ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 669/828/20

Провадження № 11-кп/4820/61/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

з участю: прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференції з ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор», кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудового розслідування 20 квітня 2020 року за № 0000061 за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України за апеляційними скаргами прокурора відділу Хмельницької обласної прокуратури, представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 13 травня 2022 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Водички Білогірського району Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, раніше судимого:

-04 листопада 2019 року Білогірським районним судом Хмельницької області за ч. 1 ст. 382 КК України у виді штрафу в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, -

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_11 ухвалено рахувати з 20.04.2020 року.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_11 залишено той же тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 800 000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_14 100 000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_11 в дохід держави 10068 грн. 48 коп. витрат, пов`язаних з проведенням експертиз.

Арешт, накладений на автомобіль ВАЗ 21063, р.н.з. НОМЕР_1 ухвалою Білогірського райсуду від 22.04.2020 року, скасовано.

Питання стосовно речових доказів вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

За вироком суду, ОСОБА_11 20 квітня 2020 року біля 00 год. 30 хв., в порушення вимог п. 2.9 ПДР, згідно з яким водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем ВАЗ 21063, р.н.з. НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння, в с. Миклаші Білогірського району зі сторони вул. Ланова в напрямку с. Чоргузів, Теофіпольського району Хмельницької області, навпроти Миклашського ліцею, що розташований по вул. Центральній, 3, рухаючись зі швидкістю 50 км/год, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, чим порушив вимоги п. 2.3 (б) ПДР, всупереч вимог п. 10.1, п. 12.3 та п. 13.1 ПДР, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним для пішохода ОСОБА_9 , не дотримався безпечної дистанції та інтервалу відносно пішохода ОСОБА_9 та не вжив негайних заходів для зупинки транспортного засобу перед перешкодою для руху пішоходом ОСОБА_9 , яка стояла поруч з правим крилом автомобіля «Opel Zafira», д.н. НОМЕР_2 , припар кованого на правому узбіччі проїзної частини, після здійснення маневру паркування, поряд з автомобілем «Opel Zafira», д.н. НОМЕР_2 , здійснив різкий поворот керма керованого ним автомобіля ВАЗ 21063, р.н.з. НОМЕР_1 ліворуч, внаслідок чого допустив наїзд правою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_9 , притиснув її до заднього правого крила автомобіля «Opel Zafira», д.н. НОМЕР_2 , заподіявши потерпілій тілесні ушкодження у виді повної травматичної ампутації правої нижньої кінцівки на рівні верхньої третини гомілки з розчавленням правого колінного суглобу, що супроводжувалось гострою крововтратою та травматичним шоком, які, згідно висновку судово-медичної експертизи № 235 від 02.06.2020 року, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, яке небезпечне для життя в момент спричинення.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення, істотним порушенням вимог КПК України. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винуватим, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вказує, що під час досудового розслідування та в судовому засіданні вина обвинуваченого ОСОБА_11 по обставинах умисного спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, доведена, однак суд безпідставно перекваліфікував його протиправні дії на ч. 2 ст. 286 КК України.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_10 у своїй апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та перекваліфікувати дії обвинуваченого по обставинах спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень на ч. 1 ст. 121 КК України і призначити обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі на строк 7 років.

На думку представника потерпілої, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та неправильне застосування кримінального закону, призвело до незаконного вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 в частині відшкодування втраченого заробітку внаслідок каліцтва.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_11 просить змінити вирок суду, виключити обтяжуючу обставину: вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі. Вважає, що суд не врахував того, що він є учасником бойових дій, брав участь у антитерористичній операції, батьки є інвалідами 2 групи, а дядько ОСОБА_15 , який проживає в одному будинку з ним, є інвалідом першої групи.

Захисник ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_12 в запереченнях на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 просить змінити вирок суду та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі, виключивши обтяжуючу обставину вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, прокурора, потерпілу ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 на підтримку апеляційних скарг сторони обвинувачення з посиланням на зазначені в них доводи, обвинуваченого та його захисника, які просять відхилити апеляційні скарги сторони обвинувачення задовольнивши апеляційну скаргу ОСОБА_11 , провівши з`ясування обставин провадження та перевірку їх доказами в частині допиту обвинуваченого та потерпілої, часткового дослідження матеріалів кримінального провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, представника потерпілої підлягає до задоволення частково, а апеляційна скарга обвинуваченого до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Як встановлено в процесі апеляційного розгляду, 20 квітня 2020 року біля 00 год. 30 хв., ОСОБА_11 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом «ВАЗ-21063», д/н НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю біля 50 км/год в с. Миклаші Білогірського району зі сторони вулиці Ланова в напрямку с. Човгузів, Теофіпольського району Хмельницької області, напроти Миклашського ліцею по вулиці Центральній,3, помітив ОСОБА_9 , яка стояла поруч з правим заднім крилом автомобіля «Opel Zafira», д/н - НОМЕР_2 , припаркованого на правому узбіччі проїзної частини, з якою він тривалий час перебував в неприязних відносинах.

Помітивши ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , на ґрунті тривалих особистих неприязних відносин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, реалізуючи свій раптовий злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, з метою спричинення їй тяжких тілесних ушкоджень, з мотивів особистих неприязних відносин, умисно спрямував керований ним автомобіль джерело підвищеної небезпеки, «ВАЗ-21063», д/н НОМЕР_1 в напрямку ОСОБА_9 , збільшуючи швидкість керованого ним автомобіль до 60-70 км/год. та умисно, передньою правою частиною керованого ним транспортного засобу здійснив наїзд на потерпілу в результаті чого притиснув її до заднього правого крила автомобіля «Opel Zafira», д/н - НОМЕР_2 .

Внаслідок вказаних умисних дій ОСОБА_11 , спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді повної травматичної ампутації правої нижньої кінцівки на рівні верхньої третини гомілки з розчавленням правого колінного суглобу, що супроводжувалось гострою крововтратою та травматичним шоком, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя в момент спричинення, після чого з місця події зник.

Вина ОСОБА_11 по обставинах умисного спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень повністю доведена зібраними у провадженні та дослідженими в процесі судового та апеляційних розглядів доказами.

Зокрема, в процесі судового та апеляційних розглядів ОСОБА_11 не заперечував та ствердив обставини спричинення потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, втрату нею нижньої кінцівки в результаті таких дій, однак викладав свою версію подій.

Наявність тривалого конфлікту між обвинуваченим ОСОБА_11 та потерпілою ОСОБА_9 , тривале переслідування її обвинуваченим, висловлювання останнім систематичних погроз, ствердила і потерпіла ОСОБА_9 , яка прямо вказала на обвинуваченого, як на особу, яка перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою чергового з`ясування з нею стосунків, за кермом транспортного засобу прибула на місце злочину. Однак не зупиняючи автомобіль та не вступаючи з нею у розмови, збільшивши швидкість, спрямував керований ним автомобіль безпосередньо у неї, допустивши наїзд та не зупиняючись місце події залишив. Ствердила, що в результаті вказаних протиправних дій обвинуваченого вона втратила нижню кінцівку.

Показаннями свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які показали, що 20.04.2020 року у вечірню пору, разом з ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_9 та ОСОБА_20 прибули в с. Миклаші Білогірського району з метою з`ясування стосунків з обвинуваченим, оскільки останній там призначив зустріч ОСОБА_20 , який зустрічався з потерпілою. Ствердили, що ОСОБА_11 постійно погрожував та переслідував потерпілу, внаслідок чого вона його боялася.

Аналогічними показаннями свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , які ствердили обставини спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілій, внаслідок різкої зміни напрямку руху автомобіля та його скерування в потерпілу, яка стояла поруч припаркованого автомобіля в квітні 2020 року та залишення обвинуваченим місця пригоди.

Показаннями свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , які показали, що після вживання алкогольних напоїв, у вечірню пору в квітні 2020 року, за проханням ОСОБА_11 , в тому числі на автомобілі останнього, в с. Миклаші Білогірського району рухалися до центру села для з`ясування стосунків з потерпілою та її друзями. Ствердили, що обвинувачений, керуючи автомобілем, побачивши потерпілу та її друзів, допустив наїзд на ОСОБА_9 , після чого місце пригоди залишив.

Крім того, факт вчинення ОСОБА_11 злочину об`єктивно стверджується даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди зі схемами та таблицями ілюстрацій до нього, з яких вбачається, що 20 квітня 2020 року в с. Миклаші Білогірського району, відбувся наїзд транспортного засобу «ВАЗ-21063», д/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_11 на потерпілу ОСОБА_9 , внаслідок чого потерпіла втратила нижню кінцівку, яка знаходиться на місці пригоди, а транспортний засіб отримав механічні ушкодження передньої правої частини автомобіля, на яких наявні сліди бурого кольору схожі на кров (а.п. 148-164, т. 2).

Із змісту протоколу огляду транспортного засобу вбачається, що на задній частині транспортного засобу «Opel Zafira», д/н - НОМЕР_2 , поряд якого знаходилася потерпіла, в момент скоєння на неї наїзду обвинуваченим, виявлені плями бурого кольору схожі на кров (а.п. 168-172, т. 2).

Перебування ОСОБА_11 в стані алкогольного сп`яніння під час скоєння злочину повністю стверджується, жодним чином, не спростованими стороною захисту даними алкотестера Драгер та висновку судово-медичного експерта № 782 від 28.04.2020 року, відповідно до якого стан сп`яніння обвинуваченого складає 1,08 та 0,46 проміле відповідно (а.п. 167, 200, т. 2).

Даними протоколу проведення слідчого експерименту з фото-таблицями та схемою до нього, з яких вбачається, що ОСОБА_11 , в присутності захисника, що виключало вчинення на нього будь-якого тиску та примусу, в деталях, з виготовленням схеми та розстановки транспортних засобів, вказав місце та спосіб умисного спрямування керованого ним транспортного засобу в автомобіль, де перебувала потерпіла (а.п. 214-220, т. 2).

Із змісту протоколів проведення слідчих експериментів з фототаблицями та схемами до них, з яких вбачається, що свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_21 , які перебували з обвинуваченим в автомобілі, свідок ОСОБА_20 прямо вказали на обвинуваченого, як на особу, яка здійснивши різкий маневр зміни напрямку руху керованого ним транспортного засобу, здійснив наїзд, в тому числі, на потерпілу, після чого відразу місце пригоди залишив (а.п. 221-226, 227-232, 233-238, т. 2).

Даними висновку судово-медичної експертизи № 235 від 02.06.2020 року стверджується, що ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: повної травматичної ампутації правої нижньої кінцівки на рівні верхньої третини гомілки з розчавленням правого колінного суглобу, що супроводжувалось гострою крововтратою та травматичним шоком. Дане тілесне ушкодження утворилось від дії тупого твердого предмета (предметів) якими могли бути виступаючі частини автомобіля (автомобілів) за механізмом «удар-здавлення», могло виникнути в строк та при обставинах на які вказує потерпіла та за своїм характером відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, яке небезпечне для життя в момент спричинення (а.п. 2-4, т. 3).

Із даних висновку експерта № 10.2-0234:20 від 15.06.2020 року вбачається, що робоча гальмова система та рульове керування автомобіля «ВАЗ-21063», д/н НОМЕР_1 , перебували в працездатному стані та виконували свої конструктивні функції. Ознак, які б свідчили про непрацездатність чи відмову вказаних систем до моменту ДТП, не встановлено (а.п. 16-20, т. 3).

Змістом висновку судово-психіатричного експерта № 404 від 05.08.2020 року вбачається, що ОСОБА_11 , психічним захворюванням не страждав, не страждав такими і на період вчинення інкримінованого йому злочину, а тому міг та може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто відносно скоєного і на теперішній час його можна вважати осудним (а.п. 52-54, т. 3).

Жодних належних та допустимих доказів, які б викликали сумніви у об`єктивності вищевказаних матеріалів, їх фальсифікації стороною захисту не надано.

В кримінальному провадженні не встановлено жодного доказу щодо застосування відносно ОСОБА_11 та інших осіб заборонених законодавством методів розслідування, не здобуто таких і в процесі апеляційного розгляду.

Таким чином, підстав вважати, що в процесі досудового розслідування зі сторони органів досудового розслідування на обвинуваченого, потерпілу чи свідків чинився тиск, в колегії суддів немає.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що докази вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_11 , які покладені прокурором в основу обвинувального акту, були отриманні з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Виходячи зі змісту вказаної норми закону, вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений на матеріалах, повністю зібраних, всебічно досліджених і правильно оцінених судом, а висновки суду про подію злочину та про винуватість обвинуваченого у його вчиненні з достовірністю випливають із матеріалів провадження. Для цього у вироку повинні бути проаналізовані й оцінені всі розглянуті в судовому засіданні докази, які як підтверджують висновки органів досудового розслідування, так і спростовують його.

При цьому суду належить дати аналіз усіх зібраних у провадженні доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілої, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано, не обмежуючись лише зазначенням прізвищ свідка або назви процесуального документа.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку має бути наведена оцінка доводів, на які обвинувачений послався на свій захист. Якщо обвинувачений у судовому засіданні змінив свої показання, суд повинен ретельно перевірити як ті, так і інші показання, з`ясувати причину зміни показань і в результаті ретельного дослідження дати їм у вироку належну оцінку в сукупності з іншими доказами, що є у провадженні.

Проте ці вимоги закону під час розгляду провадження відносно ОСОБА_11 у повній мірі виконані не були. Як видно з оскаржуваного вироку, суд, всупереч вимогам закону, причини зміни показань обвинуваченим ретельно не перевірив та не з`ясував і належної оцінки зазначеним показанням, в сукупності з іншими доказами, що є у провадженні, не дав.

Дійшовши висновку, що твердження органів досудового розслідування та прокурора, в частині доведеності вини ОСОБА_11 у спричиненні потерпілій умисного тяжкого тілесного ушкодження, не відповідають фактичним обставинам провадження та зумовлені їхньою хибною позицією, як убачається з мотивувальної частини вироку, належним чином, не проаналізував наведені докази, в сукупності з іншими доказами у провадженні, та не зазначив мотивів, з яких відхилив ці докази та прийняв інші, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Оскільки, належним чином, не перевірені доводи органів досудового розслідування та прокурора про наявність в його діях складу злочину, в якому обвинувачувався ОСОБА_11 .

Суд не провів належний аналіз та не дав відповідної оцінки фактичним даним, які містяться в письмових доказах та показаннях потерпілої, свідків, а також обвинуваченого. У вироку відсутній системний аналіз змісту цих документів, відсутні посилання чому суд не взяв до уваги та відхилив показання потерпілої, свідків, самого ОСОБА_11 в процесі проведення слідчих дій, дані письмових доказів, які прямо та безпосередньо вказують на ОСОБА_11 , як на особу, яка умисно спричинила потерпілій тяжкі тілесні ушкодження.

Із наведених обставин вбачається, що суд першої інстанції не дав аналізу всім зібраним у провадженні доказам, тобто всім фактичним даним, які містяться в показаннях обвинуваченого, потерпілої, свідків, письмових доказах у провадженні, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не вмотивував свого висновку, з яких підстав та чому не прийняв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_11 в процесі процесуальних дій, потерпілої та ряду свідків щодо умисного безпосереднього спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілій, а тому питань, що вирішуються судом при ухвалені вироку, зазначених у ст. 374 КПК України, не вирішив.

Суд виходив з того, що органами досудового розслідування та прокурором не доведений прямий умисел ОСОБА_11 на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень.

Однак, з таким висновком місцевого суду погодитися не можна, оскільки він є помилковим, спростовується та суперечить матеріалам провадження.

Так, сам обвинувачений ОСОБА_11 в процесі проведення слідчого експерименту, в присутності захисника, що виключало вчинення на нього будь-якого тиску та примусу, в деталях, з виготовленням схеми та розстановки транспортних засобів, повністю визнав обставини умисного спрямування керованого ним транспортного засобу в автомобіль, де перебувала потерпіла (а.п. 214-220, т. 2).

Відповідно до вимог чинного законодавства, якщо відомості повідомлено підозрюваним під час проведення процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати. Отже, показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 95 КПК України.

За встановленим кримінальним процесуальним законом порядком, належна правова процедура проведення слідчого експерименту містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта, за його волею та вільним волевиявленням. До системи таких гарантій належить також участь захисника, понятих, здійснення безперервного відеозапису слідчої дії, як складової судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо.

Суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де протокол слідчого експерименту є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 КПК України. Отже, протокол слідчого експерименту після його оцінки судом із точки зору належності, допустимості й достовірності набуває значення судового доказу.

Таким чином, на переконання колегії суддів, відсутні підстави для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту, які є окремими процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні відповідно до ст. 91 КПК України.

Той факт, що в судовому засіданні обвинувачений змінив свої показання, не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів.

При цьому, колегія суддів відхиляє твердження обвинуваченого в процесі судового та апеляційних розглядів, що умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій він не мав, а мав намір припаркувати транспортний засіб поряд автомобілів свідків, фактично реагуючи на націлену зброю одним із свідків в його бік. Оскільки такі твердження не узгоджуються та прямо суперечать матеріалам кримінального провадження.

Зокрема, як вбачається з даних протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди зі схемами та таблицями ілюстрацій до нього, розташування транспортних засобів свідків на місці події, відстань між ними на місці паркування транспортних засобів, повністю виключали можливість паркування між вказаними автомобілями транспортного засобу «ВАЗ-21063», д/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_11 (а.п. 148-164, т. 2).

Жоден свідок, який перебував на місці події, в тому числі, які прибули з обвинуваченим та знаходяться з ним у дружніх стосунках, не ствердив обставин наявності в учасників конфлікту зброї, не віднайдено та не вилучено такої і працівниками правоохоронних органів, які прибули на місце пригоди та проводили слідчі дії.

В той же час, враховуючи нічну пору доби скоєння злочинних дій обвинуваченим біля 00 год. 30 хв., на переконання колегії суддів, виникає обґрунтований сумнів у твердженнях ОСОБА_11 , що він різко змінив напрямок руху керованого ним автомобіля, оскільки рухаючись на автомобілі побачив направлену на нього зброю в руках одного із учасників конфлікту, який перебував на узбіччі дороги.

З послідовних та, жодним чином, не спростованих показань потерпілої ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_11 , після припинення їх відносин, тривалий час переслідував її, систематично висловлюючи погрози фізичною розправою, на будь-які зауваження, прохання, в тому числі втручання родини потерпілої не реагував, а продовжував систематично, тривалий період, тероризувати ОСОБА_9 по погрожувати фізичною розправою.

При цьому, показання потерпілої ОСОБА_9 про умисне спрямування на неї керованого обвинуваченим автомобіля повністю узгоджується з твердженнями ОСОБА_11 , в процесі слідчого експерименту, що свідчить про правдивість його показів в процесі слідчих дій.

Вказані обставини повністю стверджуються і показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 та ОСОБА_19 та стороною захисту не спростовані.

В матеріалах провадження відсутні належні дані, які б викликали сумніви в щирості та достовірності послідовних показань потерпілої та свідків.

У зв`язку з цим підстав вважати, що потерпіла та названі свідки оговорюють ОСОБА_11 , у колегії суддів не має.

Про наявність умислу в діях ОСОБА_11 на спричинення ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень свідчить спосіб, характер та механізм заподіяння тілесних ушкоджень, локалізація поранень, а саме скерування джерела підвищеної небезпеки транспортного засобу в потерпілу, при цьому не зупиняючи, а пришвидшуючи автомобіль.

Про наявність умислу в діях ОСОБА_11 , спрямованого саме на умисне спричинення ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, вказує також те, що неправомірні дії обвинуваченого продовжувалися на протязі значного часу, відсутність будь-якої його реакції, в тому числі, на звернення батьків потерпілої з проханням припинити такі протиправні дії, нанесення ним потерпілій тілесних ушкоджень, за допомогою транспортного засобу.

Встановлені фактичні обставини провадження свідчать про те, що обвинувачений виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень (пришвидшуючи транспортний засіб спрямував його у потерпілу).

Сукупність всіх встановлених колегією суддів обставин вчинення злочину, спосіб, характер і локалізація поранень, поведінка обвинуваченого і потерпілої, що передувала події, їх стосунки, вказують про цілеспрямовані, обдумані і умисні дії ОСОБА_11 , спрямовані на спричинення ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.

Обвинувачений жодних заходів щодо відвернення настання для потерпілої шкідливих наслідків, в тому числі виклику швидкої медичної допомоги, не забезпечив, а не зупиняючись ? залишив місце пригоди.

Наведені докази повністю спростовують висновки суду першої інстанції та твердження сторони захисту про відсутність у ОСОБА_11 умислу на спричинення ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.

Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта.

Разом з тим, місцевий суд перекваліфікувавши дії ОСОБА_11 по обставинах спричинення потерпілій тілесних ушкоджень на ст. 286 КК України, на власний розсуд, інкримінувавши обвинуваченому порушення цілого ряду пунктів ПДР України, вийшов за межі обвинувачення та перейняв на себе не притаманну суду функцію обвинувачення, залишивши поза увагою, що порушення таких пунктів ПДР України органами досудового розслідування та прокурором обвинуваченому не інкримінувалось.

Підлягають відхиленню твердження сторони захисту, що ОСОБА_11 в стані алкогольного сп`яніння не перебував, оскільки такі повністю стверджуються даними алкотестера Драгер та висновку судово-медичного експерта № 782 від 28.04.2020 року, які проведені з розривом у часі і відповідно до яких стан сп`яніння обвинуваченого складає 1,08 та 0,46 проміле відповідно, які стороною захисту не спростовані (а.п. 167, 200, т. 2).

Не може погодитися колегія суддів і з твердженнями сторони захисту, що обвинувачення ОСОБА_11 ґрунтується виключно на суперечливих показаннях ОСОБА_9 , оскільки його вина у вчиненні кримінального правопорушення доведена на підставі вищенаведених, здобутих органами досудового розслідування, досліджених та перевірених колегією суддів доказах у їх сукупності, в тому числі даних протоколів слідчих дій, висновків експертів, які спростовують твердження ОСОБА_11 і його захисника.

У кримінальному провадженні встановлено достатньо належних, об`єктивних та допустимих доказів, які дали можливість суду встановити істину, ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Оголошена ОСОБА_11 підозра, кваліфікація його дій, з якою погоджується колегія суддів, містить виклад фактичних обставин, в тому числі часу, місця, способу та інших обставин вчинення кримінального правопорушення, наскільки вони відомі слідчому.

Тому твердження сторони захисту, що органами досудового розслідування та прокурором не виконані вимоги ст. 91 КПК України не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 420 КПК України апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення.

Аналізуючи всі досліджені, в процесі апеляційного розгляду, докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_11 , умисно заподіяв ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.

При призначенні покарання ОСОБА_11 колегія суддів враховує суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, особу обвинуваченого, думку потерпілої, яка просить виключно суворо покарати ОСОБА_11 , обтяжуючі покарання обставини.

Підтримала свою позицію потерпіла ОСОБА_9 і в процесі апеляційного розгляду.

ОСОБА_11 раніше судимий, не працює, по місцю проживання характеризується позитивно, є учасником антитерористичної операції, має батьків інвалідів.

Кримінальне правопорушення вчинив в стані алкогольного сп`яніння, що обтяжує його покарання.

Пом`якшуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_11 обставин колегією суддів не встановлено.

ОСОБА_11 вчинив тяжкий злочин, який характеризується підвищеною суспільною небезпечністю, спосіб та механізм спричинення тілесних ушкоджень, наслідки, що настали у вигляді втрати нижньої кінцівки потерпілою у молодому віці, думку потерпілої ОСОБА_9 , те що збитки спричинені кримінальним правопорушенням не відшкодовані.

Як стверджується матеріалами провадження, вину у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_11 не визнав навіть під тиском зібраних у провадженні доказів, даних про виявлення ним жалю в провадженні не встановлено, не вживав достатніх заходів щодо відшкодування шкоди та досягнення порозуміння з потерпілою.

Та обставина, що ОСОБА_11 позитивно характеризується за місцем проживання, в даному випадку, не є підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням або пом`якшення покарання, оскільки це не спростовує встановлених колегією суддів обставин і висновків та не дає підстав вважати, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання.

Тому застосування до нього ст. ст. 69, 75 КК України, пом`якшення покарання, на чому наголошує сторона захисту, колегія суддів вважає безпідставним.

За таких обставин, приймаючи до уваги суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке є тяжким, його особу, враховуючи його підвищену суспільну небезпечність, спосіб та механізм спричинення тілесних ушкоджень, наслідки, що настали у вигляді втрати нижньої кінцівки потерпілою, враховуючи обтяжуючу покарання обставину, якою є вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, думку потерпілої, яка просить виключно суворо покарати обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_11 слід обрати покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів, лише у виді позбавлення волі ближче до максимального розміру, що буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових правопорушень.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_11 має бути призначено з урахуванням санкції кримінального закону, за яким кваліфіковані його злочинні дії, та вимог ст. 65 КК України.

Разом з тим, в порушення п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, місцевий суд, в повному обсязі питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку в частині розв`язання цивільного позову, не вирішив.

Зокрема, як вбачається з позовних вимог потерпілої, серед іншого, вона ставила питання про стягнення коштів у вигляді втраченого заробітку внаслідок каліцтва.

Місцевий суд, як стверджується мотивувальною частиною вироку прийшов до переконання про необхідність відмови в позові в цій частині. Разом з тим, як вбачається з резолютивної частини вироку, суд, в порушення п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, жодного рішення стосовно позовних вимог, в частині стягнення коштів у вигляді втраченого заробітку внаслідок каліцтва, не прийняв, що на переконання колегії суддів є порушенням вимог КПК України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що з мотивувальної частини вироку суду слід виключити рішення суду про відмову у стягненні втраченого заробітку внаслідок каліцтва з направленням провадження у цій частині для розгляду в порядку цивільного судочинства.

На переконання колегії суддів прийняття саме такого рішення, в цій частині, дозволить забезпечити баланс прав та законних інтересів потерпілої та обвинуваченого.

Позбавлений можливості усунути названі протиріччя і апеляційний суд, оскільки допущено істотні порушення норм КПК України в цій частині.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 409, 420 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_11 відхилити.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити; апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 13 травня 2022 року щодо ОСОБА_11 в частині кваліфікації його дій та призначення покарання, в частині позовних вимог про стягнення коштів у вигляді втраченого заробітку внаслідок каліцтва скасувати.

Визнати винним ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, і призначити йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Виключити з мотивувальної частини вироку рішення суду про відмову ОСОБА_9 у стягненні з ОСОБА_11 втраченого заробітку внаслідок каліцтва.

Матеріали цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_11 , в частині стягнення втраченого заробітку внаслідок каліцтва, повернути до Теофіпольського районного суду Хмельницької області для розгляду в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили негайно після його проголошення та може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3