Справа № 932/6642/22
Провадження № 1-кс/932/219/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року м. Дніпро

Слідчий суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , підозрюваного ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі скаргу захисника адвоката ОСОБА_4 в інтересах підозрюваного ОСОБА_3 , про скасування повідомлення про підозру,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року до суду надійшла скарга захисника адвоката ОСОБА_4 в інтересах підозрюваного ОСОБА_3 , на повідомлення про підозру від 06.11.2022 року, складеного слідчим СВ ВП № 7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 відносно гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 1, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, у кримінальному провадженні № 0000889 від 06.11.2022 року.

В обґрунтування вимог скарги зазначено, що у провадженні слідчого відділення ВП № 7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000889 від 06.11.2022 року з правовою кваліфікацію за ч. 2 ст. 15, п. 1, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України.

Причетним до інкримінованих злочинів є гр. ОСОБА_3 , який 06.11.2022 приблизно о 00 год. 13 хв., перебуваючи біля будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті виниклого словесного конфлікту між ним та потерпілими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з іншого боку, вчинив сварку, яка переросла в бійку між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , під час якої, потерпілі словесно образили ОСОБА_3 . У вказаний час у підозрюваного ОСОБА_3 , виник злочинний умисел спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з мотивів особистих раптово виниклих неприязних стосунків.

Після чого ОСОБА_3 , перебуваючи у вказаному місці та у вказаний час, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилось в зневажливому ставленні до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальноприйнятих норм поведінки і моральності, грубо порушуючи громадський порядок, виявляючи особливу зухвалість, відносно потерпілого ОСОБА_6 , керуючись метою заподіяти смерть потерпілому, із хуліганських мотивів, ігноруючи правила дорожньої поведінки, та бажаючи настання смерті потерпілому ОСОБА_6 , реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_6 з мотивів особистих раптово виниклих неприязних стосунків, помсти та явної неповаги до суспільства, ОСОБА_3 , сів за кермо автомобілю MERCEDES-BENZ S 500 L, державний номерний знак НОМЕР_1 , та здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_6 , після чого ОСОБА_3 покинув місце вчинення кримінального правопорушення на вищевказаному автомобілі.

Продовжуючи свою злочинну діяльність о 00 год. 17хв., ОСОБА_3 , повернувся на місце вчинення кримінального правопорушення, де він побачив іншого потерпілого ОСОБА_7 , з яким у нього напередодні був конфлікт, побачивши ОСОБА_7 , підозрюваний ОСОБА_3 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилось в зневажливому ставленні до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальноприйнятих норм поведінки і моральності, грубо порушуючи громадський порядок, виявляючи особливу зухвалість, відносно потерпілого ОСОБА_7 , керуючись метою заподіяти смерть потерпілому, із хуліганських мотивів, ігноруючи правила дорожньої поведінки, та бажаючи настання смерті потерпілому ОСОБА_7 , продовжуючи реалізувати свій раптово виниклий злочинний умисел спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті з мотивів особистих раптово виниклих неприязних стосунків, помсти та явної неповаги до суспільства, ОСОБА_3 , перебуваючи за кермом автомобілю MERCEDES-BENZ S 500 L, державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_7 , після чого рухаючись на вказаному автомобілі прямо по проїжджій частині прямо здійснив повторний наїзд на потерпілого ОСОБА_6 , після чого ОСОБА_3 покинув місце вчинення кримінального правопорушення на вищевказаному автомобілі.

Після чого потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було викликано бригаду швидкої медичної допомоги, лікарі якої надали потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , невідкладну медичну допомогу, чим врятували потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від настання біологічної смерті.

Своїми умисними діями спрямованими на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_6 , ОСОБА_3 спричинив останньому, тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, своїми умисними діями спрямованими на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_7 , ОСОБА_3 спричинив останньому, тілесні ушкодження у вигляді: перелому правої п`яткової кістки, та плюсневих кісток лівої кінцівки.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, п. 1, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України (закінчений замах на вбивство двох або більше осіб, вчиненого із хуліганських мотивів), кваліфікований склад злочину.

06.11.2022 гр. ОСОБА_3 було затримано працівниками поліції в порядку ст. 208 КПК України і того ж дня повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 15, п. 1, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України.

Сторона захисту не погоджується із вказаною підозрою, вважає її незаконною і невмотивованою. Посилається на ст. 277 КПК України, де серед вимог до змісту підозри є виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру. Вказують, що підозра повинна мати достатні і вірогідні підстави причетності тієї чи іншої особи до конкретного кримінально-караного діяння, тобто підозра повинна бути обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення. Повідомлення про підозру не містить переконливих доказів, на підставі яких можна дійти висновку, що ОСОБА_8 мав прямий умисел на позбавлення життя двох осіб, з хуліганських мотивів, та бажав саме настання смерті потерпілим, тобто відсутній причинний зв`язок між його діями та наслідками, а умисел не підтверджено. Замах на вбивство може бути вчинений лише за наявності прямого умислу на позбавлення життя потерпілого. Якщо такого умислу немає, або не встановлено, тобто замах на вбивство відсутній, вчинене належить кваліфікувати за наслідками, які настали.

Отже, захисник вважає, що будь-яких належних доказів того, що ОСОБА_3 мав намір позбавити життя ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до повідомлення про підозру не долучено, а відтак повідомлення про підозру саме за ч. 2 ст. 15, п. 1, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України не узгоджується із фактичними обставинами кримінального провадження. Це, на думку сторони захисту, свідчить про необґрунтованість підозри. В подальшому органом досудового розслідування не вчинено жодної слідчої дії, спрямованої на підтвердження висунутої підозри, зокрема, не проведено слідчий експеримент, не допитано належних свідків, не призначена та не проведена судова автотехнична експертиза.

Посилаючись на такі обставини, сторона захисту вважає, що повідомлення про підозру гр. ОСОБА_3 у вчиненні закінченого замаху на вбивство двох осіб з хуліганських мотивів, є неправомірним та здійснено з порушенням норм чинного КПК України, за відсутності об`єктивних даних про вчинення ОСОБА_3 злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 1, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, тому захисник просить скасувати повідомлення про підозру від 06.11.2022 року, складеного слідчим СВ ВП № 7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 відносно гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у кримінальному провадженні № 0000889 від 06.11.2022 року.

В судовому засіданні захисник та підозрюваний підтримали скаргу, просили її задовольнити. Підозрюваний повідомив, що не мав умислу на заподіяння смерті потерпілим, оскільки вони перешкоджали проїзду його автомобіля, тримали за капот. Він перебував у стані сп`яніння, тому випадково спрацював «авто холд» і автомобіль зрушив з місця, і крилом зачепив потерпілого. Це факт підозрюваний навіть не помітив. Інший потерпілий також перешкоджав руху автомобіля, що зафіксовано навіть в протоколу допиту потерпілого, тому коли автомобіль рушив, він збив людину. Наміру вбивати нікого не мав, тому підозра необґрунтована, а кваліфікація завищена.

В судовому засіданні було досліджено відеозапис з місця події, з різних ракурсів, з якого видно рух автомобіля, та механізм настання дорожньо-транспортної пригоди.

Прокурор та слідчий в судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином. Неявка до суду сторони обвинувачення не перешкоджає розгляду скарги за наявними матеріалами, тому слідчий суддя дійшов висновку про розгляду скарги у відсутність процесуального керівника та слідчого.

Вивчивши скаргу, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи громадянина України захищаються судом. Суть такого захисту полягає в тому, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади.

Відповідно до норми ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Частиною 2 ст. 22 КПК України встановлено, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

За змістом п. 16 ч. 3 ст. 42 та п. 10 частини 1 статті 303 КПК України, на досудовому розслідуванні може бути оскаржено повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами ст. 7 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на засадах, в тому числі, верховенства права, згідно якої людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, законності, згідно якої під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а також забезпечення права на свободу та особисту недоторканність, згідно якої ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Відповідно до положень ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб визначаються главою 37 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа (особа, якій законом надано право здійснювати затримання) зобов`язані невідкладно повідомити підозрюваному про його права, передбачені статтею 42 цього Кодексу. Після повідомлення про права слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа на прохання підозрюваного зобов`язані детально роз`яснити кожне із зазначених прав.

Згідно із ст. 277 КПК України письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором.

Повідомлення має містити такі відомості: 1) прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення; 2) анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру; 3) найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; 4) зміст підозри; 5) правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; 7) права підозрюваного; 8) підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

Письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту її затримання. У разі якщо особі не вручено повідомлення про підозру після двадцяти чотирьох годин з моменту затримання, така особа підлягає негайному звільненню. Дата та час повідомлення про підозру, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність невідкладно вносяться слідчим, прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ст.278 КПК України). У випадку виникнення підстав для повідомлення про нову підозру або зміну раніше повідомленої підозри слідчий, прокурор зобов`язаний виконати дії, передбачені статтею 278 цього Кодексу.

Відповідно до рішення ЄСПЛ за скаргою № 25629/94 від «27» листопада 1997 року по справі «К.Ф. проти Німеччини», п. 57, обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Кавала проти Туреччини» (заява №28749/18) термін «обґрунтована підозра» означає наявність фактів чи відомостей, які б задовольняли об`єктивного спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила правопорушення. Однак те, що може бути визнано "розумним", залежить від усіх обставин. Відповідно, оцінюючи обґрунтованість підозри, необхідно встановити, чи забезпечена сутність гарантії, передбаченої п. 1 (с) ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Отже, повинні існувати факти чи відомості про те, що заарештовану особу обґрунтовано підозрюють у вчиненні передбачуваного злочину. Термін "обґрунтованість" також означає поріг, який підозра повинна подолати, щоб задовольнити об`єктивного спостерігача щодо ймовірності звинувачень.

У п. «с» §1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що законний арешт або затримання особи мають здійснюватися «за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення».

Дотримання стандарту доказування «обґрунтована підозра» оцінюється ЄСПЛ при встановленні порушення п. «с» §1 ст.5 та § 3 ст.5 конвенції щодо права на свободу та особисту недоторканність при затриманні особи та обранні стосовно неї запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням свободи. Уперше Суд дав визначення цьому стандарту в 1990 р. у рішенні у справі «Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom». Так, стандарт доказування «обґрунтована підозра» передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення. Пізніше це визначення Суд не раз повторював при розгляді інших справ («Selahattin Demirtaє v. Turkey», п.161; «Ilgar Mammadov v. Azerbaijan», п.88; «Erdagoz v. Turkey», п.51). Інакше кажучи, обмеження права на свободу та особисту недоторканність може мати місце лише за наявності обґрунтованої підозри, тільки суб`єктивного переконання (bona fide) недостатньо.

Обґрунтована підозра існує тоді, коли факти, якими обґрунтовується затримання, можна «розумно» вважати такими, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність. Тобто явно не може йтися про наявність «обґрунтованої підозри», якщо дії, у вчиненні яких підозрюється особа, не становлять кримінального правопорушення на момент учинення (рішення у справі «Wloch v. Poland», п.109).

Отже, повідомлення про підозру, як процесуальний акт, яким фіксуються певні факти та стверджується про вчинення особою конкретного злочину, повинно мати первинні, але достатні докази для висновку, що особа може бути причетна до конкретного виду кримінально караного діяння, передбаченого Особливою частиною КК України.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 30 серпня 1998 року у справі «Фокс, Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б вчинити злочин.

З матеріалів скарги встановлено, що у провадженні СВ ВП № 7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000889 від 06.11.2022 року.

Фабула кримінального правопорушення, яка сформульована стороною обвинувачення, наступна. Так, ОСОБА_3 , 06.11.2022 приблизно о 00 год. 13 хв., перебуваючи біля будинку розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Барикадна,1, на ґрунті виниклого словесного конфлікту між ним та потерпілими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з іншого боку, вчинили сварку, яка переросла в бійку між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , під час якої, потерпілі словесно образили ОСОБА_3 .

Однак з досліджених матеріалів відеозапису видно, що потерпілі не лише словесно образили ОСОБА_3 , а певний час били його. Також зі слів підозрюваного, намагались забрати грошові кошти з його автомобіля.

В подальшому, як вказує сторона обвинувачення, ОСОБА_3 грубо порушуючи громадський порядок, виявляючи особливу зухвалість, відносно потерпілого ОСОБА_6 , керуючись метою заподіяти смерть потерпілому, із хуліганських мотивів, ігноруючи правила дорожньої поведінки, та бажаючи настання смерті потерпілому ОСОБА_6 , реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_6 з мотивів особистих раптово виниклих неприязних стосунків, помсти та явної неповаги до суспільства, сів за кермо автомобілю MERCEDES-BENZ S 500 L, державний номерний знак НОМЕР_1 , та здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_6 , після чого ОСОБА_3 покинув місце вчинення кримінального правопорушення на вищевказаному автомобілі.

З дослідженого відеозапису убачається, що автомобіль ОСОБА_3 дійсно почав рух, однак потерпілий перебував на шляху цього автомобіля, і відбувся ковзний удар крилом автомобіля по потерпілому, тобто однозначно стверджувати, що водій мав намір скоїти саме наїзд на цього пішохода, не видається за можливе. Матеріалами, якими обґрунтовується підозра, не підтверджено однозначно наявність умислу на вбивство, оскільки автомобіль рухався не керовано, і потерпілі рухались попереду цього автомобіля, перешкоджали його руху.

Наявність хуліганського мотиву припускає прямий умисел стосовно дій, що вчиняє винний, і допускає будь-яку форму умисної вини щодо спричинення смерті. При кваліфікації вбивства за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК слід виключити наявність інших мотивів, що визначають поведінку винного. Вбивство з хуліганських мотивів у низці випадків слід відрізняти від убивства в бійці та сварці без ознак хуліганства. При вирішенні цього питання потрібний ретельний аналіз усіх обставин справи, особливо тих, що характеризують суб`єктивну сторону.

Вирішальне значення при цьому має встановлення наявності або відсутності хуліганського мотиву. ПВСУ пояснив, що не можна розглядати як вчинене з хуліганських мотивів умисне вбивство під час сварки чи бійки, яку розпочав сам потерпілий, а так само з ревнощів, помсти чи з інших мотивів, що виникли на ґрунті особистих стосунків, навіть якщо при цьому і було порушено громадський порядок (абз. 3 п. 11 ППВСУ «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров я особи» від 07 лютого 2003 р. № 2).

Отже, якщо ОСОБА_3 й мав намір скоїти наїзд на потерпілого з мотивів помсти чи з інших мотивів, на ґрунті неприязних стосунків, то ці дії не можуть бути визнані такими, що вчинені з хуліганських мотивів, навіть якщо й мало місце порушення громадського порядку.

Відтак, підозра за ч. 2 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України (замах на вбивство з хуліганських мотивів) не підтверджена об`єктивними даними. Органом досудового розслідування не надано доказів та не досліджено питання, що між підозрюваним та потерпілими був конфлікт, а відтак подальший розвиток подій міг відбуватись лише з мотивів неприязних стосунків чи помсти. Слідчим у повідомленні про підозру також не зазначено, в чому полягає порушення громадського порядку та які норми суспільної моралі чи загальнолюдські правила співжиття було порушено ОСОБА_3 .

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2022 р. ( ОСОБА_9 ) було відмовлено у застосуванні до ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та обрано більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

При цьому в ухвалі слідчий суддя констатувала, що «замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винний передбачав настання смерті потерпілого і бажав цього, але такі наслідки не настали з незалежних від його волі обставин. З досліджених в ході судового засідання матеріалів, відеозапису події, слідчий суддя не може зробити однозначного висновку щодо обґрунтованості саме підозри в скоєні ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п.1,п.7 ч.2 ст. 115 КК України».

На зазначені обставини сторона обвинувачення уваги не звернула, зміну кваліфікації чи повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, не висували, додаткових доказів на підтвердження обґрунтованості підозри не здобули.

Таким чином, приходжу до висновку, що підозра ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 15, п.1,п.7 ч.2 ст. 115 КК України, є передчасною, оскільки матеріалами, якими вона обґрунтовується, не доведено поза розумним сумнівом причетність ОСОБА_3 саме до скоєння замаху на вбивство двох осіб з хуліганських мотивів.

В судовому засіданні також встановлено, що слідством не призначено автотехнічну експертизу, не проведено слідчий експеримент, не допитані належні свідки події, тому механізм руху автомобіля може свідчити як про неврахування дорожньої обстановки водієм, так і про необережне або умисне заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень. При цьому в силу ст. 62 Конституції України доказування не може грунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності підозри (вини) особи, тлумачаться на її користь.

Що стосується іншого потерпілого, а саме ОСОБА_7 , то у підозрі вказано, що ОСОБА_3 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилось в зневажливому ставленні до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальноприйнятих норм поведінки і моральності, грубо порушуючи громадський порядок, виявляючи особливу зухвалість, відносно потерпілого ОСОБА_7 , керуючись метою заподіяти смерть потерпілому, із хуліганських мотивів, ігноруючи правила дорожньої поведінки, та бажаючи настання смерті потерпілому ОСОБА_7 , продовжуючи реалізувати свій раптово виниклий злочинний умисел спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті з мотивів особистих раптово виниклих неприязних стосунків, помсти та явної неповаги до суспільства, ОСОБА_3 , перебуваючи за кермом автомобілю MERCEDES-BENZ S 500 L, державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_7 , після чого рухаючись на вказаному автомобілі прямо по проїжджій частині прямо здійснив повторний наїзд на потерпілого ОСОБА_6 , після чого ОСОБА_3 покинув місце вчинення кримінального правопорушення на вищевказаному автомобілі.

Слід звернути особливу увагу на таку описову конструкцію, а саме: «керуючись метою заподіяти смерть потерпілому, із хуліганських мотивів, ігноруючи правила дорожньої поведінки, та бажаючи настання смерті потерпілому ОСОБА_7 , продовжуючи реалізувати свій раптово виниклий злочинний умисел спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті з мотивів особистих раптово виниклих неприязних стосунків».

З дослідженого відеозапису видно, що автомобіль ОСОБА_3 стоїть на місці із ввімкненою аварійною сигналізацією. Після чого, автомобіль раптово починає рух по криволінійній траєкторії, та скоює наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який у цей час намагався перегородити рух автомобіля, так як перебував з правого боку вказаного транспортного засобу.

Для висновку, що в діях підозрюваного був умисел на вбивство, необхідно, щоб при закінченому замаху на цей злочин, умислом підозрюваного охоплювалось позбавлення життя потерпілого, зважаючи на характер, локалізацію, механізм спричинення тілесних ушкоджень, а знаряддя злочину доводило умисний характер його дій, спрямованих на позбавлення життя.

Сторона обвинувачення у повідомленні про підозру вказує, що ОСОБА_3 діяв з метою заподіяти смерть потерпілому, із хуліганських мотивів, ігноруючи правила дорожньої поведінки, та бажаючи настання смерті потерпілому з мотивів особистих раптово виниклих неприязних стосунків.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій. Якщо в діях підозрюваного немає умислу на вбивство, то кваліфікація дій останнього відбувається за наслідками, які настали.

Як встановлено в ході розгляду скарги, в результаті ДТП у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження закритої черепно мозкової травми та струсу головного мозку, а у ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді перелому правої п`яткової кістки, та плюсневих кісток лівої кінцівки.

Зазначені тілесні ушкодження у ОСОБА_10 є середнього ступеню тяжкості, оскільки наявні переломи. Що стосується тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , то закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку - за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, згідно "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень".

Наявні тілесні ушкодження, які були виявлені на тілі у потерпілих, їх характер та локалізація, ставлять під сумнів обґрунтованість підозри ОСОБА_3 саме у вчиненні закінченого замаху на умисне убивство потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_10 .

На переконання слідчого судді, стороною обвинувачення у повідомленні про підозру не наведено достатніх даних, які б вказували про наявність умислу ОСОБА_3 на вбивство ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , як і не доведено, що таким умислом охоплювалось спричиненні смерті двом або більше особам та з хуліганських мотивів.

Також в ході перегляду відеозапису події (з другого ракурсу) встановлено, що автомобіль переважно здійснював рух не керовано, не цілеспрямовано, а потерпілі заважали руху транспортного засобу, тримали за капот. Така картина події ставить під сумнів висновки слідчого про наявний умисел на вбивство потерпілих.

Залежно від результатів судової автотехнічної експертизи, яка б відповіла на питання, як саме рухався автомобіль, та чи було це умисно чи внаслідок необережного водіння, дії ОСОБА_3 можуть бути кваліфіковані як умисне чи необережне заподіяння легкого та середньої тяжкості тілесного ушкодження, або порушення правил дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Проте слідчий суддя не має повноважень втручатись у процесуальну діяльність слідчого та рекомендувати визначити ту чи іншу кваліфікацію злочинного діяння. Однак в контексті перевірки обґрунтованості підозри та дотримання прав та інтересів всіх учасників кримінального провадження, слід дійти висновку, що повідомлення про підозру від 06.11.2022 року відносно гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з кваліфікацією за ч. 2 ст. 15, п. 1, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, є протиправним, оскільки стороною обвинувачення не надано достатніх фактів та відомостей, які б могли переконати стороннього спостерігача про те, що ОСОБА_3 мав намір скоїти умисне вбивство двох осіб з хуліганських мотивів.

Пунктом 11 ч. 2 ст. 307 КПК України передбачено, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути постановлена ухвала про скасування повідомлення про підозру.

Відповідно до ч. 2 ст. 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: скасування рішення слідчого чи прокурора; скасування повідомлення про підозру; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.

Підсумовуючи викладене, приходжу до висновку, що в ході розгляду скарги знайшли своє підтвердження доводи сторони захисту про те, що повідомлення про підозру від 06.11.2022 року, складеного слідчим СВ ВП № 7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 відносно гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 1, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, є передчасним, оскільки відсутні факти (відомості) про причетність ОСОБА_8 до скоєння закінченого замаху на умисне вбивство двох або більше осіб, з хуліганських мотивів. Тому є порушеним процесуальний порядок повідомлення особі про підозру, оскільки повідомлення про підозру складається за наявності достатніх даних про вчинення особою конкретного злочину, і не може грунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, скарга в частині скасування повідомлення про підозру від 06.11.2022 року, відносно гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є підставною, тому підлягає задоволенню, а відповідне повідомлення про підозру скасуванню.

В частині вимог скарги щодо зобов`язання уповноваженої особи внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про скасування повідомлення про підозру, слід вказати таке.

За положеннями чинного КПК України після скасування письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, прокурор зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Отже, покладення додаткових обов`язків на уповноважену особу та встановлення зобов`язання внести відомості про скасування підозри, є недоцільним, оскільки з цього питання стороною обвинувачення не допущено бездіяльності, а відповідні дії чи бездіяльність сторони обвинувачення не можуть бути предметом оскарження до слідчого судді. Тому в цій частині у задоволенні скарги належить відмовити.

Таким чином, скарга захисника ОСОБА_4 в інтересах підозрюваного ОСОБА_3 , про скасування повідомлення про підозру, підлягає до задоволення частково.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303-307, 369-372 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Скаргу захисника адвоката ОСОБА_4 в інтересах підозрюваного ОСОБА_3 , про скасування повідомлення про підозру, задовольнити частково.

Скасувати повідомлення про підозру від 06.11.2022 року, складеного слідчим СВ ВП № 7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 відносно гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 1, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, у кримінальному провадженні № 0000889 від 06.11.2022 року.

В іншій частині скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дати проголошення цієї ухвали.

Слідчий суддя Ігор КОНДРАШОВ