7 , які не відповідали вимогам пункту 12.3 ПДР, з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку з ДТП.

Отже, водій ОСОБА_7 , шляхом належного виконання вимог вищевказаних пунктів «Правил дорожнього руху», гарантовано мав технічну можливість запобігти ДТП і саме його фактичні дії знаходяться у причинному зв`язку з настанням події цієї пригоди.

За таких обставин ОСОБА_7 у сукупності допустив порушення вимог 1.5.; 2.3. б); 12.3.; 12.4., 12.9 б) «Правил дорожнього руху» України.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнені

доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , просив оскаржений вирок частково скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зокрема, не взято до уваги, що обвинуваченим не було компенсовано витрат, які понесла потерпіла сторона, що свідчить про невжиття усіх заходів, спрямованих на відшкодування шкоди та примирення з потерпілим.

Також судом не взято до уваги обставини при яких обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, а саме, що ОСОБА_7 рухався у межах населеного пункту зі швидкістю, яка двічі перевищує дозволену швидкість та своїми діями свідомо створював небезпеку для інших учасників руху, що призвело до загибелі людини.

Крім того, суд не надав належної правової оцінки позиції потерпілої сторони, які наполягали на реальному покаранню для обвинуваченого.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання неправильно застосував положення статті 75 КК України, при цьому суд не зазначив від якого саме покарання він звільняє обвинуваченого: від основного чи від додаткового.

За таких обставин прокурор вважає, що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі яке він має відбувати реально.

Позиції учасників апеляційного провадження

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 змінив вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити лише в частині призначення покарання, а саме, звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробування, а додаткове покарання залишити до відбування. Прокурор зазначив про те, що суд першої інстанції, звільнивши ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не вказав, від якого саме покарання звільняє обвинуваченого, від основного чи від додаткового, оскільки прокурор вважає, що відсутні підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання.

Потерпіла ОСОБА_8 підтримала змінену апеляційну скаргу прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував проти зміненої апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, а також доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Разом з тим, прокурор, уточнивши вимоги апеляційної скарги зазначив про те, що суд першої інстанції, звільнивши ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не вказав, від якого саме покарання звільняє обвинуваченого, від основного чи від додаткового, оскільки прокурор вважає, що відсутні підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання.

Апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи зміненої апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з таких підстав.

Положеннями ч. 1 ст. 409 КПК України передбачені підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Згідно з положеннями п.2) ч.1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є зокрема застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен враховувати тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Вирішуючи питання про застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України, суд повинен належним чином дослідити та оцінити всі обставини, які мають значення для прийняття рішення, й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Відповідно до положень ч. 6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями ч. 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог закону, та взагалі не навів мотивів звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а застосувавши зазначену правову норму, допустив неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, який не підлягав застосуванню, що призвело до безпідставного звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції формально враховано тяжкість злочину та не в повній мірі взяті до уваги відомості про особу обвинуваченого, не надано оцінки низці обставин, які мають значення для застосування ст. 75 КК України.

Дослідивши оскаржений вирок, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, не в повній мірі врахував характер та мотиви допущених обвинуваченим ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що дії ОСОБА_7 були направлені на грубе порушення правил безпеки дорожнього руху з використанням джерела підвищеної небезпеки автомобіля, а також те, що від вказаних дій настала смерть потерпілої.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції не враховано належним чином відомості про особу обвинуваченого, який керував автомобілем з швидкістю руху приблизно 111 км/год, яка в двічі перевищує встановлену в населених пунктах швидкість руху, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників дорожнього руху, чим проявив байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно Конституції України є найвищими соціальними цінностями.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_7 мав об`єктивну і реальну можливість припинення загрози безпеці дорожнього руху, створеної власними необережними діями, та недопущення дорожньо-транспортної події, за відсутності перешкод будь-якого характеру.

Проте, ОСОБА_7 жодних заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, здійснивши невиправданий маневр ліворуч, чим допустив злочинну самовпевненість, яка призвела до тяжких наслідків.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше тричі притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1.2 ст.122 КУпАП, яка передбачає відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху, що характеризує ОСОБА_7 з негативної сторони та свідчить про неодноразове порушення ним «Правил дорожнього руху» України (а.к.п.150).

Разом з тим, апеляційний суд приймає до уваги, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше не судимий, за кермом перебував у тверезому стані, залишився на місці ДТП та відразу викликав швидку допомогу та поліцію.

Під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_8 зазначила, що обвинувачений ОСОБА_7 відшкодував їй завдану моральну шкоду у розмірі 290 000 гривень, а потерпілій ОСОБА_10 7000 доларів США.

Апеляційний суд зазначає, що, навіть попри вчинення ОСОБА_7 злочину за необережності, однак з проявом злочинної самовпевненості, оскільки останній керував автомобілем з швидкістю руху приблизно 111 км/год., яка в двічі перевищує встановлену в населених пунктах швидкість руху, та з урахуванням настання тяжких наслідків у виді смерті потерпілої, апеляційний суд вважає, що звільнення ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не є виваженим, справедливим та таким, що відповідає вимогам статті 65 КК України.

На думку апеляційного суду, звільнення ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, за встановлених обставин не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що оскаржений вирок не містить переконливого обґрунтування того, що викладені судом першої інстанції обставини у своїй сукупності дають підстави для висновку про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування додаткового покарання на підставі ст.75 КК України, не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження та вимогах закону, тому апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції застосований закон про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню.

Наведені обставини, відповідно до положень п.4) ч.1 ст.409; п.2) ч.1 ст.413;

п.4) ч.1 ст.420 КПК України, є підставами для задоволення зміненої апеляційної скарги прокурора, в частині призначення ОСОБА_7 покарання та ухвалення нового вироку.

Керуючись статтями 370, 372, 404, 405, 407, 409, 413, 418, 420, 532, 615 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Змінену апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 23 жовтня 2021 року, яким ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України скасувати в частині призначення покарання

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до положень п.1) та п.2) ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4