УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника володільця майна адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 120 121 100 000 000 49 від 22.11.2012,

у с т а н о в и в :

До Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту майна ОСОБА_4 звернулась адвокат ОСОБА_3 .

На обґрунтування клопотання його ініціатор зазначив, що ГУМВС України з 2012 року здійснюється досудове розслідуванняу кримінальному провадженні № 120 121 100 000 000 49 за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 205 КК України, у якому ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07.04.2014 (справа № 761/10002/14-к) накладений арешт на нежитлові за адресою - АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_4 .

Водночас, представник власника майна вважав, що арешт накладений безпідставно, наполягав, що арештоване майно не має доказового значення для встановлення обставин вищезазначених кримінальних правопорушень, ОСОБА_4 не має жодного процесуального статусу у вказаному кримінальному провадженні та зазначений вид забезпечення кримінального провадження тривалий час порушує його право власності та позбавляє останнього можливості у законний спосіб розпоряджатися належним йому майном.

Керуючись наведеним, представник власника майна просив арешт нежитлових приміщень скасувати.

У судовому засіданні представник власника майна клопотання підтримав та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав.

Слідчий СУ ГУНП у м. Києві та прокурор відділу Київської міської прокуратури, будучи належним чином повідомленими про день та час судового засідання, до суду не прибули, про поважність причини неявки не повідомили.

Слідчий суддя, заслухавши доводи представника власника майна, дослідивши наявні у розпорядженні суду матеріали, дійшов висновку про таке.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано захист права власності.

Згідно з цією нормою кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Наведена засада закріплена у ст. 41 Конституції України, яка зазначає, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Зазначене положення Конституції покладене в основу однієї з засад кримінального провадження, сутність якої відображена у ст. 16 КПК України та передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження можливе лише на підставі вмотивованого судового рішення, без наявності якого допускається лише тимчасове вилучення майна.

У контексті клопотання, що розглядається слідчим суддею, має бути надана оцінка правомірності примусового, тобто без добровільної згоди особи, вилучення з її володіння та користування речей, предметів, документів, а також їх подальше утримання органом досудового розслідування.

Так, процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

У силу ст. 9 КПК при виконанні вказаного вище обов`язку слідчий суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, статтею 8 КПК наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом безпосереднього застосування своїх повноважень має забезпечити дотримання вимог закону усіма учасниками кримінального провадження, та зобов`язаний вживати передбачені законом заходи для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07.04.2014 (справа № 761/10002/14-к) накладений арешт, зокрема, на групу нежитлових приміщень АДРЕСА_1 , оскільки вказане майно протиправним вибуло з комунальної власності, тобто є предметом злочину та у силу ст. 98 КПК є доказом у кримінальному провадженні.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, з-поміж іншого, є доказом злочину, а також для забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

У силу ст. 98 КПК до речових доказів кримінальний процесуальний закон відносить, серед іншого, об`єкти, набуті кримінально протиправним шляхом.

Таким чином, завданням арешту майна у цьому випадку є забезпечення збереження певних предметів не як об`єктів права власності, а саме як речових доказів, тобто таких, що зберегли на собі сліди злочину або є безпосередніми носіями інформації про обставини вчинення злочину, або ж набуті у результаті вчинення кримінального правопорушення.

Досліджуючи питання, чи може бути нерухоме майно доказом у кримінальному провадженні, слідчий суддя враховує, що віднесення певних матеріальних об`єктів до речових доказів безпосередньо пов`язане з складом кримінального правопорушення, за яким здійснюється досудове розслідування.

Отже, такі докази мають бути належними, тобто відповідно до ст. 85 КПК прямо чи непрямо підтверджувати існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні за конкретною статтею Кримінального кодексу України.

Не виключаючи того, що об`єкти нерухомого майна можуть нести на собі сліди злочинного посягання, а також підтверджувати або спростовувати обставини, що підлягають доказуванню, слідчий суддя відмічає, що досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні ведеться, з-поміж іншого, за ст. 190 КК, за якими вказані об`єкти нерухомості можуть бути предметами злочину, однак доказом у даному випадку є не сам об`єкт, а факт злочинного переходу права власності на нього.

Зазначене дає підстави для накладення арешту з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

У той же час, на день розгляду клопотання про скасування арешту стороною обвинувачення не доведено, що арештоване майно може бути доказом причетності ОСОБА_4 або інших осіб до незаконної діяльності щодо створення «фінансової піраміди» шляхом введення осіб в оману та залучення їх коштів для проведення арбітражно-валютних операцій, які фактично не проводились.

Також, слідчий суддя звертає увагу, що арештоване майно не може бути використане в якості забезпечення виконання покарання у виді конфіскації майна, оскільки ОСОБА_4 не є підозрюваним у вказаному кримінальному провадженні.

Крім того, слідчий суддя приймає до уваги, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №120 121 100 000 000 49 від 22.11.2012 триває понад 10 років, що свідчить про можливість сторони обвинувачення завершити необхідні слідчі дії, спрямовані на вставнолення обставин можливого протиправного заволодіння нежитловими приміщеннями, та відсутність у сторони обвинувачення подальшої потреби утримання нерухомого майна під арештом.

З наведеного витікає, що актуальність збереження вказаного речового доказу шляхом накладення на нього арешту відсутня.

Згідно з ч. 1 ст.174 КПК арешт майна може бути скасований у разі, коли буде доведено, що у подальшому застосуванні даного заходу відпала потреба.

Таким чином, вищенаведене доводить, що на теперішній час потреба у застосуванні вказаного заходу забезпечення кримінального провадження відсутня, оскільки подальше перебування майна під арештом не відповідає наведеній у ст. 170 КПК меті та завданню його застосування, що вимагає від слідчого судді прийняття рішення, яке б усунуло спричинені негативні наслідки та відновило права власника.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 132, 170, 174 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :

Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07.04.2014 (справа № 761/10002/14-к) у кримінальному провадженні № 120 121 100 000 000 49 від 22.11.2012, на майно, яке на праві власності належить ОСОБА_4 , а саме на групу нежитлових приміщень:

-АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1