печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю захисників ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суді в м. Києві скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 на повідомлення про підозру від 26.08.2022 року у кримінальному провадженні №0000510,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді зі скаргою на повідомлення про підозру від 26.08.2022 року ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000510 від 13.06.2022 року.

У вимогах даної скарги, особа, яка її подала просить скасувати повідомлення про підозру від 26.08.2022 ОСОБА_6 та зобов`язати слідчого вчинити дії, які передбачені пунктом 2 глави 5 розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, щодо виключення ОСОБА_6 із загальної кількості облікованих у зазначеному кримінальному провадженні осіб, яким повідомлено про підозру.

В обґрунтування необхідності скасування повідомлення про підозру ОСОБА_6 захисник посилається на недотримання належної процедури повідомлення про підозру у частині вручення письмового повідомлення про підозру. Окрім того, на думку захисника, повідомлення про підозру від 26.08.2022 року ґрунтується на припущеннях, оскільки у розпорядженні сторони обвинувачення як на момент повідомлення про підозру, так і станом на день подання захисником скарги відсутні достатні докази причетності ОСОБА_6 до вчинення інкримінованих йому протиправних дій, а саме повідомлення про підозру ОСОБА_6 здійснене стороною обвинувачення без встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

У судовому засіданні захисники підозрюваного ОСОБА_6 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вимоги визначені у скарзі підтримали, просять задовольнити, посилаючись на доводи викладені у скарзі.

Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні щодо задоволення вимог скарги заперечив, просить відмовити, вказавши на обґрунтованості підозри ОСОБА_6 та дотриманні процедури її повідомлення.

Слідчий суддя, вислухавши пояснення захисників та прокурора у судовому засіданні, вивчивши матеріали скарги та додані до неї докази, приходить до наступних висновків.

Так, у провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000510 від 13.06.2022 року за підозрою, зокрема, ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 26.08.2022 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Вказане повідомлення про підозру о 13:30 год. 26.08.2022 року залишено на видному місці у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 . Також вказане повідомлення про підозру направлено 26.08.2022 року за відомими стороні обвинувачення місцями проживання ОСОБА_6 у місті Києві: АДРЕСА_1 .; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 .

Так, відповідно до змісту повідомлення про підозру від 26.08.2022 вбачається, що наприкінці лютого 2022 року у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виник злочинний умисел направлений на заволодіння державними коштами в особливо великих розмірах шляхом обману та зловживання довірою, а саме коштами, які Міністерство оборони України використовувало для закупівлі товарів військового призначення на потреби Збройних Сил України.

За злочинним планом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вони мали здійснити пошук потенційних постачальників товарів військового призначення для потреб ЗСУ за кордоном та організувати укладення договору між МО України та постачальником продукції із подальшим перерахуванням державних коштів на користь іноземного підприємства. У подальшому шляхом зловживання довірою та введенням в оману щодо своїх реальних намірів, а також шляхом тиску чи погроз ОСОБА_6 та ОСОБА_7 планували схилити реального потенційного постачальника до залучення у певній частині виконання контракту компанії посередника, що підконтрольна співучасникам злочинних дій, яка б і отримала в кінцевому результаті частину державних коштів під зобов`язання щодо здійснення поставки на користь МО України. В дійсності компанія-посередник свої зобов`язання щодо поставки у своїй частині виконувати не мала і не могла, а ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх співучасники, заволодівши державними коштами, мали розпорядитись ними на власний розсуд.

Зокрема, з метою реалізації свого злочинного задуму ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залучили до вчинення злочину документи та директора підконтрольної компанії WALLARTIS SOLUTIONS W.L.L. (Королівство Бахрейн) ОСОБА_8 , тим самим вступивши з ним у попередню злочинну змову для шахрайського заволодіння коштами Міністерства оборони України. Поряд із цим задля надання видимості наявності повноважень представляти інтереси МО України, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у невстановлений час та місці, однак не пізніше 08.03.2022, отримали документ - лист від імені Міністра оборони України датований 06.03.2022 за № 220/1378, згідно з яким їх уповноважено представляти інтереси МО України щодо закупівлі товарів військового призначення для стримання воєнної агресії Російської Федерації.

Із використанням цього листа, переслідуючи мету реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи на території Турецької Республіки 08.03.2022 зустрілися з керівниками групи компаній, зокрема з ОСОБА_9 - президентом компанії 2022 FarmTR Gіda Tarіm ve Hayvancіlіk Tic. ve San. Ltd. Єti. (Турецька Республіка), пред`явили лист МО України від 06.03.2022 № 220/1378 та запропонували укласти низку договорів щодо постачання товарів військового призначення для потреб Збройних Сил України.

За наслідками проведених переговорів здійснена відповідна комерційна пропозиція, яка була прийнята, і 14.03.2022 між Міністерством оборони України та компанією 2022 FarmTR Gіda Tarіm ve Hayvancіlіk Tic. ve San. Ltd. Єti. укладено договір поставки № FM - 22031401 щодо 30 тис. одиниць військових балістичних жилетів IV рівня захисту на загальну суму 16 656 300 євро (ціна за одиницю 552,71 євро). 28.03.2022 МО України здійснено переказ коштів у сумі 16 656 300 євро на рахунок компанії 2022 FarmTR Gіda Tarіm ve Hayvancіlіk Tic. ve San. Ltd. Єti. згідно з укладеним договором поставки, а 01.04.2022 указана сума коштів була зарахована на рахунок зазначеної турецької компанії.

Після вказаних подій, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , отримавши підтвердження надходження коштів Міністерства оборони України на рахунки компанії 2022 FarmTR Gіda Tarіm ve Hayvancіlіk Tic. ve San. Ltd. Єti., діючи відповідно до попередньо розробленого злочинного плану, почали вести переговори з президентом вказаної компанії ОСОБА_9 щодо необхідності перерахування коштів на рахунки підконтрольної їм бахрейнської компанії WALLARTIS SOLUTIONS W.L.L., і надали реквізити цієї раніше невідомої ОСОБА_9 компанії. При цьому, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 переконували ОСОБА_9 , застосовуючи методи впливу та прихованого тиску, що WALLARTIS SOLUTIONS W.L.L. візьме на себе зобов`язання щодо часткової поставки військових балістичних жилетів IV рівня захисту на користь Міністерства оборони України.

У свою чергу ОСОБА_9 , будучи введений в оману ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо дійсності їх намірів про здійснення на користь ОСОБА_10 закупівлі у бахрейнської компанії бронежилетів для потреб ЗСУ, 04.04.2022 від імені компанії 2022 FarmTR Gіda Tarіm ve Hayvancіlіk Tic. ve San. Ltd. Єti., під впливом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підписав договір з WALLARTIS SOLUTIONS W.L.L. на постачання 1000 бронежилетів ІV рівня захисту. За п. 5.2. Договору поставка Товару мала бути здійснена до 15 квітня 2022 року з дати оплати відповідно до Розділу 3 Договору від 04.04.2022.

08.04.2022 2022 FarmTR Gіda Tarіm ve Hayvancіlіk Tic. ve San. Ltd. Єti. згідно з укладеним договором кошти в сумі 580 000 доларів США (відповідно до курсу НБУ станом на 08.04.2022 становило 16 967 842,00 грн.) перераховано на рахунок бахрейнської компанії WALLARTIS SOLUTIONS W.L.L., директором якої був ОСОБА_8 , що у свою чергу був залучений ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до вчинення злочину.

Відповідно до отриманих відомостей з Державної митної служби України бронежилети від бахрейнської компанії WALLARTIS SOLUTIONS W.L.L. на територію України не ввозились.

Таким чином, ОСОБА_6 підозрюється в тому, що він діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та іншими не встановленими особами, шляхом обману та зловживання довірою заволоділи державними коштами в сумі 580 000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 08.04.2022 становило 16 967 842,00 грн.

Згідно з п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні. Частина 1 статті 24 КПК України гарантує кожному право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, в порядку, передбаченому КПК України. Відповідно до п. 10 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржене, зокрема, повідомлення слідчого, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником.

Відповідно до статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є, зокрема, щоб жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Пункт 14 ч. 1 ст. 3 КПК України визначає, що притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України, повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, зокрема, у випадку наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Положення кримінально-процесуального законодавства не містять визначення змісту поняття «підозра», проте системний аналіз змісту норм КПК України свідчить, що підозра є складовим елементом процедури притягнення до кримінальної відповідальності, оскільки саме з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення розпочинається кримінальне переслідування такої особи (п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України). Визначення змісту поняття «підозра» обумовлює необхідність врахування практики Європейського суду з прав людини з питань застосування кримінального процесуального законодавства (ч. 5 ст. 9 КПК України).

З огляду на те, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, - слід враховувати позицію Європейського суду з прав людини, відображену, зокрема, у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі "Нечипорук і Йонкало проти України", відповідно до якої термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182). Окрім того, згідно з практикою ЄСПЛ "підозра" є частиною більш широкого поняття "обвинувачення", яке відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України являє собою твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод за тлумаченням ЄСПЛ вміщено концепцію терміну "кримінальне обвинувачення", яка характеризується скоріше матеріальним, аніж формальним характером (справа "Девеєр проти Бельгії", рішення від 27.02.1980р., скарга №6903/75). У справі "Еклє проти Федеративної Республіки Німеччини" (рішення від 15.07.1982р, скарга №8130/78) ЄСПЛ констатував, що кримінальне обвинувачення може бути визначене як "офіційне повідомлення особи компетентним органом про те, що вона підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення". Розвиваючи зазначену концепцію ЄСПЛ у справі "Фоті та інші проти Італії" (рішення від 10.12.1982р.) навів ширше витлумачення цього визначення, включивши до нього також "інші підстави, що підтверджують це звинувачення, і які можуть спричинити серйозні наслідки, що можуть ускладнити становище підозрюваного". Комісія та Суд визнали, що такими підставами, які можуть спричинити серйозні наслідки, можуть бути видача ордеру на арешт, обшук приміщення чи особистий обшук.

З огляду на вищезазначене, підозра є етапом обвинувачення, оскільки під час підозри висувається припущення про можливе скоєння особою кримінального правопорушення, а відтак має відповідати загальним вимогам, які характеризують зміст обвинувачення. Враховуючи, що підозра є припущенням про вчинення конкретною особою кримінального правопорушення, то існування підозри нерозривно пов`язане із наявністю підозрюваного та наявністю мінімально необхідної сукупності доказів на підтвердження вказаного припущення.

Вказані законодавчі положення та зазначена практика ЄСПЛ не були дотримані стороною обвинувачення при повідомленні про підозру ОСОБА_6 з огляду на наступне.

Щодо питання дотримання належної процедури повідомлення про підозру у частині вручення письмового повідомлення про підозру.

Частиною другою ст. 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є, зокрема, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У постанові від 24.05.2021 року у справі № 640/5023/19 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду вказала наступне щодо дотримання належної правової процедури під час здійснення кримінального провадження. У теоретичному аспекті "належна правова процедура" - це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень. Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні - це встановлені кримінальним процесуальним законодавством способи реалізації норм кримінального процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання кримінальних процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження. Таке адекватне співвідношення приводить до принципу пропорційності. Належна правова процедура має застосування як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування.

У постанові від 11.12.2019 року у справі № 536/2475/14 Велика Палата Верховного Суду вказала наступне щодо процедури повідомлення про підозру. Глава 22 КПК України регулює питання щодо порядку вручення письмового повідомлення про підозру, де законодавець, окрім термінів "здійснюється" та "складається", вживає також термін "вручається" в контексті повідомлення про підозру (ч.ч. 1, 2 ст. 278 КПК України). Виділяють кілька підходів до розуміння поняття "здійснення повідомлення про підозру": перший підхід полягає у розумінні повідомлення про підозру як процесуального рішення, прийнятого уповноваженим на це органом/посадовою особою з підстав та в порядку, визначеному КПК України; другий підхід передбачає сукупність ряду послідовних процесуальних дій, які охоплюють собою окремі етапи.

Із системного аналізу норм глави 22 КПК України вбачається, що процедуру здійснення повідомлення про підозру особі можна умовно поділити на такі етапи:

1) етап прийняття рішення щодо необхідності здійснення особі повідомлення про підозру, який передбачає перевірку підстав здійснення такого повідомлення згідно з частиною першою статті 276 КПК України, дотримання процесуальних гарантій під час проведення тих чи інших слідчих або оперативно-розшукових дій тощо. На цьому етапі відбувається формування волевиявлення уповноваженої посадової особи (слідчого або прокурора) про необхідність здійснення повідомлення про підозру;

2) етап об`єктивації/вираження сформованого внутрішнього волевиявлення уповноваженої посадової особи щодо прийнятого рішення в зовнішню форму шляхом складання тексту повідомлення про підозру відповідно до вимог, передбачених статтею 277 КПК України, та його підписання;

3) етап доведення інформації до відома адресата, щодо якого прийняте рішення про повідомлення про підозру, шляхом вручення його тексту особі згідно зі статтею 278 КПК України.

Частина 1 статті 278 КПК України передбачає два варіанти вручення письмового повідомлення про підозру: шляхом безпосереднього вручення його тексту особі в день його складення слідчим або прокурором або ж, у випадку неможливості такого вручення, у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлення.

Таким чином, повідомлення про підозру є комплексним нерозривним поєднанням процесуального рішення у вигляді складання письмового повідомлення та процесуальної дії у формі власне здійснення повідомлення шляхом його вручення, при цьому, вручення є кінцевим етапом, яким завершується процедура здійснення повідомлення про підозру.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу: 1) повідомлено про підозру; 2) особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або 3) особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Отже, з аналізу змісту статей 42, 277 КПК України випливає, що процесуального статусу підозрюваного (окрім випадку затримання), особа набуває не після складання тексту відповідного повідомлення, а лише після його належного вручення.

Положення ч. 1 ст. 278 КПК України чітко передбачають, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 111 КПК України, повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію; повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу.

Глава 11 КПК України у статтях 133 та 135 регулює питання порядку здійснення виклику в кримінальному провадженні слідчим та прокурором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 133 КПК України, слідчий, прокурор під час досудового розслідування має право викликати підозрюваного, свідка, потерпілого або іншого учасника кримінального провадження у встановлених цим Кодексом випадках для допиту чи участі в іншій процесуальній дії. Слідчий, прокурор під час досудового розслідування мають право викликати особу, якщо є достатні підстави вважати, що вона може дати показання, які мають значення для кримінального провадження, або її участь у процесуальній дії є обов`язковою. Частини 1 та 7 статті 135 КПК України визначаються, що особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою; повістка про виклик особи, яка проживає за кордоном, вручається згідно з міжнародним договором про правову допомогу, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а за відсутності такого - за допомогою дипломатичного (консульського) представництва.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 541 КПК України міжнародна правова допомога - це проведення компетентними органами однієї держави процесуальних дій, виконання яких необхідне для досудового розслідування. Згідно ч. 1 ст. 548 КПК України запит (доручення, клопотання) про міжнародне співробітництво складається органом, який здійснює кримінальне провадження, або уповноваженим ним органом згідно з вимогами цього Кодексу та відповідного міжнародного договору України, а за його відсутності - згідно з цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 551 КПК України суд, прокурор або слідчий за погодженням з прокурором надсилає до уповноваженого (центрального) органу України запит про міжнародну правову допомогу у кримінальному провадженні, яке він здійснює. Частина 1 статті 566 КПК України передбачає, що особу, яка перебуває за межами України, для провадження слідчих чи інших процесуальних дій на території України викликають повісткою на підставі запиту (доручення) про міжнародну правову допомогу. Запит (доручення) у рамках міжнародної правової допомоги про виклик особи, яка перебуває за межами України, направляється компетентному органу іноземної держави не пізніше шістдесяти діб до дати явки особи або в інший строк, передбачений міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Таким чином, вказані нормативні положення чітко передбачають порядок здійснення слідчим та прокурором повідомлення (у тому числі і виклику особи) у кримінальному провадженні.

З наданих сторонами захисту і обвинувачення матеріалів, які досліджені слідчим суддею під час розгляду скарги на повідомлення, вбачається наступне.

Так, з наявної у рапортах головного о/у ДСР НП України від 08.06.2022 року та від 13.06.2022 року інформації вбачається, що останній перетин ОСОБА_6 державного кордону України у напрямку виїзд повітряним транспортом рейсом 752 Київ-Варшава мав місце о 13:07 год. 23.02.2022 року. Отже, у сторони обвинувачення ще за більше ніж 2 місяці до складення письмового повідомлення про підозру була наявна оперативна інформація про виїзд ОСОБА_6 за кордон задовго як до початку кримінального провадження, так і до події кримінального правопорушення.

Не зважаючи на наявність оперативної інформації про вказаний виїзд ОСОБА_6 за межі України, сторона обвинувачення не вжила жодних належних і достатніх заходів щодо встановлення його місцезнаходження. Зокрема, стороною обвинувачення не вжито заходів щодо перевірки наявної інформації про перетин ОСОБА_6 державного кордону у напрямку виїзд шляхом надіслання запиту і отримання інформації із системи "Аркан", яка функціонує на підставі Положення про інтегровану міжвідомчу інформаційно-телекомунікаційну систему щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (затв. спільним Наказом № 284/287/214/150/64/175/266/75 від 03.04.2008 року). Отримання інформації з бази даних системи "Аркан" є єдиним належним способом перевірки факту перетину особою державного кордону. Окрім того, сторона обвинувачення, у випадку наявності перевіреної інформації про перетин підозрюваним ОСОБА_6 у напрямку виїзд, мала вжити заходів щодо встановлення його місцезнаходження за кордоном у порядку міжнародного співробітництва. Очевидно, що найбільш дієвим способом такої перевірки мало б бути звернення сторони обвинувачення до Національного центрального бюро Інтерполу (національний уповноважений підрозділ, яким є Департамент міжнародного поліцейського співробітництва НП України). Відповідно до вищевказаної п.п. 1, 2, 5 розділу II та п. 2 розділу IV Інструкції про порядок використання правоохоронними органами України інформаційної системи Інтерпол, уповноважений підрозділ на підставі отриманого від правоохоронного органу України запиту/звернення забезпечує використання інформаційної системи Інтерполу шляхом надсилання запиту про публікацію Генеральним секретаріатом Інтерполу, зокрема, Синього оповіщення (BLUE NOTICE) - метою якого є отримання, зокрема, інформації про осіб, які становлять інтерес для правоохоронних органів України в рамках кримінальних проваджень та/або оперативно-розшукових справ, з метою: отримання інформації про особу та встановлення місцезнаходження особи.

Також, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04.10.2022 року у справі № 757/25296/22-к відмовлено стороні обвинувачення у задоволенні клопотання про обрання підозрюваному ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у порядку, передбаченому ч. 6 ст. 193 КПК України.

При цьому, є слушними доводи сторони захисту, що лише після вжиття комплексу вказаних заходів, спрямованих на встановлення реального місцезнаходження ОСОБА_6 , - сторона обвинувачення мала здійснити процесуальну дію щодо здійснення повідомлення про підозру шляхом вручення раніше складеного письмового повідомлення про підозру у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлення, тобто у визначений положеннями ст.ст. 278, 111, 133, 135, 541, 548 та 551 КПК України спосіб.

Частина перша статті 33 Конституції України передбачає, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово; фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до статті 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

При цьому, має місце посилання сторони захисту на те, що ними вчинялись дії щодо повідомлення сторони обвинувачення про місце знаходження ОСОБА_6 , що підтверджується, зокрема, клопотаннями сторони захисту 01.09.2022, 10.09.2022, 12.09.2022 та 13.09.2022 року про допит ОСОБА_6 у режимі відеоконференції або ж з використанням міжнародного співробітництва шляхом звернення до компетентних органів Литовської Республіки. У цих клопотаннях сторона захисту посилалась на те, що ОСОБА_6 ще до початку кримінального провадження та повідомлення про підозру виїхав за кордон та вже тривалий час перебуває на території Литовської Республіки, де на законних підставах проживає за адресою: АДРЕСА_5 . 19.09.2022 року безпосередньо ОСОБА_6 було направлено з Литовської Республіки його пояснення на спростування обставин, викладених у повідомленні йому про підозру. В даних поясненнях зазначено адресу місця проживання ОСОБА_6 у АДРЕСА_5 .

Окрім того, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17.10.2022 року у справі № 757/27819/22 задоволено скаргу сторони захисту на постанову слідчого про відмову у проведенні допиту підозрюваного ОСОБА_6 у режимі відеоконференції (у порядку дистанційного досудового розслідування) та зобов`язано слідчого провести такий допит.

З наданих стороною захисту матеріалів вбачається, що ОСОБА_6 , відповідно до договору оренди житла від 30.12.2021 року, проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

При цьому, відповідно до довідки про місце реєстрації від 16.01.2019 року, вбачається, що ОСОБА_6 , з 15.01.2019 року має постійне зареєстроване місце проживання у Литовській Республіці за адресою: АДРЕСА_6

З вказаних вище договору оренди від 30.12.2021 року та довідки від 16.01.2019 року також вбачається, що ОСОБА_6 має литовський персональний податковий номер фізичної особи № НОМЕР_1, що свідчить про те, що ОСОБА_6 є резидентом Литовської Республіки. Аналогічна інформація щодо наявності у ОСОБА_6 податкового номера фізичної особи Литовської Республіки міститься і в засвідченому 22.09.2022 року литовським нотаріусом свідоцтві, відповідно до якого нотаріусом було встановлено особу ОСОБА_6 за наданими останнім вищевказаним литовським податковим номером та паспортом громадянина Литовської Республіки.

Зазначені документи у своїй сукупності дають підстави для обґрунтованого висновку про наявність у ОСОБА_6 резидентства Литовської Республіки та наявність у останнього у цій державі постійного місця проживання.

Отже, станом на 26.08.2022 року ОСОБА_6 вже більше шести місяців не проживав за зареєстрованим місцем проживання у місті Києві, - що спростовує твердження сторони обвинувачення саме про тимчасову відсутність ОСОБА_6 за наявними адресами місця проживання останнього у місті Києві та свідчить про безпідставність застосування стороною обвинувачення положень ч. 2 ст. 135 КПК України щодо вручення письмового повідомлення про підозру.

Таким чином, станом на 26.08.2022 року ОСОБА_6 тривалий час (понад 6 місяців) не проживав за наявними адресами у місті Києві, що підтверджується фактом виїзду з території України 23.02.2022 року. Дані обставини у поєднанні з вище проаналізованими доказами постійного місця проживання ОСОБА_6 на території Литовської Республіки дають достатні підстави для висновку про те, що для дотримання належної процедури вручення письмового повідомлення про підозру сторона обвинувачення мала керуватись не положеннями частини 2, а положеннями частини 7 статі 135 КПК України.

Вказані обставини справи у своїй сукупності дають слідчому судді достатні підстави для висновку про те, що повідомлення про підозру ОСОБА_6 здійснено без дотримання належної процедури вручення письмового повідомлення про підозру, що свідчить про не набуття ОСОБА_6 статусу підозрюваного у кримінальному провадженні № 0000510 від 13.06.2022 року.

Щодо питання наявності достатніх доказів для повідомлення про підозру.

З мотивувальної частини повідомлення про підозру, прямо вбачається, що підставою для здійснення (складення) повідомлення ОСОБА_6 про підозру став випадок, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 276 КПК України, тобто - наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Сторона захисту у скарзі на повідомлення про підозру та доповненнях до скарги посилається на те, що у сторони обвинувачення на момент повідомлення ОСОБА_6 про підозру були відсутні достатні докази, які за кількісними і якісними показниками дозволяли б зробити обґрунтоване припущення про вчинення ОСОБА_6 фактично інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Нормативні положення, що стосуються інституту підозри у кримінальному провадженні, передбачають, що на етапі прийняття рішення щодо необхідності здійснення особі повідомлення про підозру, сторона обвинувачення зобов`язана здійснити перевірку підстав його здійснення і, зокрема, прийняття такого процесуального рішення у зв`язку із наявністю достатніх доказів; тобто, сторона обвинувачення має здійснити оцінку наявних доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Такий обов`язок сторони обвинувачення прямо закріплений у частині 1 статті 94 КПК України, яка передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Аналізуючи положення практики ЄСПЛ, можна дійти висновку, що обґрунтованість підозри містить два аспекти. Перший стосується питання вчинення кримінального правопорушення, а другий - доведення обставин, які за розумного неупередженого тлумачення викликають підозру щодо причетності певної особи до вчинення кримінального правопорушення. Разом з тим, доведення обставин, викладених в повідомленні про підозру, здійснюється наявними в матеріалах провадження доказами. Наявність обґрунтованої підозри не може встановлюватися in abstracto або ґрунтуватися на суб`єктивних припущеннях, а має підкріплюватися конкретними доказами в кримінальному провадженні.

Тому слідчий суддя під час розгляду скарги на повідомлення про підозру повинен самостійно пересвідчитись в обґрунтованості підозри шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів вчинення особою кримінального правопорушення.

З наданих сторонами захисту і обвинувачення матеріалів, які досліджені слідчим суддею під час розгляду скарги на повідомлення, вбачається наступне.

Так, на момент прийняття процесуального рішення про повідомлення ОСОБА_6 про підозру у розпорядженні сторони обвинувачення перебували наступні докази, на які сторона обвинувачення посилалась як на такі, що підтверджують наявність обґрунтованої підозри та достатніх доказів про вчинення підозрюваним ОСОБА_6 кримінального правопорушення:

1)протокол допиту від 03.08.2022 року свідка ОСОБА_11 , президента групи компаній «Сі Вай Груп», до складу якої входить FarmTR Gіda Tarіm ve Hayvancіlіk Tic. ve San. Ltd. Єti., відповідно до яких свідок вказав на ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як на осіб, які шахрайським шляхом із застосуванням методів впливу та прихованого тиску спонукали його до перерахування коштів в сумі 580 000 доларів США на рахунки підконтрольної їм бахрейнської компанії WALLARTIS SOLUTIONS W.L.L.;

2)протокол допиту від 03.08.2022 року свідка ОСОБА_12 , віце-президента компанії «Сі Вай Груп», який підтвердив показання свідка ОСОБА_11 ;

3)протоколом огляду від 04.08.2022 року мобільного телефону добровільно наданого свідком ОСОБА_13 , під час огляду виявлено додаток WhatApp, де розміщено інформацію про спілкування з іншими особами та яка стосується обставин, зазначених свідком під час допиту; під час огляду слідчим здійснено експорт та збереження на електронний носій інформації про обмін повідомленнями у мобільному додатку WhatApp в групі "111 EkoAvrsia&UKR" із особами які записані у контактах як "RED PARTNER Mr Konstantin", "Dimitry", " ОСОБА_14 " та свідком ОСОБА_13 ;

4)протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.08.2022 року, відповідно до якого ОСОБА_9 вказав на особу ОСОБА_7 як особу з яким він зустрічався у готелі у місті Анкара; вказав, що це особа відносно якої він надав показання під час допиту як свідок;

5)протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.08.2022 року, відповідно до якого ОСОБА_9 вказав на особу ОСОБА_6 як особу з яким він зустрічався у готелі у місті Анкара та який був разом з ОСОБА_15 ;

6)документами, що добровільно надані ОСОБА_13 : копією договору № FM-22031401 від 14.03.2022 між FarmTR Gіda та Міністерством оборони України, специфікацією та інвойсом; копією договору між турецькою компанією FarmTR Gіda та бахрейнською компанією WALLARTIS SOLUTIONS W.L.L. від 04.04.2022 № FR-WL202204 та платіжними документами щодо перерахування коштів; CMR № 2219319 від 08.04.2022; копіями знімків екрану мобільного телефону з листуванням у месенджері WhatsApp; роздруківками спілкування у групових чатах у месенджері WhatsApp;

7)узагальнений матеріал ДСФМ України № 0478/2022/ДСК від 05.08.2022 року, відповідно до якого структура власності бахрейнської компанії WALLARTIS SOLUTIONS W.L.L. є наступною: Ахмет ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 . Всі банківські операції були здійснені під наглядом ОСОБА_22 та ОСОБА_23 . Кошти у сумі 0,58 млн дол. США, перераховані від турецької компанії FARMTR на рахунок WALLARTIS SOLUTIONS W.L.L., відкритий у Khaleeji Commercial Bank B.S.C.C, в подальшому, частково направлені на особистий банківський рахунок ОСОБА_22 .

Так, є слушними доводи сторони захисту, що протоколи допитів свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , огляду мобільного телефону ОСОБА_11 і вилучення переписки WhatApp, протоколи пред`явлення ОСОБА_24 особи для впізнання за фотознімками та документами, що добровільно надані ОСОБА_13 - отримані з порушенням порядку, встановленого КПК України з огляду на наступне.

Так, слідчі та процесуальні дії щодо допитів свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , огляду мобільного телефону ОСОБА_11 і вилучення переписки WhatApp, пред`явлення ОСОБА_24 , отримання наданих свідком документів - були проведені слідчими у кримінальному провадженні ОСОБА_25 та ОСОБА_26 упродовж 03-04.08.2022 року у приміщенні Генерального консульства України в Стамбулі за адресою: Турецька Республіка, м. Стамбул, р-н Флорія-Бакиркьой, вул. Адакалє, 13.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 КПК України, кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК України, кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, КПК України закріплює загальний принцип територіальності, відповідно до якого кримінальне провадження здійснюється в просторових межах території України відповідно до законодавство, що регулює його здійснення. Такий принцип територіальності пов`язаний із іншим загальновизнаним принципом міжнародного публічного права, відповідно до якого жодна держава не вправі вчиняти дії юрисдикційного характеру на території інших держав без їх згоди.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 2 Конституції України, суверенітет України поширюється на всю її територію; територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Отже, стаття 2 Конституції України встановлює, що суверенітет України поширюється на всю її територію; це є конституційним закріпленням територіального верховенства України. За Конституцією України виключно законами України визначається територіальний устрій України (пункт 13 частини першої статті 92), який ґрунтується на засадах, зокрема, єдності та цілісності державної території (стаття 132). Положення ст. 134 Конституції України визначають, що територія України поділяється на адміністративно-територіальні одиниці, які складають систему адміністративно-територіального устрою України.

Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про державний кордон", державний кордон України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

Таким чином, положення Конституції України та ст. 1 ЗУ "Про державний кордон" чітко визначають, що територія України - це суша, води, надра і повітряний простір, що знаходяться в межах державного кордону України.

Віденська Конвенція про консульські зносини від 24.04.1963 року (набрання чинності для України 27.05.1989 року) є базовим багатостороннім міжнародно-правовим договором, що визначає привілеї, імунітети, правове становище та функції консульських установ та консульських посадових осіб.

У ч.ч. 1, 2 статті 55 Віденської Конвенції 1963 року закріплений універсальний принцип поваги законів та правил держави перебування, відповідно до якого: всі особи, які користуються привілеями та імунітетами, зобов`язані, без шкоди для їх привілеїв та імунітетів, поважати закони та правила держави перебування і зобов`язані не втручатися у внутрішні справи цієї держави; консульські приміщення не можуть використовуватися в цілях, несумісних з виконанням консульських функцій.

Відповідно до п.п. "a", "d" та "j" cтатті 1 Віденської Конвенції 1963 року, консульська установа означає будь-яке генеральне консульство, консульство, віце-консульство або консульське агентство; консульська посадова особа означає будь-яку особу, включаючи главу консульської установи, якій доручено виконання в цій якості консульських функцій; консульські приміщення означає будинки або частини будинків і земельну ділянку, що обслуговує ці будинки або частини будинків, які використовуються виключно для цілей консульської установи, незалежно від того, чиєю власністю вони є.

Відповідно до статті 3 Віденської Конвенції 1963 року, консульські функції виконуються консульськими установами та дипломатичними представництвами відповідно до вимог даної Конвенції.

Вичерпний перелік консульських функцій наведений у статті 5 Віденської Конвенції 1963 року, до яких, зокрема, віднесено захист в державі перебування інтересів акредитуючої держави та своїх громадян (фізичних та юридичних осіб) в межах, допустимих міжнародним правом, надання їм допомоги і сприяння; функції щодо громадянства та громадського стану, паспортів і віз, легалізація та засвідчення, спадщини, передачі судових та інших документів тощо, а також виконувати інші функції, доручені консульській установі акредитуючою державою, які не забороняються законами і правилами держави перебування або проти виконання яких держава перебування не має заперечень або ж які передбачені міжнародним договором між акредитуючою державою та державою перебування.

Консульський статут України, затверджений Указом Президента України від 02.04.1994 року, визначає консульські функції, зміст та перелік яких відповідають вищевказаним положенням Віденської Конвенції 1963 року у цьому питанні.

На розвиток положень Віденської Конвенції 1963 року між Україною і Турецькою Республікою укладено Консульську конвенція, ратифіковану Законом України № 799-XIV від 01.07.1999 року, яка визначає консульські функції, зміст та перелік яких відповідають вищевказаним положенням Віденської Конвенції 1963 року у цьому питанні. Дана Консульська конвенція аналогічно передбачає правило, відповідно до якого консульські приміщення не можуть використовуватися в цілях, несумісних з виконанням консульських функцій.

Таким чином, консульські установи України за кордоном та території, на яких такі установи розташовані, - мають особливий правовий режим, можуть використовуватись виключно в цілях, сумісних з виконанням консульських функцій, та є об`єктами, що не є територією України, але на які за певних умов, передбачених нормами міжнародного права та законодавством України, поширюються юрисдикція і сфера застосування законодавства України.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 93 КПК України, докази можуть бути одержані на території іноземної держави в результаті здійснення міжнародного співробітництва під час кримінального провадження.

Відповідно до абз. 1 п. 10 розділу VI Інструкції з організації взаємодії органів досудового розслідування з іншими органами та підрозділами Національної поліції України в запобіганні кримінальним правопорушенням, їх виявленні та розслідуванні (затв. Наказом МВС України № 575 від 07.07.2017 року; зареєстр. в Мінюсті України за № 937/30805 від 31.07.2017 року), - у разі необхідності проведення окремих слідчих (розшукових) дій на території іншої держави слідчий (дізнавач) за погодженням з прокурором надсилає до уповноваженого (центрального) органу України запит про міжнародну правову допомогу у кримінальному провадженні відповідно до розділу ІХ «Міжнародне співробітництво під час кримінального провадження» КПК України.

Таким чином, одержання доказів на території іншої держави можливе у результаті здійснення міжнародного співробітництва шляхом направлення компетентним органом України запиту (доручення, клопотання) до іншої держави, тобто відповідно до розділу ІХ КПК України.

Крім того, сторона обвинувачення посилається на узагальнений матеріал ДСФМ України № 0478/2022/ДСК від 05.08.2022 року, відповідно до якого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 входять до структури власників WALLARTIS SOLUTIONS W.L.L. і всі банківські операції цієї компанії було здійснено під їх наглядом.

Саме вказана інформація в узагальненому матеріалі є єдиним підтвердженням доводів сторони обвинувачення про підконтрольність юридичної особи WALLARTIS SOLUTIONS W.L.L. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Така інформація викладена у розділі 3 вказаного узагальненого матеріалу "Інформація отримана від ПФР іноземної країни". При цьому, узагальнений матеріал на титульному аркуші містить застереження про те, що "Матеріал містить інформацію підрозділу фінансової розвідки, яка відповідно до міжнародних зобов`язань України, не може бути використана як судовий доказ, а також розголошена третім особам без попередньої згоди, аналогічне застереження міститься у розділі 3 вказаного узагальненого матеріалу про те, що "Надана інформація може використовуватись тільки для розвідувально-аналітичних цілей. Інформація є конфіденційною, не може бути розповсюджена, використана у якості доказу у будь-яких судових провадженнях та передана третім сторонам. Передача інформації третім сторонам є порушення Меморандуму та Статуту Егмонтської групи, членом якої є Україна.

Щодо можливості використання вищезазначеної інформації, вказаної в узагальненому матеріалі ДСФМ України № 0478/2022/ДСК від 05.08.2022 року, як доказу необхідно зазначити наступне.

Питання щодо правового статусу узагальнених (додаткових узагальнених) матеріалів урегульоване Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", Положенням про Державну службу фінансового моніторингу України (затв. Постановою КМУ № 537 від 29.07.2015 року), Порядком надання Державною службою фінансового моніторингу України Національній поліції України узагальнених (додаткових узагальнених) матеріалів та отримання Державною службою фінансового моніторингу України інформації про хід їх розгляду (затв. спільним Наказом МВС України та Мінфін України № 395/535 від 14.07.2021 року; зареєстр. в Мінюсті України за № 1026/36648 від 06.08.2021 року), документами Егмонтської групи підрозділів фінансових розвідок тощо.

Закон України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" визначає наступне:

1. спеціально уповноважений орган - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії (п. 55 ч. 1 статті 1);

2. узагальнені матеріали - відомості про фінансові операції, що були об`єктом фінансового моніторингу і за результатами аналізу яких у спеціально уповноваженого органу виникли підозри. Узагальнені матеріали є джерелом обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення та дають підстави слідчому, прокурору розпочати досудове розслідування. Узагальнені матеріали також можуть бути підставою для здійснення правоохоронними та розвідувальними органами України оперативно-розшукової і контррозвідувальної діяльності (п. 61 ч. 1 статті 1);

3. міжнародне співробітництво у сфері запобігання та протидії здійснюється за принципом взаємності відповідно до цього Закону, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інших нормативно-правових актів (стаття 31);

4. інформація, отримана спеціально уповноваженим органом від відповідного органу іноземної держави, є таємницею фінансового моніторингу та може бути використана виключно для цілей, у яких така інформація запитувалася, з дотриманням обмежень, визначених ч. 12 статті 16 цього Закону, та з дотриманням визначених відповідним органом іноземної держави умов та обмежень щодо її використання, оприлюднення, подальшої передачі, розкриття джерела її одержання тощо. Зазначена інформація може передаватися спеціально уповноваженим органом для інших цілей, ніж ті, у яких така інформація запитувалася, за умови отримання попереднього дозволу відповідного органу іноземної держави (абз. 3 ч. 8 статті 31);

5. обмеження щодо використання інформації, отриманої Спеціально уповноваженим органом від відповідного органу іноземної держави, поширюються також на осіб, яким така інформація стала відома у зв`язку з їхньою професійною або службовою діяльністю (абз. 4 ч. 8 статті 31); особи, винні у порушенні обмежень щодо використання інформації, отриманої Спеціально уповноваженим органом від відповідного органу іноземної держави, несуть кримінальну відповідальність за розголошення таємниці фінансового моніторингу (абз. 5 ч. 8 статті 31);

6. спеціально уповноважений орган забезпечує співробітництво з міжнародними, міжурядовими організаціями, задіяними у сфері боротьби з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, у тому числі, зокрема, з Егмонтською групою підрозділів фінансових розвідок (ч. 9 статті 31).

Положення про Державну службу фінансового моніторингу України визначає наступне:

1)Державна служба фінансового моніторингу України (Держфінмоніторинг) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення (пункт 1)

2)ДСФМ України подає в разі наявності достатніх підстав вважати, що фінансова операція або сукупність пов`язаних між собою фінансових операцій можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, до правоохоронних та розвідувальних органів відповідні узагальнені матеріали (додаткові узагальнені матеріали) та одержує від них інформацію про хід їх розгляду (підп. 4 п. 4);

Порядок № 395/535 від 14.07.2021 року визначає наступне:

1. в узагальненому (додатковому узагальненому) матеріалі, який містить інформацію, надану підрозділом фінансової розвідки іноземної держави, Держфінмоніторингом зазначаються умови, обмеження та цілі використання, оприлюднення, розкриття джерела її одержання, подальшої передачі до Національної поліції України такої інформації, визначені підрозділом фінансової розвідки іноземної держави. При цьому, така інформація не може бути використана як доказ без попереднього дозволу підрозділу фінансової розвідки іноземної держави. Національній поліції України заборонено її розголошувати, передавати чи використовувати у будь-яких інших цілях (судових, адміністративних, слідчих діях, запитах про міжнародну правову допомогу тощо) ніж ті, які зазначені підрозділом фінансової розвідки іноземної держави, що надав таку інформацію (пункт 8);

2. за наявності в узагальненому (додатковому узагальненому) матеріалі інформації підрозділу фінансової розвідки іноземної держави, яким надано дозвіл на передачу цієї інформації визначеному правоохоронному органу, такі узагальнені (додаткові узагальнені) матеріали передаються зазначеному правоохоронному органу. Вказану інформацію та узагальнений (додатковий узагальнений) матеріал, який її містить, не може бути передано до іншого правоохоронного органу чи будь-якої третьої сторони без дозволу підрозділу фінансової розвідки іноземної держави, який її надав (пункт 9).

Документами Егмонтської групи підрозділів фінансових розвідок (Статутом, Принципами обміну інформацією між ПФР та іншими актами цієї міжнародної організації) передбачені порядок та принципи обміну інформації між ПФР. ДСФМ України як ПФР є членом Егмонтської групи з 2004 року і зобов`язана дотримуватись у своїй діяльності положень документів, що регулюють діяльність Егмонтської групи, та підписаних двосторонніх Меморандів про взаєморозуміння з іноземними ПФР.

Статут Егмонтської групи ПФР у підп. 2 п. "А" глави 3.1 розділу 3 закріплює головний принцип (правило) обміну інформацією - виключення передачі та використання інформації в інших цілях без попередньої згоди ПФР, що надала таку інформацію.

Правило № 32 Принципів обміну інформацією між ПФР передбачає, що обмінювану інформацію слід використовувати лише з тією метою, з якою її запитували або надавали. Будь-яке розповсюдження інформації іншим органам влади чи третім особам, або будь-яке використання цієї інформації в адміністративних, слідчих, кримінальних чи судових цілях, окрім тих, що були спочатку схвалені, має підлягати попередньому дозволу запитуваного ПФР.

Отже, сторона обвинувачення на момент повідомлення про підозру не мала у своєму розпорядженні будь-які належні і достовірні докази факту того, що ОСОБА_6 є бенефіціаром і контролером WALLARTIS SOLUTIONS W.L.L. або ж має будь-яке інше відношення до діяльності цієї бахрейнської юридичної особи.

Також, у підрозділі II розділу 4 узагальненого матеріалу наведена інформація стосовно фінансових операцій, проведених за участю WALLARTIS SOLUTIONS W.L.L. за період з 21.01.2022 по 14.04.2022 року, - серед таких операцій відсутнє надходження коштів від FarmTR у розмірі 580 000 доларів США.

Окрім того, наявні у сторони обвинувачення матеріали не містять доказів на підтвердження заподіяння ОСОБА_6 шкоди або отримання ним будь-якої вигоди внаслідок вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Вказані обставини справи у своїй сукупності дають слідчому судді достатні підстави для висновку про те, що наявні у сторони обвинувачення матеріали кримінального провадження не містять доказів, які б пов`язували ОСОБА_6 з інкримінованим йому кримінальним правопорушенням, як і не містять достовірної і перевіреної інформації про існування фактів, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що ОСОБА_6 є причетним до події злочину, а, отже, - сторона обвинувачення без достатніх і вагомих доказів здійснила повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у ході розгляду скарги слідчим суддею встановлено, що повідомлення про підозру ОСОБА_6 здійснено з порушенням приписів Глави 22 КПК України, а притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 0000510 від 13.06.2022 року є необґрунтованим, а, отже, наявні достатні підстави для скасування повідомлення про підозру.

Разом з тим, не підлягає задоволенню вимога скарги захисника про зобов`язання уповноваженої службової особи у кримінальному провадженні № 0000510 від 13.06.2022 року вчинити дії, які передбачені пунктом 2 глави 5 розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, щодо виключення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із загальної кількості облікованих у зазначеному кримінальному провадженні осіб, яким повідомлено про підозру, оскільки кримінально процесуальним законом не визначено механізм реалізації таких дій.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 303, 306, 307 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 на повідомлення про підозру від 26.08.2022 року у кримінальному провадженні №0000510 - задовольнити частково.

Скасувати повідомлення про підозру від 26.08.2022 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, у кримінальному провадженні №0000510.

В задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскарження безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів.

Слідчий суддя ОСОБА_1