Ухвала

іменем України

4 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 295/4368/22

провадження № 51 - 1149 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , котрий діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 21 вересня 2022 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від

16 листопада 2022 року,

встановив:

За вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 21 вересня

2022 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився та проживає на АДРЕСА_1 , раніше судимого - 9 червня 2020 року Житомирським районним судом Житомирської області за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1

ст. 70, ст. ст. 75, 76 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з випробуванням та іспитовим строком 2 роки,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк

4 роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 9 червня 2020 року, та визначено

ОСОБА_5 за сукупністю вироків остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.

Цим же вироком вирішено питання щодо цивільного позову та речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він

13 грудня 2021 року, приблизно о 22:00, перебуваючи поблизу будинку

АДРЕСА_2 , діючи повторно, шляхом злому навісного замку на дверях, проник до підвального приміщення цього будинку, звідки таємно викрав велосипед, який належить потерпілому

ОСОБА_6 , спричинивши останньому матеріальну шкоду на суму 3690 грн 56 коп. Після чого залишив місце події, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 16 листопада 2022 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Не погодившись із зазначеними судовими рішеннями, захисник ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції змінити і призначити засудженому ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 185 КК

із застосуванням положень ст. 69 КК. Вказує на неврахування судами обставин, які, на думку захисника, є підставою для застосування приписів вказаної статті.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій,

їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення

і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Так, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК. Санкція ч. 3 ст. 185 КК, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення

(в редакції Закону України від 17 листопада 2021 року № 1888-IX, який набрав чинності

25 листопада 2021 року), передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.

Як убачається з копії вироку суду першої інстанції, суд призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. При цьому суд обрав саме такий розмір покарання, зваживши на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, дані про особу винного, котрий судимий за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень і вчинив новий злочин під час іспитового строку, та не відшкодував шкоду потерпілому.

Разом з цим, врахувавши відсутність обставин, які обтяжують покарання, позицію потерпілого, який не наполягав на суворості покарання, суд призначив покарання, яке наближене до мінімального, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 185 КК. Одночасно, взявши

до уваги, що засуджений, будучи звільненим від відбування покарання з випробуванням, вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку, суд на підставі ч. 1

ст. 71 КК до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднав невідбуту частину покарання, призначеного вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 9 червня 2020 року.

Разом з цим, доводи захисника про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, у зв`язку із незастосуванням до ОСОБА_5 положень ст. 69 КК є необґрунтованими.

Так, у виключних випадках кримінальний закон передбачає можливість застосування положень ст. 69 КК, але лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі, а саме: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або

ч. 2 ст. 66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Проте, суд першої інстанції взагалі не знайшов обставин, що пом`якшують покарання,

натомість апеляційний суд зазначив, що, в даному кримінальному провадження щире каяття має місце. Разом з цим, суд апеляційної інстанції правильно визначив, що наявність такої обставини, як щире каяття, та відсутність інших обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, є недостатньою підставою, враховуючи вимоги ст. 69 КК, для призначення покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої межі санкції ч. 3 ст. 185 КК. З вказаним висновком погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Зважаючи на наведене, призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом та розміром є пропорційним і співмірним вчиненому, а також необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.

Оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від

21 вересня 2022 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 16 листопада

2022 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3