Справа № 751/4261/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/286/23
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за №0003704 від 28.07.2022 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 грудня 2022 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Голубівка, Прилуцького району, Чернігівської області, українця, громадянина України, який має професійно-технічну освіту, неодруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, військовослужбовця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанцій обставини

Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 грудня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, і призначено йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання визначено рахувати з моменту його затримання, тобто, з 28.07.2022 року, зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання час тримання його під вартою.

Запобіжний захід обвинуваченому у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 9 596 грн 02 коп процесуальних витрат за проведення експертиз.

Питання про речові докази вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10.03.2022 №51 військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_6 призначено на посаду дизеліста-електрика групи енергетичного забезпечення, зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

28.07.2022 близько 19 год 00 хв військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_6 , знаходячись на ґрунтовій дорозі, що неподалік від ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в ході конфлікту, що виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, з метою протиправного спричинення смерті ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у виді смерті іншої людини та бажаючи їх настання, тримаючи у правій руці ніж, умисно наніс ОСОБА_8 не менше двох ударів лезом ножа в ліву поперекову ділянку та один удар лезом ножа в ділянку передньої черевної стінки, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у виді колото-різаного поранення лівої поперекової ділянки з ушкодженням клубово-поперекового м`язу, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я та проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини з пошкодженням брижі тонкої кишки та великого чепця, ускладненого внутрішньо черевною кровотечею, колото-різаного поранення лівої поперекової ділянки з пошкодженням нижнього полюсу лівої нирки, ускладненого заочеревинною напруженою гематомою, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.

При цьому, ОСОБА_6 усвідомлював, що численні удари лезом ножа з урахуванням локалізації поранень, місць нанесення ножових ударів викличуть масивну крововтрату, яка в свою чергу неминуче призведе до бажаної мети у виді смерті ОСОБА_8 .

ОСОБА_6 , виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, втік з місця події, в той час, як в подальшому, бажаний для ОСОБА_6 наслідок у виді смерті ОСОБА_8 не настав, у зв`язку із своєчасним наданням останньому невідкладної медичної допомоги.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, та за ч. 1 ст. 121 КК України призначити йому покарання із застосуванням ст. 69, 75 КК України, звільнивши ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

В обґрунтування своїх вимог вказав, що з висновками суду про те, що обвинувачений у судовому засіданні не визнав своєї вини погодитися не можна, так як він повністю визнав свою вину, щиросердечно розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та надав суду правдиві свідчення з приводу заподіяних тілесних ушкоджень у виді ножових поранень.

На думку апелянта, показання обвинуваченого про відсутність у нього умислу на вбивство судом спростовані не були жодними належними і допустимими доказами, та його показання повністю узгоджуються з показаннями потерпілого та свідків, тому підстави для кваліфікації дій ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України відсутні.

При цьому суд не наводить в своєму рішенні мотивів того, в чому саме виражається бажання обвинуваченого спричинити смерть потерпілому та якими доказами це підтверджується. Також не зазначив які об`єктивні причини, що не залежали від волі обвинуваченого, перешкодити йому досягти злочинної мети, заподіявши смертельного поранення. Суд не з`ясував причини припинення його дій та недостатньо врахував попередню поведінку винного і потерпілого, їх стосунки та залишив поза увагою той факт, що замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом.

Захисник звертає увагу, що обставини справи свідчать про наявність в діях ОСОБА_6 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а матеріали справи не містять жодного доказу того, що обвинувачений діяв з прямим умислом та бажав настання смерті для потерпілого. Усвідомлення того, що протиправні дії можуть спричинити смерть потерпілому беззаперечно не може свідчити про наявність у обвинуваченого бажання до настання таких негативних наслідків як заподіяння смерті.

Крім того, обвинувачений не передбачав, що його дії можуть призвести до смерті потерпілого.

На думку апелянта, у цій справі заподіяні обвинуваченим поранення не привели до такого стану потерпілого, який би давав йому підстави вважати, що він досяг злочинної мети. Він мав реальну можливість продовжити заподіяння потерпілому ударів ножем у життєво важливі органи, але цього не зробив. При цьому особи, які були на місці події, в тому числі і потерпілий, не вчиняли жодних дій, які б можна було розцінити як активну протидію злочинним діям, що завадили обвинуваченому довести свій умисел на вбивство до кінця. В цьому випадку дії обвинуваченого не можуть свідчити про його бажання позбавити життя потерпілого.

Також такі дії обвинуваченого були зумовлені відчуттям небезпеки через те, що потерпілий взяв до рук скейт, яким, як здалося обвинуваченому, хотів його вдарити. Таку свою поведінку потерпілий підтвердив у судовому засіданні.

Незважаючи на заперечення сторони захисту суд у вироку незаконно послався на показання малолітнього свідка ОСОБА_10 в частині послідовності та області нанесення ножових поранень, до яких слід віднестись критично, так як його показання, надані суду, різняться з показаннями на досудовому слідстві під час проведення слідчого експерименту. Вони також не узгоджуються з показаннями потерпілого, обвинуваченого та висновками експерта № 313 від 23.08.2022 року. Зважаючи, що малолітній свідок достеменно не пам`ятає послідовності дій обвинуваченого, оскільки в той час був наляканий, то відповідно до ст. 85 КПК України, слідчий експеримент є неналежним доказом.

У зв`язку з невірною правовою кваліфікацією вчиненого діяння міра призначеного ОСОБА_6 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого та є занадто суворою.

Апелянт вважає, що обтяжуюча покарання обставина, - вчинення злочину у стані сп`яніння судом не доведена, так як відсутні докази перебування обвинуваченого в такому стані на момент вчинення злочину. Зокрема, відсутній протокол освідування особи на предмет вживання алкоголю. Посилання суду на притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності є такими, що суперечать ст. 88, 86 КПК України, так як ці дані не пов`язані з нанесенням тілесних ушкоджень, а тому не можуть враховуватися при визначенні міри покарання.

Також при призначенні покарання судом не враховано тяжкість вчиненого злочину, який є тяжким, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, думку потерпілого, який просив призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Також те, що обвинувачений в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, вибачився перед потерпілим, частково відшкодував завдані збитки, засуджує свою поведінку, з приводу скоєного жалкує, проходив військову службу в ЗСУ, має на утриманні неповнолітнього сина, його матір являється пенсіонеркою за віком та одна здійснює піклування за неповнолітнім сином обвинуваченого. ОСОБА_6 бажає надалі проходити військову службу.

Наведені обставини свідчать про можливість призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. ст. 69, 75 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просив вирок суду змінити, перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, та за ч. 1 ст. 121 КК України призначити покарання із застосуванням ст. 69, 75 КК України, звільнивши від відбування покарання з випробуванням.

Обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинуваченого є аналогічними за змістом з доводами захисника, в яких, окрім іншого, обвинувачений вказує, що показання, надані ним в судовому засіданні суду 1 інстанції, не відповідають дійсності та є неправдивими, просить їх не приймати до уваги, так як його дії були викликані протиправною поведінкою потерпілого.

Також посилається на відсутність у нього умислу на вбивство та наявність в його діях склад злочину за ч. 1 ст. 121 КК України.

Крім того звертає увагу апеляційного суду на суворість призначеного йому покарання, та за наявної двох і більше обставин, що його пом`якшують, даних про його особу, вважає за можливе призначити покарання із застосуванням вимог ст. 69, 75 КК України.

Потерпілий ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просив вирок суду змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, та за ч. 1 ст. 121 КК України призначити покарання із застосуванням ст. 69, 75 КК України, звільнивши від відбування покарання з випробуванням.

В обґрунтування своїх вимог посилається на відсутність у діях обвинуваченого умислу на вбивство, так як обвинуваченому ніхто не заважав позбавити його життя. Від отриманих ножових поранень він не впав та свідомості не втрачав. Суд не з`ясував причин припинення ОСОБА_6 злочинних дій, які б свідчили про замах на вбивство.

Суд не врахував, що він з обвинуваченим примирилися, він його пробачив, претензій до нього немає.

В запереченнях на апеляційні скарги сторони захисту та потерпілого прокурор вважав вирок суду законним та обґрунтованим, просив в задоволенні апеляційних скарг відмовити.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити з викладених в них підстав.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при ухваленні судового рішення

Відповідно до вимог ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував свою вину у спричиненні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому та вважав, що в його діях відсутній умисел на вчинення вбивства. Показав, що коли він наздогнав потерпілого, зупинився, то останній його вдарив, тому він вимушений був спричинити йому тілесні ушкодження ножем. В судовому засіданні суду 1 інстанції він про дані обставини не повідомляв, умовчав, так як побоявся.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

В судовому засіданні суду 1 інстанції обвинувачений ОСОБА_6 підтвердив факт нанесення ножем тілесних ушкоджень потерпілому, при цьому категорично заперечував наявність умислу на вбивство останнього. Зазначив, що мав на меті нанести ножові поранення в область сідниць потерпілого. Повідомив, що того дня він, потерпілий та його колишня співмешканка ОСОБА_11 вживали спиртні напої. Коли потерпілий з сім`єю пішли додому, то він згадав, як ОСОБА_8 з братом наказували не чіпати ОСОБА_13 . Також стало прикро, що вони випили за його рахунок та пішли. Він образився на них, подумав покарати ОСОБА_8 . Після цього наздогнав їх на велосипеді та двічі наніс удари ножем ОСОБА_8 , як думав, в сідницю, але потрапив вище. Потім ОСОБА_8 повернувся та взяв скейт, він, відчуваючи небезпеку, рефлекторно наніс третій удар, однак куди саме не пам`ятає. Після цього поїхав. При цьому будь-яких погроз не висловлював. Куди в подальшому подів ніж не пам`ятає, мабуть по дорозі викинув. Разом із тим, доводи сторони захисту та потерпілого про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_6 не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.15 КК України, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння, безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Так, Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово висловлював правову позицію про те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 4, 22 постанови Пленуму ВСУ від 07.02.2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Визначальним при цьому, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. При цьому якщо винна особа відмовилася від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до частини 2 ст. 15 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, 28.07.2022 року між обвинуваченим та потерпілим виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_6 наніс потерпілому спочатку два удари лезом ножа в область лівої поперекової ділянки, не припинив свої злочинні дії, висловив погрозу потерпілому в тому, що останній додому не дійде; після цього, на підтвердження свого наміру наніс ще один удар лезом ножа потерпілому ОСОБА_8 в область черевної порожнини.

Із встановлених у судовому засіданні обставин вчинення злочину вбачається, зокрема, нанесення трьох цілеспрямованих ударів у життєво важливий орган потерпілого, які за ознакою небезпеки для життя в мить спричинення, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як в сукупності так і кожен окремо, що підтверджено висновком експерта №313 від 01.09.2022 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанцій про наявність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство, оскільки характер і динамічність дій обвинуваченого ОСОБА_6 , знаряддя злочину - ніж, спричинення ним трьох цілеспрямованих ударів у життєво важливий орган, поведінка обвинуваченого після скоєння злочину, завдавши ударів зрозумів, що поранив ОСОБА_8 , але не намагався вчинити дії, які б могли запобігти настанню смерті потерпілого, не надав йому жодної допомоги, не викликав медичну допомогу, а відразу втік з місця події, свідчать про наявність в його діях прямого умислу на позбавлення життя ОСОБА_8 та вчинення для цього всіх необхідних дій. Смерть потерпілого не настала лише через обставини, які не залежали від волі обвинуваченого, оскільки потерпілому своєчасно була надана медична допомога.

Зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_6 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, що виключають можливість кваліфікації цього діяння за ознаками умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Що стосується доводів сторони захисту з приводу того, що заподіяні обвинуваченим тілесні ушкодження потерпілому не призвели до такого стану останнього, який би давав обвинуваченому підстави вважати, що він досяг злочинної мети на вбивство спростовуються показаннями потерпілого, свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , які повідомили суд 1 інстанції, що ОСОБА_6 відразу після нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 сів на велосипед та зник з місця події. Тобто, останньому завідомо не було відомо у якому стані перебував потерпілий одразу після нанесення йому колото-різаних ран у життєво-важливі органи. Характер та локалізація тілесних ушкоджень давали підстави обвинуваченому вважати, що він досяг злочинної мети у виді вбивства останнього.

Також не заслуговують на увагу твердження сторони захисту, що посткримінальна поведінка обвинуваченого могла вплинути на кваліфікацію вчиненого кримінального правопорушення, оскільки доказами, зібраними у кримінальному провадженні, підтверджено вчинення ОСОБА_6 закінченого замаху на умисне вбивство потерпілого.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_6 підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який суду 1 інстанції повідомив, що у день події він разом з обвинуваченим, ОСОБА_11 , колишньою співмешканкою ОСОБА_6 , та її сином, відпочивали на пляжі. Дорослі розпивали спиртні напої. ОСОБА_6 проявляв до ОСОБА_11 знаки уваги. Коли знаходились у річці ОСОБА_6 почав відштовхувати його ногою, казав, що не вийде звідси. Через деякий час вони пішли додому, а ОСОБА_6 залишився на березі. Через 5-10 хвилин на велосипеді їх наздогнав обвинувачений та наніс йому два удари ножем. Він намагався взяти скейт ОСОБА_10 , щоб оборонятися, після чого ОСОБА_6 наніс третій удар, при цьому сказав, що він не дійде додому. Потім обвинувачений сів на велосипед та поїхав. Він пройшов метрів 300, після чого стало зле, приліг, втратив свідомість, прокинувся вже в реанімації, лікарі сказали, що через 10 хвилин його б вже не врятували.

Такі показання потерпілого узгоджуються з показаннями малолітнього свідка ОСОБА_14 , який у присутності законного представника та педагога суду 1 інстанції показав, що раніше мама проживала з ОСОБА_6 , зараз - із ОСОБА_8 . У день події, під час відпочинку дорослі розпивали спиртні напої, конфліктів не було. Потім пішли додому, мама йшла попереду, вони вдвох з ОСОБА_8 позаду, а ОСОБА_6 залишився на пляжі. Потім ОСОБА_6 на велосипеді їх наздогнав, зліз із нього та вдарив ОСОБА_8 ножем в спину і в бік. ОСОБА_8 намагався захищатися його скейтом, після чого ОСОБА_6 вдарив ще раз у живіт та поїхав. Після цього він викликав поліцію.

Доводи сторони захисту про те, що показання свідка ОСОБА_14 є неналежним та недопустимим доказом через надання ним у ході судового розгляду показань які різняться з показаннями, наданими останнім під час слідчого експерименту, не заслуговують на увагу, так як свідок зазначив локалізацію та послідовність спричинення тілесних ушкоджень, які узгоджуються з показаннями самого потерпілого. При цьому свідок суду 1 інстанції уточнив, що під час проведення за його участі слідчого експерименту послідовність нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_8 вказав помилково. Тому показання свідка ОСОБА_14 є належним та допустимим доказом.

Показання потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_14 в частині характеру, механізму утворення, локалізації тілесних ушкоджень підтверджується висновком судово-медичної експертизи №313 від 01.09.2022 року, відповідно до якого у громадянина ОСОБА_8 , 1987 року народження, виявлені тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини з пошкодженням брижі тонкої кишки та великого чепця, ускладненого внутрішньочеревною кровотечею; колото-різаного поранення лівої поперекової ділянки з пошкодженням нижнього полюсу лівої нирки, ускладненого заочеревинною напруженою гематомою, котрі як усі в сукупності, так і кожне окремо відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння; колото-різане поранення лівої поперекової ділянки з ушкодженням клубово-поперекового м`язу, котре відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; вищевказані тілесні ушкодження виникли від дії гострого предмету, що має колючо-різальні властивості; тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_8 , по давності утворення можуть відповідати даті 28.07.2022; виходячи з кількості зовнішніх ушкоджень, описаних в наданій на експертизу медичній документації на ім`я ОСОБА_18 , їх характеру та розташування, можна припустити, що вони могли утворитися не менш ніж від 3 травмуючих дій: як мінімум 1 травмуючої дії в ділянку передньої черевної стінки та не менше 2 травмуючих дій в ліву поперекову ділянку; тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_8 , виникли від дії гострого предмету, що має колючо-різальні властивості, яким, в тому числі, міг бути ніж; приймаючи до уваги характер та локалізацію тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_8 , утворення їх внаслідок падіння з висоти власного зросту на площину з послідуючим ударом об неї, виключається.

Даними протоколів огляду місця події від 28.07., 29.07.2022 року встановлена ділянка місцевості за адресою: АДРЕСА_4 за координатами НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , де виявлено пляму речовини бурого кольору, також ділянка місцевості за адресою: АДРЕСА_3 , де виявлено та вилучено велосипед зі слідами речовини бурого кольору, а так само в приміщенні приймального відділення Чернігівської обласної лікарні виявлено та вилучено одяг потерпілого ОСОБА_8 , перелік якого вказаний в протоколі слідчої дії.

Висновками судових експертиз №СЕ-19/125-22/5400-БД від 07.09.2022 р., №СЕ-19/125-22/5403-БД від 16.09.2022 р., №СЕ-19/125-22/5402-БД від 09.09.2022 р., №СЕ-19/125-22/5401-БД від 23.09.2022 р. встановлено, що на наданому на дослідження ґрунті, вилученого з місця події, шортах, трусах, шкарпетках та кросівках, які належать потерпілому, джинсових штанах та черевиках, які були на момент вчинення злочину на обвинуваченому, виявлено сліди крові людини та можуть походити від потерпілого ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_11 суду 1 інстанції повідомила, що є колишньою співмешканкою обвинуваченого, зараз проживає з потерпілим. Обвинувачений та потерпілий познайомились 08.03.2021 року, коли останній заступився за неї. Більше вони не спілкувались. Зазначила, що 28.07.2022 року їй зателефонував обвинувачений, вони домовились зустрітись разом, якщо не буде конфліктів. Обвинувачений, потерпілий, вона та їх син ОСОБА_10 пішли до річки. По дорозі в магазині придбали алкогольні напої, розпивали їх. Конфліктів при ній не було. На початку 19 години зібрались та пішли додому, ОСОБА_6 залишився. Коли з ОСОБА_8 та сином йшли додому, вона була трохи попереду. Згодом почула звуки. Обернувшись назад, побачила обвинуваченого з ножем у руці та кров у потерпілого на спині. Погроз зі боку ОСОБА_6 не чула. Потім ОСОБА_8 впав, було багато крові. Її син викликав поліцію. ОСОБА_6 втік з місця події.

Під час проведення слідчого експерименту 29.07.2022 року свідок ОСОБА_11 показала місце події, де були нанесені тілесні ушкодження ОСОБА_8 .

Висновками судово-психіатричних експертиз №262, №263 від 18.08.2022 року встановлено, що ОСОБА_6 за своїм психічним станом на період часу до якого відноситься кримінальне правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними; за своїм психічним станом на теперішній час здатний правильно сприймати обставини, які мають значення для кримінального провадження, та давати про них правильні свідчення. ОСОБА_6 виявляє ознаки психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності; протиалкогольне лікування йому зараз не показано.

Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, а тому не викликають сумнівів у їх достовірності. На думку колегії суддів, вони відповідають вимогам ст. ст. 84-86 КПК України щодо їх належності та допустимості, оскільки отримані у порядку, встановленому КПК України.

Суд 1 інстанції, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, дав їм оцінку в аспекті ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також з`ясував передбачені ст. 91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, й обґрунтовано вирішив, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять вчинення обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення.

При наведених вище доказах, висновок суду 1 інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у закінченому замаху на вбивство, тобто умисне протиправне заподіянні смерті потерпілому відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на сукупності досліджених у судовому засіданні доказах і його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Також колегія суддів вважає, що суд 1 інстанції правильно встановив мету та мотив на вбивство потерпілого, які підтверджуються доказами, зібраними у кримінальному провадженні та узгоджуються з ними.

Доводи сторони захисту про неправильне встановлення судом 1 інстанції спрямованості умислу обвинуваченого, оскільки дії останнього були викликані протиправною поведінкою потерпілого, є безпідставними, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та спростовуються ними.

Згідно з нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

При цьому, до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу Кримінального правопорушення, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Апеляційним судом встановлено, що фактичні обставини кримінального провадження свідчать про те, що з боку потерпілого були відсутні будь-які дії, які би за своїми об`єктивними ознаками могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для обвинуваченого, які б у свою чергу викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому. А тому вважати, що обвинувачений, завдаючи удари ножем потерпілому у життєво важливий орган, перебував у стані необхідної оборони, підстав немає. Матеріалами провадження встановлено, що потерпілий не застосував до обвинуваченого фізичне насильство і таке насильство було дійсно настільки суттєвим, що викликало у обвинуваченого обґрунтоване побоювання про свою безпеку, а застосування ним ножа для нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, було самозахистом від протиправних дій потерпілого. Тому доводи сторони захисту в цій частині є безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. А згідно з ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

При призначенні покарання, яке ОСОБА_6 має відбувати реально, суд 1 інстанції урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином, суспільну небезпечність скоєного, обставини, що пом`якшують покарання - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове відшкодування потерпілому заподіяної шкоди, обставину, що його обтяжує, - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, особу винного, який є військовослужбовцем, неодружений, за медичною допомогою до лікаря-психіатра не звертався, звертається за медичною допомогою в диспансерне наркологічне відділення ЧПНЛ з 17.03.2005 року з приводу психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, стимуляторів та канабіноїдів, синдром залежності, притягувався до адміністративної відповідальності, раніше в силу ст.89 КК України не судимий, позицію потерпілого, який не наполягав на суворості покарання. Взявши до уваги всі зазначені обставини, у тому числі й ті, на які посилаються сторона захисту та потерпілий у апеляційних скаргах, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції інкримінованої статті, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Призначене йому покарання відповідає загальним засадам призначення покарання.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Проте, як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 в судовому засіданні вину визнав частково та показав, що спричиняючи тяжкі тілесні ушкодження умислу на вбивство потерпілого у нього не було. Вказані обставини не можуть свідчити про щире каяття обвинуваченого ОСОБА_6 , тому зазначену обставину колегія суддів не може визнати такою, що пом`якшує покарання обвинуваченого, так як відсутні на те підстави.

Також не заслуговують на увагу твердження сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_6 обтяжуючої покарання обставини, - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, так як показання потерпілого, свідків та самого обвинуваченого, дані під час проведення слідчих експериментів та суду 1 інстанції, підтверджують дану обставину.

Відсутність у потерпілого будь-яких претензій до обвинуваченого та прохання про пом`якшення йому покарання не є вирішальним при призначенні покарання та враховується в сукупності з іншими обставинами, що було зроблено судом 1 інстанції.

Також суд, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, з`ясував його минуле, окрім іншого, наявність адміністративних стягнень, які характеризують особу останнього, тому посилання захисника про неможливість врахування таких даних при визначенні міри покарання не заслуговують на увагу.

В апеляційних скаргах не наведено будь-яких обставин, які є підставою для застосуванням положень ст. ст. 69, 75 КК України, тому міра покарання, визначена обвинуваченому, не підлягає пом`якшенню.

Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою безумовне скасування чи зміну вироку під час перегляду апеляційним судом оскарженого вироку не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 419, Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника -адвоката ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 грудня 2022 року відносно ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженому, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4