Справа № 715/2465/22
Провадження № 1-кп/715/146/22
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21.10.2022 смт. Глибока
Глибоцький районний суд Чернівецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретар судового засідання ОСОБА_2
учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_3
обвинувачений ОСОБА_4
захисник ОСОБА_5
В період часу по 21 травня 2022 року ОСОБА_4 вступив у попередню змову з громадянами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , разом з ними розробивши план злочинних дій, направлений на незаконне переправлення осіб через державний кордон, за грошову винагороду.
З цією метою ОСОБА_4 21.05.2022 року близько 09 год. 05 хв., знаходячись по вул. Головній, м. Чернівці, Чернівецької області, діючи у змові з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , автомобілем який перебував в його користуванні, марки «Lexus LX470», реєстраційний номер НОМЕР_1 , зустрів на визначеному заздалегідь місці попередньо підшуканих осіб, а саме: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які відповідно до попередньої домовленості мали намір незаконно за грошову винагороду у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) Євро поза пунктом пропуску перетнути Державний кордон України та доставив їх близько 10 год. 10 хв. 21.05.2022 року до адреси свого проживання, що по АДРЕСА_1 .
В подальшому, ОСОБА_4 , приїхавши в с. Тереблече до будинку свого проживання, після отримання від вказаних осіб заздалегідь визначеної суми грошових коштів, а саме: по 3500 Євро від ОСОБА_8 і ОСОБА_11 , а від ОСОБА_10 3000 Євро, пересадив вказаних осіб до автомобіля марки «ВАЗ 212140», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_12 , який в свою чергу за попередньою домовленістю із ОСОБА_4 та ОСОБА_6 повіз вказаних осіб в напрямку 858 прикордонного знаку, що знаходиться в адміністративних межах села Нижні Синівці Чернівецького району Чернівецької області, де їх мав чекати останній, для подальшого супроводу до лінії державного кордону України та Республіки Румунія.
У свою чергу ОСОБА_12 , доставивши вказаних осіб на обумовлене місце, вказав особам місце, де їх має зустріти ОСОБА_6 та супроводити пішим ходом ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до Державного кордону України та Республіки Румунія для його незаконного перетину, однак їх злочинну діяльність було припинено внаслідок затримання.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненому визнав, щиро каявся у вчиненому та просив суд суворо його не карати.
За згодою учасників судового процесу, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорювались. Обвинувачений правильно розуміє фактичні обставини справи, що підтверджується його показаннями, сумнівів у добровільності та істинності його позиції немає, а тому суд, згідно вимог ч. 2 ст.349 КПК України, обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого, оголошенням письмових доказів, наданих прокурором, щодо речових доказів, судових витрат та характеризуючих матеріалів щодо обвинуваченого.
Суд вважає доведеним, що викладене в обвинуваченні діяння мало місце і містить склад злочину. Встановлено, що в діях обвинуваченого ОСОБА_4 є склад злочину, передбачений ч. 3 ст. 332 КК України, а саме організація та незаконне переправлення осіб через Державний кордон України, вчиненому щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.
Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 року (справа №148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
У постанові від 14.06.2018 року (справа №760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 року (справа №756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.
Верховний суд зауважив, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, у відповідності до ст.65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст.66 КК України є щире розкаяння, активне сприяння у розкритті злочину, повне та беззастережне визнання вини, а також перерахування ним частини застави в сумі 200000 грн. на потреби ЗСУ.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , відповідно до ст.67 КК України, не встановлено.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року у справі № 1-33/2004 покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного; покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям.
Санкцією частини 3 статті 332 КК України визначено, що за дії, які передбачені в диспозиції вказаної статті, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.
Відповідно до частини 1 статті 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Згідно ч.2 цієї ж статті на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Приписи статті 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Відповідно до висновку Верховного суду від 27.04.2021 року у справі №712/4384/20 однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст.69 КК України є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання. Суди зобов`язані встановити не лише наявність, а й обґрунтувати, яким чином такі пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Тобто для застосування судом положень статті 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.
Такий висновок зробив Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 27.04.2021 (справа № 712/4384/20, провадження №51-548км21).
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 під час кримінального провадження розповідав про обставини, які повністю викривають його та співучасників у вчиненому злочині, добровільно, своєю активною поведінкою сприяв розкриттю кримінального правопорушення та з`ясуванню обставин його вчинення, у скоєному щиро розкаявся, дав критичну оцінку своїм злочинним діям, виказав готовність нести кримінальну відповідальність, внаслідок вчиненого злочину тяжких наслідків не настало, значна частина коштів, внесених в якості застави, перерахована на потреби ЗСУ, враховуючи обставини справи, а також особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, має постійне місце проживання, не перебуває на спеціальному обліку у лікарів нарколога та психіатра, суд приходить до висновку, що призначення обвинуваченому мінімального покарання в межах санкції ч.3 ст.332 КК України є недоцільним, у зв`язку з чим при призначенні покарання суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 69 КК України і перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення у виді штрафу.
Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним і пропорційним.
Таким чином, призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання із застосуванням положення ст. 69 КК України є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, і повністю відповідає вимогам статей 65 - 67 КК України.
На підставі викладеного, враховуючи обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також враховуючи особу обвинуваченого, ОСОБА_4 слід призначити покарання у виді штрафу в межах, встановлених ст. 53 КК України. Враховуючи обставини кримінального правопорушення і особу обвинуваченого, суд вважає, що такий вид покарання буде достатній для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Крім того, суд бере до уваги, що сплата обвинуваченим штрафу, а як наслідок поповнення Державного бюджету в умовах повномасштабної збройної агресії рф є на даний час доцільним видом покарання з урахуванням всіх обставин справи.
Згідно частини 2 статті 69 КК України, враховуючи обставини справи, а також суму штрафу, визначену даним вироком до сплати обвинуваченим, суд вбачає за необхідне не призначати обвинуваченому ОСОБА_4 додаткове покарання, що передбачене в санкції частини 3 статті 332 КК України як обов`язкове, у виді конфіскації майна.
Щодо додаткового покарання передбаченого ч.3 ст.332 КК України - позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, суд констатує наступне.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до ст.55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як додаткове покарання лише в тих випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою обвинуваченого або із зайняттям ним певною діяльністю.
Якщо додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то воно застосовується лише до тих осіб, які обіймали посади чи займалися діяльністю, з якими було пов`язано вчинення злочину. До інших осіб, не пов`язаного з їх діяльністю чи займаною посадою, додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю не застосовується.
Виходячи з вищенаведеного, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 , на час вчинення злочину і по теперішній час ніде не працює, вчинення ним злочину не було пов`язане з його посадою або із заняттям ним певною діяльністю, тому додаткове покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю до останнього не слід застосовувати.
Долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 368, 371, 374 КПК України, суд,-
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України і призначити йому міру покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі дев`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 153 000 (сто п`ятдесят три тисячі) гривень 00 копійок.
Речові докази: транспортний засіб марки Lexus LX 470, д.н. НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_13 та який відповідно до квитанції №186 від 21.05.2022 року знаходиться на спеціальному майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів за адресою м. Чернівці, вул. Комунальників, 4 «В» - повернути власнику.
Мобільний телефон марки та моделі Apple iPhone 12 Pro, ІМЕІ № 1 НОМЕР_3 , ІМЕІ № 2 НОМЕР_4 , із сім карткою мобільного оператору зв`язку «ФВ Україна» із номером НОМЕР_5 в чохлі, який знаходиться в п`ятому слідчому відділу (з дислокацією у м. Чернівцях) ТУ ДБР розташованого у м. Хмельницькому; мобільний телефон марки та моделі Apple iPhone 11 Pro, ІМЕІ № 1 НОМЕР_6 , ІМЕІ № 2 НОМЕР_7 , із сім карткою мобільного оператору зв`язку «Київстар» із номером НОМЕР_8 , який знаходиться в п`ятому слідчому відділу (з дислокацією у м. Чернівцях) ТУ ДБР розташованого у м. Хмельницькому; грошові кошти, вилучені з «однолямочної» сумки із шкірзамінника, яка перебувала на резиновому килимі переднього пасажирського посадкового місця в салоні автомобіля марки «Lexus LX470», д.н. НОМЕР_1 , чорного кольору, у кількості 40 (сорок) купюр номіналом по 50 (п`ятдесят) ЄВРО кожна ( 2000 ЄВРО) та грошові кошти, що вилучені з «однолямочної» суми із шкірозамінника, яка перебувала не резиновому килимі переднього пасажирського посадкового місця в салоні автомобіля марки «Lexus LX470» д.н. НОМЕР_1 , чорного кольору, у кількості:
7 (сім) купюр номіналом по 1 (одна) гривня,
3 (три) купюри номіналом по 2 (дві) гривні,
5 (п`ять) купюр номіналом по 5 (п`ять) гривень,
3 (три) купюри номіналом по 10 (десять) гривень,
3 (три) купюри номіналом по 20 (двадцять) гривень,
3 (три) купюри номіналом по 50 (п`ятдесят) гривень,
2 (дві) купюри номіналом по 500 (п`ятсот) гривень,
1 (одна) купюра номіналом 50 румунських лей,
1 (одна) купюра номіналом 10 румунських лей,
1(одна) купюра номіналом 5 румунських лей,
2 (дві) купюри номіналом по 1 румунський лей,
1 (одна) купюра номіналом 10 (десять) доларів США,
1 (одна) купюра номіналом 5 (п`ять) доларів США,
4 (чотири) купюри номіналом по 1 (один) долар США, які відповідно до квитанції № 23 від 17.06.2022 року ( а.с. 22 том № 2) та прибуткового позабалансового ордеру № 393569 від 17.06.2022 року прийнято на зберігання в Укрексімбанк ( а.с. 23 том № 2); грошові кошти, що вилучені з клача із шкірзамінника, який перебував в «однолямочній» сумці із шкірозамінника, яка перебувала на резиновому килимі переднього пасажирського посадкового місця в салоні автомобіля марки «Lexus LX470», д.н. НОМЕР_1 , чорного кольору, у кількості 51 (п`ятдесят одна) купюра номіналом по 100 (сто) доларів США кожна, які відповідно до квитанції № 26 від 17.06.2022 року ( а.с. 28 том № 2) та прибуткового позабалансового ордеру № 393513 від 17.06.2022 року прийнято на зберігання в Укрексімбанк ( а.с. 29 том № 2); грошові кошти, що вилучені з «однолямочної» суми із шкірозамінника, яка перебувала на резиновому килимі переднього пасажирського посадкового місця в салоні автомобіля марки «Lexus LX470», д.н. НОМЕР_1 , чорного кольору, у кількості 100 (сто) купюр номіналом по 200 (двісті) гривень, перев`язані зеленого кольору резинкою; 100 (сто) купюр номіналом по 200 (двісті) гривень, перев`язані жовтого кольору резинкою; 7 (сім) купюр номіналом по 500 (п`ятсот) гривень перев`язані червоного кольору резинкою; 65 (шістдесят п`ять) купюр номіналом 200 (двісті) гривень та 2 (дві) купюри номіналом по 50 (п`ятдесят) гривень, які відповідно до квитанції № 24 від 17.06.2022 року ( а.с. 24 том № 2) та прибуткового позабалансового ордеру № 393369 від 17.06.2022 року прийнято на зберігання в Укрексімбанк ( а.с. 25 том №2) повернути ОСОБА_4 .
Грошові кошти, що вилучені з речового відділення переднього пасажирського посадкового місця в салоні автомобіля сидіння марки «Lexus LX470», д.н. НОМЕР_1 чорного кольору, у кількості 8 купюр по 200 (ЄВРО), 4 купюри номіналом по 100 ЄВРО, 100 купюр по 50 ЄВРО (загальна кількість 7000 ЄВРО) - повернути у центральне УСБ України по КЕКВ2730 та КПКВ 6521010.
Грошові кошти, що вилучені з речового відділення переднього пасажирського посадкового місця в салоні автомобіля сидіння марки 10 купюр по 100 (ЄВРО), 40 купюр номіналом по 50 ЄВРО ( загальна кількість 3000 ЄВРО) - звернути в дохід держави.
На вирок суду може бути подано апеляцію до Чернівецького апеляційного суду через Глибоцький районний суд Чернівецької області протягом 30-ти діб з дня його проголошення всіма учасниками процесу.
Суддя