Справа № 169/768/21 Провадження №11-кп/802/586/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.286-1 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000758 від 23.08.2021 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Турійського районного суду Волинської області від 20 травня 2022 року,
В С Т А Н О В И В
Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Вербичне Турійського району Волинської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючого, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, громадянина України, раніше несудимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з дня приведення цього вироку до виконання.
Додаткове покарання, що передбачене санкцією ч.2 ст.286-1 КК України, судом першої інстанції не застосовувалось у зв`язку з відсутність в ОСОБА_7 посвідчення водія та права керування транспортними засобами.

Вироком вирішено долю речових доказів, арештованого майна та процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 23 серпня 2021 року близько 04 години 00 хвилин, не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним мотоциклом марки «Viper» без реєстраційного номерного знаку, неправильно оцінивши дорожню ситуацію, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій і легковажно розраховуючи на їх запобігання, під час руху вказаним транспортним засобом на ділянці автодороги Т-0309, що пролягає в межах села Новий Двір Ковельського району Волинської області, не врахував дорожню обстановку та не вибрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого не впорався з керуванням та з`їхав з проїзної частини дороги на праве узбіччя, де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка рухалася попереду в попутному напрямку.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому нижніх третин обох кісток лівої гомілки зі зміщенням, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
У прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм мотоциклу «Viper» ОСОБА_7 вимог пунктів 2.3 «б», 2.9 «а», 1.10, 10.1 Правил дорожнього руху України (далі ПДР України), а саме:
підпункту «б» пункту 2.3 ПДР України, відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну;
підпункту «а» пункту 2.9 ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння;
пункту 1.10 ПДР України, яким встановлено, що безпечна швидкість швидкість, за якої водій має змогу безпечно керувати транспортним засобом та контролювати його рух у конкретних дорожніх умовах;
пункту 10.1 ПДР України, відповідно до якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Таким чином, ОСОБА_7 своїми необережними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп?яніння, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286-1 КК України.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його суворості.

Вказує про помилковість висновку суду щодо неможливості застосування стосовно нього положень ст.69 КК України. Зазначає, що визнання ним вини, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданих збитків, позитивна характеристика, відсутність будь-яких претензій зі сторони потерпілої свідчать про нього як про особу, яка визнала помилковість своїх протиправних дій. З урахуванням вказаного, вважає призначене судом йому покарання явно несправедливим.

Переконаний, що вищевказані обставини знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину і дають підстави для призначення йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України.

Просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити, призначити більш м`яке покарання, застосувавши стосовно нього ст. 69 КК України у виді штрафу.

В судове засідання не з`явились потерпіла та її законний представник, хоча належним чином повідомлялись про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. На адресу апеляційного суду від вказаних осіб не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності вказаних осіб. Їх неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційної скарги, думку ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали подану обвинуваченим апеляційну скаргу, міркування прокурора, який щодо задоволення апеляції сторони захисту заперечив, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом першої інстанції матеріали даного кримінального провадження за згодою учасників судового провадження розглянуті в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, тобто, судом першої інстанції визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які не оспорюються учасниками кримінального провадження.

В ч. 2 ст. 394 КПК України зазначено те, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги, у зв`язку з вказаним, фактичні обставини кримінального провадження, у тому числі судова-медична експертиза, якій, на переконання апелянта, судом не надано належної оцінки, апеляційним судом не досліджуються, а вирок суду першої інстанції перевіряється лише в частині покарання призначеного ОСОБА_7 .

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Тобто при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Дані вимоги Закону були повністю дотримані судом першої інстанції.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286-1 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд віднесено щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку. Обставин, які його обтяжують, судом не встановлено.
При призначенні покарання обвинуваченому судом також врахувано дані про особу обвинуваченого, який є працездатною особою молодого віку, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має зареєстроване місце проживання, за яким характеризується позитивно, неодружений, неповнолітніх чи непрацездатних осіб на утримані не має, не працює, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, тяжкість наслідків, що настали внаслідок вчинення злочину тяжке тілесне ушкодження неповнолітній дитині.
Також судом враховано характер допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху та його ставлення до цих порушень, які він повністю визнав, як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду цього кримінального провадження, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, а також, що інкримінований йому злочин вчинений з необережності.
Окрім цього, судом взято до уваги досудову доповідь на обвинуваченого, відповідно до якої ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки останнього для суспільства є середніми, думки потерпілої та її законного представника, які не наполягали на призначенні обвинуваченому суворого покарання
Відтак обставини, які обвинуваченим вказано в апеляційній скарзі, фактично враховані судом першої інстанції, при обрані останньому покарання на мінімальний строк передбаченого санкцією вищевказаної статті.

За наведених обставин, в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства. Саме таке покарання відповідатиме вимогам статей 50,65 КК України та принципу пропорційності, оскільки є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та буде відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання. А тому покарання, призначене судом першої інстанції не є суворим, як це зазначено в апеляційні скарзі обвинуваченого.

Зі змісту ч.1 ст.69 КК України слідує, що призначення покарання, нижчого від найнижчої межі або перехід до іншого, більш м?якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення може мати місце в разі встановлення судами наявності кількох (мінімум двох) пом`якшуючих обставин, які обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінально-караного діяння.

Тобто таке формулювання призводить до висновку, що застосування ст. 69 КК можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК, і істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Також апеляційний суд зауважує, що ,при застосуванні положень ст.69 КК України, необхідно враховувати наявність зв`язку між пом`якшуючими обставинами і метою та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця. Окрім того, необхідно встановити, що відповідні пом`якшуючі обставини істотно знизили тяжкість вчиненого злочину.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу для визначення обставин, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання межах санкції було би явно несправедливим.

Так враховуючи характер і ступінь суспільної небезпезпеки вчиненного ОСОБА_11 діяння, яке у вказаному кримінальному провадженні є значним, оскільки спричинило неповнолітній особі тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, також того, що обвинувачений керував мотоциклом у стані алкогольного сп`яніння без отримання права на керування транспортним засобом, чим грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України та призначення йому покарання іншого, більш м?якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.286-1 КК України, зокрема штрафу, як про це вказано в апеляційній скарзі.

Окрім цього, судом першої інстанції вірно зазначено, що покарання у виді штрафу, яке просить обвинувачений, не відповідатиме загальним засадам призначення покарань, не сприятиме досягненню визначеної у статті 50 Кримінального кодексу України мети покарання за вчинення тяжкого злочину, а майновий стан обвинуваченого, який не працює і регулярних доходів не має, ставить під сумнів можливість виконання обвинуваченим такого покарання.
Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Законних підстав для зміни вироку та задоволення апеляційних скарг, з наведених у них мотивів, апеляційний суд не вбачає.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Турійського районного суду Волинської області від 20 травня 2022 року щодо останнього - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді