Ухвала

Іменем України

24 листопада 2022 року

Колегія суддів Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,прокурора Шевченківської окружної прокуратури м.Запоріжжя ОСОБА_5 ,обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених за ч.3 ст. 27 ч.3 ст. 307, ч.3 ст. 308 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених за ч.3 ст. 307, ч.3 ст. 308 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених за ч.3 ст. 307 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених за ч.5 ст. 27 ч.3 ст. 307, ч.3 ст. 307 КК України,-

Встановила:

До Шевченківського районного суду м.Запоріжжя надійшли матеріали кримінального провадження,відомості про вчинені кримінальні правопорушення за якими внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000047 ,по обвинуваченню ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27 ч.3 ст. 307, ч.3 ст. 308 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 307, ч.3 ст. 308 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 307 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.5 ст. 27 ч.3 ст. 307, ч.3 ст. 307 КК України,по якому затверджено обвинувальний акт.

В підготовчому судовому засіданні прокурор Шевченківської окружної прокуратури м.Запоріжжя ОСОБА_5 заявив про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , який закінчується 03.12.2022 р.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначає, що при обранні відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на стадії досудового розслідування слідчим суддею,а під час судового провадження судом, були враховані як наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 особливо тяжких злочинів,у складі організованої групи,так і ризиків,передбачених п.1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК України,які полягають у наступному:

- обвинувачений,перебуваючи на волі,може ухилитися від суду,змінивши місце проживання,у тому числі шляхом виїзду за кордон або на тимчасово непідконтрольну територію України(п.1 ч.1 ст.177 КПК України);

- знищити,сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів,які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення(п.2 ч.1 ст.177 КПК України);

- незаконно впливати на свідків та інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні (п.3 ч.1 ст.177 КПК України);

- продовжити злочинну діяльність як особа,що раніше неодноразово був засуджений (п.5 ч.1 ст.177 КПК України).

На час судового розгляду кримінального провадження вказані ризики не відпали та не зменшилися,тримання обвинуваченого під вартою є необхідним,жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 .

Просить суд продовжити до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

При розгляді клопотання в судовому засіданні прокурор підтримав його з наведених вище підстав та надав підтвердження виконання стороною обвинувачення процесуального обов`язку щодо своєчасного вручення клопотання обвинуваченому ОСОБА_8 до початку його розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_9 просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою з посиланням на те,що ризики,наведені прокурором,не підтверджені доказами,а ті ризики,що були взяті до уваги як підстава для ув`язнення обвинуваченого на стадії досудового розслідування,втратили актуальність,нових ризиків не з`явилося,до обвинуваченого можливо обрати інший запобіжний захід,у тому числі шляхом поміщення під домашній арешт цілодобово,що гарантує його явку в суд та належну процесуальну поведінку в цілому. Наголосили на тому,що прокурор мотивував своє клопотання переважно тяжкістю можливого покарання,без урахування наявності у обвинуваченого хронічних захворювань у стадії загострення,постійного місця проживання,стійких сімейних зв`язків,батька похилого віку,що,на їхню думку,дає підстави для обрання відносно нього запобіжного заходу,не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Заслухавши думку учасників процесу, при вирішенні клопотання прокурора відносно обвинуваченого ОСОБА_8 щодо запобіжного заходу у виді тримання під вартою,суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України ,під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Конституційний Суд України у рішенні від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017 висловив позицію про те,що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження, зокрема під час підготовчого судового засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.

Така позиція Конституційного Суду України узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України" вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).

У пункті 5 цього ж рішення зазначено,що під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження.

Відповідно до ст.29 Конституції України,ніхто не може бути арештований або утримуватися під вартою інакше як за мотивованим рішенням суду і лише на підставах та в порядку,встановлених законом.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 25.04.2003 р.(із змінами)»Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадії досудового розслідування»,тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом і застосовується лише за наявності підстав вважати,що інші запобіжні заходи ,передбачені законом,не можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків,передбачених КПК України.

За змістом ст. 178 КПК України,при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винуватою, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу та відповідно до ч.3 ст.197 КПК України про його продовження,слідчий суддя,суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення, необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Відповідно до положень ст. ст. 132, 183 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду. Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються. Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до ст.197,199 КПК України,за клопотанням прокурора строк тримання особи під вартою може бути продовжений за наявності обставин,які свідчать про те,що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики,які виправдовують тримання особи під вартою,строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів.

Згідно ст.ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки він свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказував, що необхідність забезпечити належний хід провадження також є достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Отже, обвинувачення особи у скоєнні особливо тяжкого злочину та очікуване покарання, яке можливо призначити за вказаний злочин, є однім з факторів, який має враховувати суд при обранні запобіжного заходу, хоча такий фактор сам по собі без оцінки усіх інших обставин у сукупності не може слугувати єдиною підставою для тримання особи під вартою.

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Геращенко проти України» від 07.11.2013 р.Суд зазначив,що пункт 4 статті 5 Конвенції забезпечує заарештованим чи затриманим особам право на перегляд матеріально-правових та процесуальних умов,які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення свободи.Це означає,що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства,а й обгрунтованість підозри,яка стала підставою для затримання,а також мети,з якою застосовувалися затримання та подальше тримання під вартою(також Рішення у справі «Буткевичюс проти Литви»).

У Рішенні «Тимошенко проти України»(2013 рік) Європейський суд з прав людини зазначив:»щоб позбавлення свободи вважалося несвавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції,самого факту,що цей захід застосовується згідно з національним законодавством,що відповідає визначеним стандартам,ще недостатньо-він також повинен бути необхідним за даних обставин(також рішення у справах «Нештяк проти Словаччини»,від 27.02.2007 р.,»Хайредінова проти України» від 14.10.2010 р.)

Для відмови у досудовому звільненні особи принципи конвенційного прецедентного права передбачають чотири основні підстави:ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд(рішення у справі «Штегмюллер проти Австрії»1969 р.),ризик перешкоджання з боку обвинуваченого у випадку його звільнення,процесові здійснення правосуддя(рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» 1968 р.),вчинення ним подальшого правопорушення(«Мацнеттер проти Австрії» 1969 р.)або спричинення ним порушень громадського порядку(«Летельєр проти Франції» 1991 р.)

За змістом обвинувального акту ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів,у складі організованої групи,з використанням службового становища працівників поліції( обвинуваченими ОСОБА_11 , ОСОБА_7 ),пов`язаних з незаконним обігом наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів,а ОСОБА_8 є особою раніше неодноразово судимою.

Обґрунтованість підозри відносно обвинувачених підтверджується відомостями з Реєстру матеріалів досудового розслідування про результати проведення слідчих та процесуальних дій, висновками судових експертиз, речовими доказами.

Крім того, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу («Мюррей проти Сполученого Королівства» («Murrey v. the United Kingdom»). Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи («Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» («Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom»)).

Тобто, на даному етапі судового розгляду підозра цілком обґрунтована, доводи заявлені на захист обвинувачених про невинуватість останніх,лише будуть перевірятися в ході судового розгляду у встановленому законом порядку.

Обізнаність обвинуваченого ОСОБА_8 про анкетні дані свідків вказує на існування ризику незаконного впливу на свідків,він є очевидним та таким, що може справдитися із великим ступенем вірогідності. Такі висновки суду ґрунтуються, у тому числі, і на тому,що на теперішній час свідки в судовому засіданні не допитані,тому незаконний вплив на них можливий саме з метою схилити до відмови від надання показань або зміни показань у суді задля уникнення обвинуваченими кримінальної відповідальності та покарання,що перешкодить судовому розгляду справи.

Ризик можливого переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду також існує з високим ступенем вирогідності, оскільки обвинувачений,який не є мешканцем м.Запоріжжя,перебуваючи на волі,може ухилитись від суду,у тому числі, з урахуванням введення у країні воєнного стану та ведення на території Запорізької області бойових дій,що значно ускладнює ефективний контроль за поведінкою обвинувачених з боку уповноважених органів влади.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі ,при цьому зазначено, що така небезпека може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», затримання та тримання особи під вартою, безумовно можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Тяжкість обвинувачення ,хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою,проте у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик вчеті настільки,що його неможливо відвернути,не взявши особу під варту.У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 р.ЄСПЛ зазначив,що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінювані ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Суд враховує положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини,а також практику Європейського суду з прав людини,згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Водночас,Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював і те,що суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Суд враховує дані про особу обвинуваченого щодо наявності соціальних зв`язків, постійного місця проживання, однак ці обставини не спростовують висновки суду про те,що вказані чинники не були дієвим запобіжником,який би утримав його від вчинення тих дій,що ставляться їм за провину.

Посилання захисника ОСОБА_9 на невиправдане тривале ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_8 за відсутності суттєвого прогресу у розгляді кримінального провадження суд вважає недоречними,оскільки призначені у справі судові засідання відкладаються виключно за клопотаннями сторони захисту через неявку обвинувачених або захисників.

Зважаючи на суспільний інтерес,який,з урахуванням презумпції невинуватості,виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи мету застосування запобіжних заходів, доведеність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, розцінюючи зазначені ризики як реальні та такі, що виправдовують обмеження свободи фізичної особи, колегія суддів з урахуванням викладеного продовжує відносно ОСОБА_8 строк тримання під вартою на 60 днів,до 22.01.2023 р.включно,оскільки саме цей запобіжний захід є найбільш дієвим та доцільним заходом забезпечення кримінального провадження щодо вказаних осіб.

На час розгляду клопотання суду не надано доказів про неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_8 в умовах слідчого ізолятора за станом здоров`я.

Згідно рішення Європейського суду у справі "Вишневський та інші проти України", при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернатиних) запобіжних заходів.

За клопотанням сторони обвинувачення судом визначено розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків,передбачених цим Кодексом,тому для застосування до нього домашнього арешту на даному етапі судового провадження підстав немає.

На підставі ст.314,315,372,182,183,184,199 КПК України,колегія суддів -

Постановила:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на строк 60 днів до 22.01.2023 року включно.

Копію ухвали направити начальнику Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» для виконання.

Ухвала підлягає негайному виконанню,в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її винесення до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя,обвинуваченим,який тримається під вартою-в той же строк з дня вручення копії ухвали.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3