ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року

м. Київ

справа № 523/8009/19

провадження № 51-3140км22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001175 від 08 березня 2018 року, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 21 вересня 2007 року Суворовським районним судом

м. Одеси за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням статей 70, 71 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Одеського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат, речових доказів та цивільного позову.

Одеський апеляційний суд 27 вересня 2022 року скасував згаданий вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 цього Кодексу у виді позбавлення волі

на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк

3 роки. Виключив з резолютивної частини вироку при вирішенні питання

про стягнення процесуальних витрат посилання «в особі НДЕКЦ при ГУМВС України в Одеській області та в особі ОНДІСЕ». В іншій частині вирок суду залишив без зміни.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 07 березня

2018 року приблизно о 22:00, керуючи технічно справним автомобілем марки «Opel Vectra Kombi», реєстраційний номер НОМЕР_1 (польської реєстрації), рухаючись

по мокрому покриттю проїзної частини дороги у крайньому лівому ряду

на пр. Добровольського з боку вул. Марсельської в сторону вул. Миколаївська дорога у м. Одесі, наближаючись до регульованого пішохідного переходу, розташованому на перехресті вул. Кишинівська - пр. Добровольського, порушив вимоги п.п.12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, а саме, діючи з необережності, будучи неуважним, не вжив своєчасних заходів щодо зменшення швидкості свого руху

до безпечної, аж до зупинки автомобілю, не врахував зміну дорожньої обстановки, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, на невстановлений сигнал світлофору, рухаючись зі швидкістю приблизно 70 км/год, яка перевищує встановлену

у населених пунктах швидкість руху не більше 50 км/год, передньою лівою частиною керованого ним автомобілю допустив наїзд на ОСОБА_8 , який перетинав проїзну частину у зоні регульованого пішохідного переходу зліва направо відносно напрямку руху транспортного засобу.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати оскаржуваний вирок апеляційного суду

та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що апеляційний суд безпідставно вказав на відсутність

у ОСОБА_7 щирого каяття. Також вважає, що суд апеляційної інстанції

не врахував повною мірою конкретних обставин справи та усіх даних про особу засудженого, а саме його стан здоров`я, того, що кримінальне правопорушення було вчинено з необережності та під час поганих погодних умов, після скоєння ДТП

він одразу викликав швидку допомогу та поліцію, під час досудового слідства сприяв розслідуванню справи, визнав провину у вчиненому, висловлював

повну готовність до оплати завданої шкоди, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи, має на утриманні 3 дітей та батьків-пенсіонерів, обтяжуючі покарання обставини відсутні.

Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні суду касаційної інстанції

Захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 , висловивши свої доводи, кожен окремо, просили задовольнити касаційну скаргу.

Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника, вважав оскаржуване судове рішення законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними.

Відповідно до статей 50, 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне

й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Положеннями ч. 1 ст. 75 КК України визначено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, разом з цим веде нормальний спосіб життя, офіційно працевлаштований, позитивно характеризується, має постійне місце проживання та реєстрації, міцні соціальні зв`язки, родину, а також взяв до уваги наявність у нього на утриманні малолітньої дочки, цивільної дружини, яка перебуває на останньому місяці вагітності, та те, що він має батька із 3 групою інвалідності по загальному захворюванню та матір - пенсіонерку. Зважив суд і на його особисте ставлення до вчиненого діяння, те, що він публічно вибачався перед потерпілою стороною, що свідчить про усвідомлення своєї провини та каяття, бажання сплати потерпілому спричинену шкоду. Також суд врахував наявність обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

При цьому, зваживши на наведене й усі обставини справи у їх сукупності, а також те, що ОСОБА_7 у судовому засіданні фактично вину визнав, активно сприяв розкриттю злочину, суд дійшов висновку про можливість його виправлення

без ізоляції від суспільства і на підставі ст. 75 КК України звільнив його

від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.

Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції за апеляційною

скаргою прокурора, дійшов переконання про безпідставність застосування

до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, скасував зазначене рішення в частині призначеного покарання і призначив винному покарання у виді позбавлення волі

на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Ухвалюючи таке рішення, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, звільняючи ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, належним чином не мотивував своє рішення, обмежившись лише перерахуванням обставин, визначених у ст. 65 КК України,

які враховуються при призначенні покарання, однак не навів будь-яких мотивів,

із яких він дійшов до висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливе

без відбування ним призначеного покарання.

Крім того, апеляційний суд, як убачається з оскарженого вироку, погодився

з доводами прокурора про необґрунтоване визнання щирого каяття ОСОБА_7 пом`якшуючою покарання обставиною, зазначивши, що таке каяття мало місце лише з метою уникнення реального відбуття покарання та не мало ознак розкаяння у вчиненому.

При цьому суд зазначив, що під час досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_7 своєї вини не визнавав, а у судовому засіданні від 01 липня 2021 року взагалі посилався на неправомірні дії потерпілого. І лише під час останнього слова у судовому засіданні від 14 грудня 2021 року під тиском доказів, які були досліджені судом та безперечно доводять його вину, частково визнав вину у пред`явленому обвинувачені.

Також апеляційний суд вказав на те, що поза увагою місцевого суду залишилось ставлення ОСОБА_7 до наслідків вчиненого ним кримінального правопорушення, а саме те, що оскаржений вирок суду було ухвалено майже через 3 роки після ДТП, однак у матеріалах кримінального провадження відсутні дані

на підтвердження того, що засуджений намагався будь-яким чином допомогти потерпілому, який в свою чергу тривалий час лікувався та перебував у медичних закладах, однак стан його здоров`я не відновився.

До того ж апеляційний суд звернув увагу на те, що суд першої інстанції посилався

на бажання ОСОБА_7 відшкодувати шкоду, завдану вчиненим кримінальним правопорушенням у визначених судом сумах. При цьому суд зазначив, що на час апеляційного розгляду засуджений не відшкодував шкоду потерпілому, навіть

з урахуванням сум, визначених судом у оскарженому вироку. Не зважаючи на те,

що ОСОБА_7 офіційно працевлаштований, що свідчить про наявність у нього постійного джерела доходу, у судовому засіданні апеляційного суду, як зазначив суд, він продовжував лише посилатися на своє бажання відшкодувати шкоду потерпілому і лише після постановлення остаточного рішення у справі.

Окрім того, суд апеляційної інстанції вказав на те, що судом не у повній мірі була врахована думка потерпілого, який просив призначити покарання, яке необхідно відбувати реально.

З огляду на наведене колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для звільнення ОСОБА_7

від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Викладені в касаційній скарзі захисника доводи щодо необхідності скасування ухваленого вироку та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції

не спростовують правильності визначеної судом форми відбування покарання та були враховані під час постановлення вказаного судового рішення.

Саме покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з реальним його відбуванням з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк

3 роки відповідає вимогам ст. 65 КК України, є справедливим і сприятиме перевихованню ОСОБА_7 та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Одеського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника

ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3