УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року

м. Київ

справа № 541/587/20

провадження № 51-395ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Великобагачанського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року щодо нього,

встановив:

За вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2021 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гадяча Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 185Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3роки; за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі положень ч. 1 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці. Строк відбування покарання ОСОБА_4 постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

За вироком суду засуджено також ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі положень частини 1 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, шляхом часткового складання призначених покарань, призначеного даним вироком та покаранням призначеним вироком Лебединського районного суду Сумської області від 06 листопада 2020 року, остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.

Крім того, за вказаним вироком засуджено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Також вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів у кримінальному провадженні.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року вирок Великобагачанського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2021 року щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 залишено без змін.

Судові рішення щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в касаційному порядку не оскаржуються

Фактичні обставини, встановлені судами

Вироком суду встановлено, що повторно, 26 червня 2019 року, близько 23 години 00 хвилин, обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , за попередньою змовою, маючи умисел на викрадення чужого майна, прибули до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де скориставшись відсутністю власника та сторонніх осіб, таємно, шляхом розбиття скла вікна проникли всередину приміщення магазину, звідки викрали чуже майно на загальну суму 5831 грн. 31 коп., заподіявши потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду.

Повторно, 04 липня 2019 року, близько 02 години 00 хвилин, обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , за попередньою змовою, маючи умисел на викрадення чужого майна, прибули до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_5 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де скориставшись відсутністю власника та сторонніх осіб, таємно, шляхом пошкодження віконної рами вікна, проникли всередину приміщення магазину - відділу побутових товарів, звідки викрали чуже майно на загальну суму 29971 грн. 00 коп., завдавши потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду.

Повторно, 04 липня 2019 року, близько 03 години 00 хвилин, обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , за попередньою змовою, маючи умисел на викрадення чужого майна, прибули до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_5 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де скориставшись відсутністю власника та сторонніх осіб, таємно, шляхом пошкодження віконної рами вікна, проникли всередину приміщення магазину - відділу продуктів харчування, звідки викрали чуже майно на загальну суму 4248 грн. 50 коп., заподіявши потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду.

Повторно, 30 липня 2019 року, близько 23 години 00 хвилин, обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за попередньою змовою, маючи умисел на викрадення чужого майна, прибули до магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де скориставшись відсутністю власника та сторонніх осіб, таємно, шляхом пошкодження металевої решітки вікна, проникли всередину приміщення магазину, звідки викрали чуже майно на загальну суму 19515 грн. 33 коп., завдавши потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду.

Повторно, 07 серпня 2019 року, близько 02 години 00 хвилин, обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , за попередньою змовою, маючи умисел на викрадення чужого майна, прибули до магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , де скориставшись відсутністю власника та сторонніх осіб, таємно, шляхом пошкодження покрівлі даху, проникли всередину приміщення магазину, звідки викрали чуже майно на загальну суму 39537 грн. 40 коп., завдавши потерпілій ОСОБА_11 матеріальних збитків.

Повторно, 31 серпня 2019 року, близько 01 години 00 хвилин, обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , маючи умисел на викрадення чужого майна, за попередньою змовою, прибули до ангару - молокоприймального пункту, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , де скориставшись відсутністю власника та сторонніх осіб, таємно, шляхом пошкодження перекриття з металопрофілю, проникли всередину приміщення ангару, звідки викрали чуже майно на загальну суму 144989 грн. 40 коп., завдавши потерпілій ОСОБА_12 матеріальних збитків.

Повторно, 12 вересня 2019 року, близько 23 години 00 хвилин, обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , за попередньою змовою, маючи умисел на викрадення чужого майна, прибули до магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 , де скориставшись відсутністю власника та сторонніх осіб, таємно, шляхом пошкодження запираючого пристрою на вхідних дверях, проникли всередину приміщення магазину, звідки викрали чуже майно на загальну суму 60691 грн. 67 коп., завдавши потерпілій ОСОБА_13 матеріальних збитків.

Повторно, 29 вересня 2019 року, близько 01 години 00 хвилин, обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , за попередньою змовою, маючи умисел на викрадення чужого майна, прибули до ангару - молокоприймального пункту, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , де скориставшись відсутністю власника та сторонніх осіб, таємно, шляхом пошкодження перекриття з металопрофілю, проникли до приміщення ангару, звідки намагалися викрасти чуже майно, але побачили, що до приміщення ангару, в якому вони знаходилися, під`їжджає автомобіль, не довели свої злочинні дії до кінця з причин, що не залежали від їх волі, з місця кримінального правопорушення зникли, не вчинивши усіх дій, які вважали за необхідне для доведення кримінального правопорушення до кінця.

У разі доведення кримінального правопорушення до кінця потерпілій ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було б завдано матеріальних збитків на загальну суму 33308 грн. 30 коп.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК, натомість наводить доводи, які за своїм змістом зводяться до тверджень про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність внаслідок не застосування до нього положень ст. 75 КК, де вказує також на те, що судами не наведено переконливих мотивів до обґрунтування необхідності реального відбування ним покарання в аспекті реалізації положень статей 50, 65 КК, тобто фактично стверджує про невиконання судами вимог статей 370, 374, 419 КПК.

Крім того, висуває вимогу про застосування до нього покарання більш м`якого, ніж позбавлення волі.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та зміст наявних у провадженні копій судових рішень, колегія суддів не знайшла підстав для відкриття касаційного провадження.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, згідно з ст. 438 КПК, є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність таких підстав, суд має керуватися приписами статей 412 - 414 цього Кодексу.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК у касаційній скарзі останнім не оспорюються та не заперечуються.

На переконання колегії суддів Верховного Суду доводи касаційної скарги про необґрунтоване не застосування до нього положень ст. 75 КК є безпідставними.

З вироку Великобагачанського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2021 року вбачається, що, обираючи засудженому ОСОБА_4 міру покарання, суд належним чином враховував всі обставини, зокрема ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх кількість та вартість викраденого майна і розмір заподіяної матеріальної шкоди, дані про особу ОСОБА_4 , який вину у вчиненому визнав, характеризується посередньо, за станом здоров`я має другу групу інвалідності, ступінь втрати професійної придатності 75%. Суд врахував та взяв до уваги щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень як обставин, що пом`якшують покарання, а також врахував відсутність обставин, які його обтяжують, на підставі чого призначив основне покарання в мінімальному розмірі, за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 КК та ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК, а остаточне покарання призначив на підставі положень ч. 1 ст. 70 КК в розмірі, який на 2 місяці є більшим від мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 185 КК.

Доводи про суворість призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність були предметом перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх безпідставними.

Апеляційний суд, в межах повноважень, визначених ст. 404 КПК, та в порядку, передбаченому ст. 405 цього Кодексу, належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційних скарг захисників ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в інтересах засудженого ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 . Залишаючи вирок суду без змін, зазначив в ухвалі достатні підстави, з яких визнав апеляційні скарги захисників ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в інтересах засудженого ОСОБА_4 необґрунтованими.

Так, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо призначення ОСОБА_4 покарання, вказавши, що районний суд правильно врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК є тяжкими, визнання ним вини, а також особу ОСОБА_4 , який є інвалідом другої групи із втратою працездатності на 75%, характеризується посередньо, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень як обставини, які пом`якшують покарання, та відсутність обстави, які його обтяжують, на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку, що призначене ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК без застосування положень статей 69 або 75 цього Кодексу,є законним і справедливим, належним чином вмотивованим.

В частині обґрунтування мотивів до призначення засудженому ОСОБА_4 покарання без застосування приписів ст. 75 КК, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, який послався на кількість епізодів та велику кількість викраденого майна і розмір заподіяної шкоди.

ОСОБА_4 за три місяці, починаючи з 26 червня 2019 року по 29 вересня 2019 року, сім разів приймав участь у вчиненні тяжких умисних корисливих кримінальних правопорушень. Крадіжки вчинялися із магазинів та молокоприймального пункту звідки викрадали велику кількість ТМЦ на значну вартість. Збитки у повній мірі не відшкодовані. На час апеляційного перегляду вартість викраденого не відшкодована у повному обсязі. Часткове повернення викраденого є порівняно невеликим з тим, що засуджені спільно викрали та використали на власні потреби.

Колегія суддів апеляційного суду врахувала часткове повернення викраденого майна ОСОБА_4 та ОСОБА_16 , проте небезпідставно у цьому провадженні виходила із того, що на правильність висновків місцевого суду вказана обставина не впливає.

Крім того судом встановлено, що 09 жовтня 2019 року ОСОБА_4 отримав трудове каліцтво та проходив неодноразове оперативне лікування, що вочевидь і припинило його злочинну діяльність.

За довідкою КНП «Гадяцька центральна районна лікарня» №174 від 22 травня 2020 року йдеться про неможливість ОСОБА_4 утримуватися за станом здоров`я у місцях позбавлення волі, через те, що у нього встановлена друга група інвалідності із зазначенням 75% втрати працездатності. Водночас відомості, викладені в цьому документі, суд співставив з тими, що відображені в довідці СМЕ серії 12 ААА №095802, за якими 15 вересня 2022 року ОСОБА_4 встановлена третя група інвалідності та вказано про втрату 55% працездатності, на підставі чого дійшов переконливого висновку про позитивну динаміку у стані його здоров`я, що не унеможливлює відбування призначеного покарання.

Крім того, судом враховано досудову доповідь органу пробації, за якою ризик вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній та виправлення засудженого без позбавлення або обмеження волі можливе. Апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що висновок органу пробації не є для суду обов`язковим, про що зазначив в оскарженому судовому рішенні.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду не встановила підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК.

Взявши до уваги встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо призначення ОСОБА_4 виду та міри покарання та відсутності підстав до його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За правилами ст. 75 КК (в редакції Закону на момент вчинення кримінальних правопорушень) у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається зі змісту оскаржених судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій,

з урахуванням усіх обставин, досліджених судами, в тому числі й тих, на які посилається засуджений у касаційній скарзі, а також даних про особу винного, відношення до скоєного, дійшли вірного переконання про відсутність обґрунтованих підстав до висновку про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 без відбування покарання.

Що стосується вимоги засудженого ОСОБА_4 про застосування до нього більш м`якого покарання, ніж позбавлення волі, то колегія суддів виходить з того, що санкція ст. 185 КК, за якою останнього визнано винуватим та засуджено, є відносно визначеною, де передбачено лише один вид покарання у виді позбавлення волі, для якого визначені мінімальна і максимальна межі його застосування. За відсутності будь-яких інших видів покарань, передбачених ст. 51 КК, застосувати більш м`який вид покарання суд може лише на підставах, визначених ст. 69 цього Кодексу.

Оцінюючи правильність застосування судом апеляційної інстанції кримінально-правової норми, передбаченої ст. 69 КК, Суд виходить з того, що відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 вказаного Кодексу, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів як самим засудженим (спеціальна превенція), так і іншими особами (загальна превенція). Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За частиною 1 ст. 69 КК надано суду дискреційні повноваження призначити більш м`яке покарання, ніж зазначене в санкції статті за відповідний злочин, виключно за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Це означає, що певні обставини (або їх сукупність) одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі України про кримінальну відповідальність: вони визнані судом такими, що пом`якшують покарання, відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

З урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. Водночас таке рішення суд може ухвалити лише за наявності обґрунтованого переконання в тому, що застосування положень ст. 69 КК дозволить досягти кожної із встановлених у кримінальному законі цілей його застосування до винного, що має знайти відповідне переконливе відображення в мотивах постановленого судом рішення.

Взаємне поєднання обставини (обставин), яка пом`якшує покарання, з обставиною (обставинами), яка істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням даних про особу, які належним чином характеризують винуватого, є підставою до застосування положень ст. 69 КК. Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини (з урахуванням даних про особу) у своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винуватому навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим, де зміст поняття «явно несправедливе покарання» охоплює не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру, яка вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним законом у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене для досягнення його цілей, враховуючи обставини, які пом`якшують покарання, та дані про особу винного.

Отже, підставою призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визначено дві групи обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають враховуватися в їх сукупності. При цьому принаймні одна з установлених обставин має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК і тих статей Особливої частини цього Кодексу, які визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів злочину в Особливій частині КК, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину.

За змістом оскарженої ухвали апеляційного суду у своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_14 просив призначити ОСОБА_17 покарання за закінчений злочин та за незакінчений замах на злочин у розмірі, що є явно нижчим, ніж передбачено у ч. 3 ст.185 КК, при цьому про застосування положень ст. 69 КК не зазначав та не наводив підстав для її застосування. З огляду на указане та з урахуванням уже взятих до уваги фактичних обставин кримінального провадження та особи засудженого, судом апеляційної інстанції такі доводи визнано безпідставними.

У касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 відображена вимога про призначення більш м`якого покарання, ніж позбавлення волі, проте обґрунтування підстав до застосування ст. 69 КК також не наведено. Не вбачається таких підстав й зі змісту оскаржених судових рішень.

Таким чином, вид та розмір покарання, призначеного ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15. ч. 3 ст. 185 КК за вчинені ним злочини колегія суддів вважає таким, що відповідає засадам та меті призначення покарання, воно є законним, справедливим, відповідає тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню засудженого та попередженню вчинення нових злочинів.

Явної несправедливості призначеного покарання через суворість касаційним судом не встановлено. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень, вмотивованість висновків судів, засуджений у касаційній скарзі не навів.

Оскаржені судові рішення відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, є належним чином вмотивованими та обґрунтованими.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни оскаржених судових рішень з мотивів, зазначених у касаційній скарзі засудженого, та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзасудженого ОСОБА_4 на вирок Великобагачанського районного суду Полтавської області від 29 листопада 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3