Номер провадження: 11-кп/813/280/23
Справа № 493/629/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000674, внесеному до ЄРДР 07.07.2014 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Актове Вознесенського району Миколаївської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою освітою, не працюючого, раніше судимого:

- 17.10.2006 року Балтським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

- 13.07.2007 року Балтським районним судом за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

- 10.12.2008 року Балтським районним судом за ч. 2 ст. 186 КК України з застосуванням ст. 71 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі;

- 09.09.2013 року Малиновським районним судом Одеської області за ст. 391 КК України з застосуванням ст. 71 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі;

- 11.03.2014 року Балтським районним судом за ч. 2 ст. 125 КК України до 200 годин громадських робіт;

- 13.02.2015 року Котовським міськрайонним судом за ч. 2 ст. 389 КК України до 1 року обмеження вол,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з дня звернення вироку до виконання.

На пiдставi ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону № 838-VIII, зараховано у строк відбування покарання за даним вироком попереднє ув`язнення ОСОБА_7 з 12.02.2015 року по 27.02.2015 року включно, iз розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 не обирати.

Відповідно до оскаржуваного вироку, 24 червня 2014 року, близько 23 години 00 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи на літній площадці території магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, які виникли в нього під час сварки з ОСОБА_11 , який також знаходився на території вищевказаного магазину, вирішив умисно спричинити останньому тілесні ушкодження.

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на умисне спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 , в той же день та час, перебуваючи за вищевказаною адресою на території літньої площадки магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », підійшов до ОСОБА_11 та умисно завдав один удар предметом схожим на биту в область голови останнього, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді рани на лівій брові, синців на віках обох очей, які супроводжувались контузією лівого ока, що призвело до зниження зору на ліве око від 1 до 0,03, що відповідає 35 % стійкої втрати загальної працездатності та відноситься згідно судово-експертного дослідження до тяжких тілесних ушкоджень.

Таким чином, дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що поєднане зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуваний вирок та визнати ОСОБА_7 невинуватим та виправдати за висунутим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, тобто у зв`язку з не доведенням, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Під час апеляційного розгляду від захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких змінено позицію сторони захисту та зазначено, що, ухвалюючи оскаржений вирок, суд першої інстанції допустив неправильне застосування матеріального закону в частині визнання доказів допустимими, не врахував пом`якшуючи обставини, які були в матеріалах справи, звертає увагу на наступне:

- в матеріалах справи наявна обставина, що пом`якшує покарання заява ОСОБА_7 про бажання вступити до лав ЗСУ;

- також підлягає зарахуванню у строк покарання строк перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою з 16.08.2021 року в межах кримінального провадження № 0000674, внесеного до ЄРДР 17.05.2021 року.

На підставі наведеного, просить оскаржуваний вирок змінити та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років та застосовати положення ст. 75 КК України.

Від прокурора Любашівської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_12 засобами поштового зв`язку, як і на електрону пошту апеляційного суду було направлено заперечення на апеляційну скаргу, у яких прокурор зазначила, наступне:

- посилання захисника на неповноту та однобічність судового розгляду є надуманими, оскільки: жодних зауважень щодо проведеної судово-медичної експертизи та висновку №142 від 25.12.2014 року від сторони захисту не надходило, також не заявлялось клопотання про допит експерта для уточнення або роз`яснення висновку; протягом судового розгляду сторона захисту не були позбавлені можливості ставити запитання свідкам, а також у разі необхідності ініціювати питання щодо перехресного допиту свідків;

- допитані свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є прямими свідками та очевидцями вказаних подій;

- протягом досудового розслідування, як і протягом судового розгляду жодних звернень з боку обвинуваченого щодо порушення його права на захист не надходило.

На підставі вище викладено прокурор просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

Також, потерпілим ОСОБА_11 на електрону пошту апеляційного суду було направлено заперечення на апеляційну скаргу, у яких він зазначає, що апеляційна скарга загалом складається з цитування норм КПК України та практики ЄСПЧ, не містить при цьому посилань на підстави оскаржуваного вироку.

Потерпілий зазначає, що обвинуваченим було завдано йому тяжкі тілесні ушкодження, які мали наслідком інвалідність І групи та майже повну сліпоту на одне око. Покази про такі обставини було надано потерпілим у суді першої інстанції, та було підтверджено показаннями свідків-очевидців кримінального правопорушення.

Окрім того, потерпілий зазначає, що у апеляції не наведено жодних з зазначених у ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження доказів.

На підставі наведеного, потерпілий просить залишити оскаржуваний вирок без змін, як законний та обґрунтований, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 , підтримали у повному обсязі доповнення до апеляційної скарги та просили застосувати до обвинуваченого положення статті 75 КК України.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти апеляційної скарги сторони захисту та просила вирок суду залишити без змін.

Потерпілий ОСОБА_11 в заперечення на апеляційного просив розглядати апеляційну скаргу за його відсутності та його представника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, апеляційний суд, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

Що стосується доводів доповненої апеляційної скарги сторони захисту стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

За вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Положеннями ст. 75 КК передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к та 07 квітня 2021 року).

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Так, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, яке згідно з положеннями ст. 12 КК України, є тяжким злочином, санкція якого, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 захід примусу, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, його підвищену суспільну небезпечність, конкретні обставини кримінального правопорушення, зважив на відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, що обтяжує покарання рецидив злочину.

З урахуванням викладеного місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, з огляду на наступне.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кримінальні правопорушення проти найцінніших людських благ життя та здоров`я особи становлять одну із найпоширеніших та визнаються одними з найнебезпечніших груп злочинних дій, які руйнують і спотворюють найцінніші блага, а також наражають на небезпеку заподіяння їм шкоди.

В цьому контексті важливе значення має правильне застосування кримінально-правових норм, що передбачають відповідальність за вчинення кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, в інтересах стабільного надійного існування та життєдіяльності нації, збереження її фізичного і морального здоров`я.

Досліджуючи механізм конкретного кримінального правопорушення, колегією суддів було ретельно вивчено не лише особу обвинуваченого, а й особу потерпілого, оскільки переважна кількість кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи відбуваються через значний внесок жертви в те, що з нею сталося, тому кримінальне правопорушення можна вважати результатом дій обох - злочинця і жертви. Апеляційний суд вважає, що, з огляду на фактичні обставини справи, які встановлені судом першої інстанції та учасниками судового провадження не оспорювались, потерпілий ОСОБА_15 не мав до вчинення кримінального правопорушення поведінки, яка б була максимально провокативною для обвинуваченого.

Також, колегія суддів звернула увагу на характер та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його підвищену суспільну небезпечність, конкретні обставини кримінального правопорушення, а саме: використання знаряддя вчинення кримінального правопорушення бита; локалізацію завданого потерпілому тілесного ушкодження область голови, що є життєво важливим органом.

Крім того, колегією суддів було ретельно вивчено особу обвинуваченого, який на диспансерному обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, перебуває у фактичних шлюбних відносинах та має малолітню дитину, раніше судимий, офіційно не працевлаштований та суспільно-корисною працею не займається, постійного законного джерела прибутку не має.

На підставі наведених даних суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання без застосування положень ст. 75 КК України, однак у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, у виді 5 років позбавлення волі. Висновок суду про необхідність обрання засудженому покарання у виді реального відбування покарання належно вмотивований. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які творять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, з огляду на інформацію, що характеризує спосіб життя обвинуваченого, зокрема, схильність обвинуваченого до протиправної поведінки.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту щодо необхідності врахування такої пом`якшуючих обставини, як бажання обвинуваченого ОСОБА_7 вступити на військову службу апеляційний суд зазначає, що висловлення такого наміру не гарантує його дійсної реалізації, та не може бути підставою для застосування норм статті 75 КК України.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку, що призначене покарання судом першої інстанції обвинуваченому в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого, оскільки встановлених обставини, що пом`якшують покарання, недостатньо для застосування вимог ст. 75 КК України при призначенні покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Щодо необхідності зарахування у строк покарання строк перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою з 16.08.2021 року в межах кримінального провадження № 0000674, внесеного до ЄРДР 17.05.2021 року, апеляційний суд зазначає наступне.

26 листопада 2015 року було прийнято Закон № 838-VIII, яким змінено ч. 5 ст. 72 КК України і визначено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, в якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

При цьому, у зазначеній редакції частини 5 статті 72 КК України, у строк попереднього ув`язнення включається строк: а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання; в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження; г) перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи; ґ) перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.

21 червня 2017 року набрав чинності Закон № 2046-VIII, яким знову змінено ч. 5 ст. 72 КК України. За цією нормою попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Велика Палата Верховного суду в своїй постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 зробила правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання).

Так, Велика Палата ВС вважає, що положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч. 2 ст. 4 КК України.

Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.

Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переважну (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.

Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII).

Враховуючи викладену правову позицію Великої Палати Верховного Сулу, зважаючи на те, що ОСОБА_7 інкримінується вчинення злочину, яке вчинено 24 червня 2014 року, тобто до 20 червня 2017 року, тому під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

З матеріалів справи убачається, в рамках кримінального провадження № 0000674, внесеного до ЄРДР 07.07.2014 року, відносно обвинуваченого ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 12.02.2015 року по 27.02.2015 року (а.с. 138-142 т. 2), тобто останній перебував у стані попереднього ув`язнення та судом першої інстанції було зараховано зазначений строк у строк відбування покарання.

Посилання апелянта щодо зарахування у строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення з 16.08.2021 року по теперішній час, позбавлені правового обґрунтування та суперечать фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки з 27.02.2015 року до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 0000674, внесеного до ЄРДР 07.07.2014 року, не застосувався та він не перебував у стані попереднього ув`язнення.

У свою чергу, обвинувачений ОСОБА_7 тримається під вартою в рамках кримінального провадження № 0000674, внесеного до ЄРДР 17.05.2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених. ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст.189 КК України.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга сторони захисту не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Любашівського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000674, внесеному до ЄРДР 07.07.2014 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3