Житомирський апеляційний суд
Справа №290/1228/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року колегія суддів Житомирського апеляційного суду

в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

(в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 16 лютого 2023,

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з його призовом на військову службу. Оскаржувану ухвалу вважає незаконною та постановленою з порушенням норм кримінального процесуального права, про що свідчить неповнота судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Звертає увагу, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину і замаху на вчинення злочину, який відповідно до ст.616 КПК України не є перешкодою для звільнення з-під варти для проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період. Зазначає, що судом не надано оцінки долученій стороною захисту повістки про виклик ОСОБА_8 на 08.07.2022 для уточнення облікових даних для проходження медичної комісії та медичному висновку про придатність для військової служби.

Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 16 лютого 2023 задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою по 16.04.2023 включно. У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відмовлено.

Своє рішення суд обґрунтував тим, що ризики, які були вказані прокурором при обранні запобіжного заходу і встановлені слідчим суддею, на даний час не зменшились.

Заслухавши доповідача, захисника, який просив задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який вважає ухвалу законною і обґрунтованою, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

В провадженні Романівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч.4 ст.185, ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Згідно ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, 16 лютого 2023 в судовому засіданні суду першої інстанції під час розгляду вказаного кримінального провадження, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 та клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 і його захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу.

З журналу та звукозапису судового засідання вбачається, що судом була вислухана думка обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечили щодо задоволення клопотання прокурора та просили змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, оскільки обвинувачений має бажання проходити службу в ЗСУ, отримав повістку та пройшов медичний огляд, а також думка прокурора, який просив продовжити строк дії раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вирішуючи питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування (продовження) вказаного запобіжного заходу та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, є реальними й продовжують існувати, що виправдовує тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Судом першої інстанції було встановлено, що ризики, які були вказані прокурором при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і встановлені слідчим суддею наразі не зникли та не зменшилися. Також судом було враховано, що обвинувачений ОСОБА_8 неодружений, непрацюючий, не має сталих соціальних зв`язків за місцем проживання з огляду на нещодавнє звільнення з місць позбавлення волі, є раніше судимим та обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжких умисних злочинів проти власності, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочину і замаху на вчинення злочину, який відповідно до ст.616 КПК України не є перешкодою для звільнення з-під варти для проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки вказані обставини неможливо віднести до тих стримуючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 .

Таким чином, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість злочину та тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, існування обґрунтованих ризиків щодо негативної поведінки обвинуваченого у суспільстві, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалене у відповідності до вимог закону, та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 16 лютого 2023 щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: