Справа № 366/733/23
Провадження № 1-кп/366/71/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2023 року смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні клопотання прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000284, внесеному в ЄРДР 07.04.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Іванківського районного суду Київської області перебуває зазначене кримінальне провадження.

14.03.2023 року від процесуального прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_3 до суду надійшло клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб.

Клопотання мотивоване тим, що 14.03.2022 року, у світлу пору доби, більш точний час не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи на території деревообробного підприємства, за адресою: АДРЕСА_1 , домовився з ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про таємне викрадення холодильників з території автомобільної стоянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На цю пропозицію ОСОБА_6 та ОСОБА_7 погодились.

В подальшому, ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою групою осіб, з метою вчинення крадіжки чужого майна, взяли з собою драбину та садовий візок, прибули до автомобільної стоянки, яка огороджена по своєму периметру та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та через огорожу проникли на її територію.

Перебуваючи на цій території, ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дійшли до тентованого напівпричепу з автомобілем марки DAF, який належить ОСОБА_10 , звідки таємно викрали холодильники марки «Haier», а саме: один холодильник марки «Haier» модель «С2F636СRRG», вартістю 8187,86 грн.; один холодильник манки «Haier»модель «С2F637СGG», вартістю 8568,46 грн. та три холодильники марки «Haier» модель «С2F636СFMV», вартістю 8568,46 грн. за 1 шт. на суму 25 705,38 грн.

В подальшому, ОСОБА_4 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 викрадене майно перемістили через огорожу зазначеної автомобільної стоянки, залишили місце вчинення злочину та розпорядились викраденим майном на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у сховище, в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, які будуть дослідженні під час судового розгляду.

Крім цього, прокурор зазначає, що ОСОБА_4 не з`явився у судові засідання, призначені для розгляду кримінального провадження на 13.02.2023 року, 22.02.2023 року та 14.03.2023 року, про причини своєї неявки суд не повідомив.

Таким чином, ОСОБА_4 переховується від суду, оскільки за попереднім місцем проживання не проживає, про зміну місця проживання суд не повідомляв, у судові засідання не являється, на разі існують ризики передбачені п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, а саме:

-відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України ОСОБА_4 будучи не одруженим, не маючи постійного джерела доходів (праці), не маючи на території Іванківської ТГ Вишгородського району Київської області стійких соціальних зв`язків - може переховуватися від суду, оскільки останній будучи належним чином повідомленим про судові засідання в них не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, за останнім відомим місцем проживання не проживає, про зміну місця проживання суд також не повідомляв, що свідчить про переховування від суду з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності;

-відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України обвинувачений ОСОБА_4 може негативно впливати на свідків, які наразі не допитані судом, а тому з метою зміни їх показів може здійснювати на них тиск;

-відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України обвинувачений ОСОБА_4 перебуваючи на волі, може вчинити інше кримінальне правопорушення, у тому числі, спрямоване на незаконне заволодіння чужим майном, оскільки останній не має постійного джерела доходу.

За таких обставин, прокурор просив застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб.

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання про обрання запобіжного заходу та наполягав на його задоволенні з викладених у ньому підстав.

Обвинувачений ОСОБА_5 заперечень проти задоволення клопотання прокурора не висловив.

Розгляд клопотання проводився за відсутності захисника, оскільки ОСОБА_5 вирішив свої права та інтереси захищати самостійно, що підтверджується наявною в матеріалах справи його заявою від 21.03.2023 року.

Вислухавши учасників судового процесу, вивчивши клопотання та матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу (ч. 2 ст.331 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 цієї статті, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

ОСОБА_5 є раніше не судимими, який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачено у разі доведеності його вини покарання у виді позбавлення волі від 5 до 8 років позбавлення волі.

Отже, відносно ОСОБА_5 може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує, хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті (особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт), не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Крім того, згідно з положеннями ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд зобов`язані оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Припис першого речення ч. 2 ст. 177 КПК визнає достатньою підставою для слідчого судді/суду його переконаність, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Водночас комплексний аналіз приписів ч. 1 та 2-го речення ч. 2 ст. 177 КПК свідчить, що слідчий суддя, суд повинен надавати оцінку законності та обґрунтованості клопотання сторони обвинувачення, в якому має бути доведено «існування спроб», перелічених у п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК. Одного лише припущення слідчого/прокурора про те, що такі спроби можуть потенційно виникнути, недостатньо для ухвалення рішення про застосування запобіжного заходу (особливо, якщо йдеться про тримання під вартою чи домашній арешт).

Окрім власне припущень, слідчому судді, суду мають бути подані конкретні докази реального існування спроби/спроб (ч. 2 ст. 177 КПК). Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених КПК. Тому якщо слідчий/прокурор не доведе суду, що існують підстави для застосування запобіжного заходу, не доведе наявність обґрунтованої підозри чи наявність спроб, перелічених у п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК, то таке клопотання вважається незаконним і не підлягає задоволенню.

Як зазначено у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.04.2013 р. №511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу у процесі розгляду відповідних клопотань, слідчий суддя, суд щоразу зобов`язаний:

-здійснювати повноваження з судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування і судового розгляду, діяти відповідно до вимог кримінального процесуального закону (п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК);

-пам`ятати про критерії для обрання того чи іншого запобіжного заходу, передбачені у ч. 1 ст. 194 КПК, а тому слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування запобіжного заходу, якщо за результатами розгляду клопотання встановить наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, та на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Конституційний Суд України неодноразово наголошував на тому, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011). Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина.

Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016)

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до положень ч. 1, 5 та 6 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Згідно положень ст. 5 Конвенції, та правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», «... тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою...».

Окрім того, слід зазначити, що кваліфікація дій підозрюваної особи не тягне за собою автоматичне визнання її вини у вчиненні кримінального правопорушення, в якому вона підозрюється, вона до винесення вироку вважається такою, яка не винувата у вчиненні злочину, який їй інкримінується, а тому, слідчий суддя вважає, що сам лише розмір санкції статті, по якій пред`явлена підозра, не є достатнім чинником для тримання обвинуваченого під вартою.

Окрім того, як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» (№ 41088/05 від 11.07.2006р.) одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без зазначення підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою. Аналогічні висновки зроблено Європейським судом з прав людини в справах «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови».

В рішенні ЄСПЛ «Клішин проти України» (№ 30671/04 від 23.02.2012 р.) зазначено, що підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами.

В п.85 Рішення ЄСПЛ «Харченко проти України» (№ 40107/02 від 10.02.2011 р.), зазначено, що тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» (№72967/01 від 01.03.2007 р.), обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обгрунтованості до конкретної особи є порушенням п.4 ст.5 Конвенції.

Відповідно до висновків, викладених в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти Росії» (№ 15217/07 від 12.03.2009 р.) національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

В Рішенні ЄСПЛ «Мамедова проти Росії» (№ 7064/05 від 01.06.2006 р.) сказано, що посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

В п. 51 Рішенні ЄСРПЛ «Летельє проти Франції» (від 26.06.1991 р.) попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, у рішенні судів мають адекватно зазначатися підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи.

Як зазначено у окремій думці судді ЄСПЛ Калайджиєвої в рішенні «Шалімов проти України» від 04.03.2010 р.: будь-яка концепція «автоматичної законності» позбавлення свободи несумісна з принципами Конвенції і немає сумніву, що пункт 4 статті 5 Конвенції є процесуальною гарантією та засобом юридичного захисту проти такого тримання під вартою.

Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою, що знайшло свої відображення в рішенні ЄСПЛ "Строган проти України", № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 p.

Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі "Кобець проти України" (Заява N 16437/04) від 14 лютого 2008 року зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (також рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Згідно Постанови №14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

З моменту ратифікації Конвенції Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Серед них відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для застосування підозрюваному, обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 «Баришевський проти України», 12.03.2013 у справі «Волосюк проти України», 25.03.1999 «Пелісьє і Сассі проти Франції»), справа має суспільний інтерес та повинна бути розглянута всебічно, повно та неупереджено, у розумні строки. Вказані суспільні інтереси мають більшу перевагу ніж правила про повагу до свободи особи (справа Європейського суду з прав людини «Калашніков проти Росії», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Російської Федерації).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Судом встановлено наступне.

15.06.2022 року до Іванківського районного суду Київської області надійшли матеріали кримінального провадження № 0000284 від 07.04.2022 року відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Ухвалою суду від 29.06.2022 року матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_4 виділено в окреме провадження у зв`язку з тим, що останній ухилився від явки до суду. ОСОБА_4 оголошено у розшук.

Організацію виконання ухвали в частині розшуку ОСОБА_4 доручено працівникам відділення поліції № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області.

23.01.2023 року від зазначеного відділення поліції до суду надійшло повідомлення про те, що місцезнаходження ОСОБА_4 було встановлено.

31.01.2023 року ухвалою суду кримінальне провадження відновлено у зв`язку з розшуком обвинуваченого.

Підготовче судове засідання призначено на 13.02.2023 року, відкладене на 22.02.2023 року.

У зазначені судові засідання обвинувачений ОСОБА_4 не з`явився.

22.02.2023 року до обвинуваченого ОСОБА_4 застосовано примусовий привід.

Судове засідання відкладено на 14.03.2023 року.

14.03.2023 року від ВП № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області надійшло повідомлення про неможливість здійснення приводу ОСОБА_4 у судове засідання, оскільки останній відсутній за своїм місце проживання.

14.03.2023 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Одночасно з цим клопотанням, прокурор звернувся до суду з клопотанням про надання дозволу на затримання з метою приводу обвинуваченого ОСОБА_5 для його участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою суду від 14.03.2023 року надано дозвіл на затримання з метою приводу обвинуваченого ОСОБА_5 для його участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цього ж дня, обвинуваченого ОСОБА_5 оголошено у розшук, провадження у справі зупинено до розшуку обвинуваченого.

21.03.2023 року ОСОБА_5 розшукано та доставлено до Іванківського районного суду Київської області. Провадження у справі відновлено.

Розглянувши клопотання прокурора про застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приходить до висновку, що наведені у клопотанні обставини повністю підтверджуються наявними у розпорядженні суду матеріалами кримінального провадження.

Щодо існування ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У клопотанні прокурор посилався на існування ризиків, передбачених п. 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, яке за ступенем тяжкості є тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років. Обвинувачений не має місця роботи та стійких соціальних зв`язків, неодноразово не прибував за викликом до суду, двічі оголошувався у розшук, при цьому в матеріалах справи наявне його письмове зобов`язання від 22.01.2023 року про прибуття до суду за викликом.

Наведене вище, а також поведінка обвинуваченого свідчить про те, що останній ухиляється від прибуття до суду, що унеможливлює проведення судового розгляду кримінального провадження, а це свідчить про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Разом з цим, існування самого по собі одного лише такого ризику не може розцінюватись як беззаперечна підстава застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про що зазначалось вище в цій ухвалі з урахуванням практики ЄСПЛ та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Тримання під вартою особи можливе лише за наявності кількох ризиків, які дійсно існують та існування яких підтверджується доданими до клопотання документами.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_5 проводиться на стадії підготовчого судового засідання, відповідно потерпілі та свідки у кримінальному провадженні ще не допитані.

Суд враховує, що показання потерпілих та свідків у кримінальному провадженні відповідно до ст. 23 КПК України сприймаються судом лише усно в судовому засіданні, а суд не вправі обґрунтовувати своє рішення показаннями, які отримані слідчим та прокурором, а також посилатись на них у відповідності до ч. 4 ст. 95 КПК України.

Таким чином, на переконання суду, обґрунтовано існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, з метою уникнення від притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину, може незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, що негативно вплине на ухвалення у справі повного, законного, всебічного та обґрунтованого рішення, тим більше, незаконним впливом на свідків та потерпілих, ОСОБА_5 може спричинити шкоду їх життю або здоров`ю, у тому числі шкоду психологічному здоров`ю.

Відомостей, які б свідчили про необґрунтованість існування такого ризику судом не встановлено, обвинуваченим таких відомостей суду не наведено.

Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_5 інкримінується вчинення злочину проти власності. Обвинувачений не має місця роботи та стійких соціальних зв`язків, а тому, суд приходить до обґрунтованого висновку про існування ризику вчинення ОСОБА_5 нових кримінальних правопорушень як проти власності, так і проти життя та здоров`я інших учасників кримінального провадження, про що зазначено вище.

Надання можливості обвинуваченому вчинити інші кримінальні правопорушення є недопустимим та призведе до надмірно тяжких наслідків та резонансу в суспільстві.

Як і в попередньому випадку, відомостей, які б свідчили про необґрунтованість існування такого ризику судом не встановлено, обвинуваченим таких відомостей суду не наведено.

Щодо можливості застосування більш м`якого виду запобіжного заходу.

При вирішення питання про обрання виду запобіжного заходу, у тому числі більш м`якого виду ніж тримання під вартою, слідчий суддя, крім вищенаведеного враховує особу обвинуваченого, який не є особою похилого віку, не має проблем зі здоров`ям, не має міцних соціальних зв`язків за місцем проживання, є безробітним, раніше не судимими, відносно якого існує ризик подальшого вчинення протиправної поведінки.

Відомостей, які б повністю чи частково спростовували наведене, стороною захисту не наведено.

Окремо слід звернути увагу на час та обставини, за яких ОСОБА_5 інкримінується вчинення злочину, тобто в умовах воєнного стану.

Такий час та обставини свідчать про суспільну небезпечність інкримінованого діяння, а також певного роду зухвалість обвинуваченого та використання напруженої ситуації в країні.

З огляду на встановлені обставини, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність встановлення відносно обвинуваченого ОСОБА_5 повного контролю з боку суду, що можливо досягти шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За встановлених судом обставин більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти наявним ризикам, а тому, клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу підлягає задоволенню.

Крім цього, судом враховується відсутність у обвинуваченого ОСОБА_5 біль-яких інших підстав, які б становили для нього надмірно обтяжливі наслідки застосування саме такого виду запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно ч. 5 ст. 182 КПК України щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, застава визначається у розмірі від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд, з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкістю інкримінованого йому кримінального правопорушення та його наслідків у вигляді матеріальних збитків (їх розміру), вважає необхідним призначити заставу у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 53 680 грн.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

Оскільки ОСОБА_5 не був затриманий, відносно нього раніше не обирався запобіжний захід, строк тримання під вартою обвинуваченому слід рахувати з моменту оголошення цієї ухвали.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 182-184, 186, 193, 194, 196, 197, 205, 331, 395 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити.

Обрати відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді у вигляді тримання під вартою, строком 60 діб, з утримуванням у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, з моменту оголошення цієї ухвали.

Одночасно для забезпечення виконання ОСОБА_4 , обов`язків, визначених КПК України, визначити запобіжний захід у виді застави в розмірі 20 (двадцяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 53 680 грн., яка може бути внесена як самим обвинуваченим так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області:

, банк отримувача: 8661 в ГУ ДКСУ в Київській області, МФО 821018.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою протягом дії ухвали.

У разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до прокурора або суду;

- утримуватись від спілкування з потерпілими та свідками по справі;

- повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави визначити до 19.05.2023 року.

Роз`яснити обвинуваченому, що в разі внесення застави у визначеному в ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок коштів має бути наданий уповноваженій службовій особі Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Після отримання та перевірки протягом не більше одного робочого дня документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, має негайно здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_4 з-під варти та повідомити усно і письмово прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 та суд (головуючий суддя ОСОБА_1 ).

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, підозрюваний зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений ОСОБА_4 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Строк дії ухвали до 19.05.2023 року.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п?яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1