УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 359/11570/21

провадження № 51-3142ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_2,

суддів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року,

встановив:

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, згідно з пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, якщо з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень, інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2022 року повернуто заяву ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2002 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2022 року залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 ставить вимогу про скасування оскаржених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з приписами ст. 460 КПК учасники судового провадження мають право подати заяву про перегляд за нововиявленими або виключними обставинами судового рішення суду будь-якої інстанції, яке набрало законної сили.

Як встановлено суддею Бориспільського міськрайонного суду Київської області, 22 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2002 року, за яким його засуджено за ст. 69, п. п. «а» «г» «е» «з» «и» ст. 93, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 15 ч. 1 ст. 153, ч. 1 ст. 15 ч. 2 ст. 153, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України

(далі - КК) в ред.1960 року, із застосуванням ст. 42 цього Кодексу, до довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності.

Ухвалою від 23 листопада 2021 року заяву засудженого було залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. 462 КПК та надано п`ятнадцятиденний строк для усунення недоліків. На виконання вимог вищевказаної ухвали для усунення недоліків засуджений подав до суду уточнення від 28 січня 2022 року.

Як на підстави до перегляду судових рішень за виключними обставинами посилався на встановлення Конституційним Судом України неконституційності закону, застосованого судом при вирішенні справи (п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК), а також встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом (п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК).

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилався на Рішення КСУ від 16 вересня 2021 року № 6-р(II)/2021, а також на Рішення Європейського суду з прав людини від 11 березня 2021 року у справі «Дембо та інші проти України», яке розглядалось, в тому числі, за його заявою, а також на положення Рішення Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України».

Повернувши ОСОБА_1 його заяву, суд першої інстанції керувався приписами ч. 3 ст. 464 та ч. 3 ст. 429 КПК. В обґрунтування оскарженого рішення зазначив, що на виконання ухвали від 23 листопада 2021 року про залишення заяви про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2002 року без руху, засуджений безпідставно посилається на Рішення КСУ від 16 вересня 2021 року, оскільки цим рішенням визнано такими, що не відповідають Конституції України ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК через те, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Тобто рішенням КСУ визнано неконституційними положення кримінального закону, пов`язані із застосуванням звільнення від відбування покарання, а не його призначенням. Таким чином, недоліків заяви стосовно наведення обґрунтування наявності передбачених п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК підстав для перегляду судових рішень за виключними обставинами засуджений не усунув. Крім того, засуджений також не врахував, що всупереч приписам ч. 3 ст. 463 КПК, звернувся до суду з порушенням правил підсудності, оскільки заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань подається до Верховного Суду для її розгляду у складі Великої Палати .

Київський апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_1 щодо незаконності, на його переконання, ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2022 року, які є аналогічними доводам захисника ОСОБА_5, викладеним в касаційній скарзі, та обґрунтовано залишив оскаржене судове рішення без змін.

Колегія суддів апеляційного суду погодилася з висновком районного суду щодо того, що заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом подається до Верховного Суду для її розгляду у складі Великої Палати.

Отже, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції не вправі був давати оцінку заяві ОСОБА_1 в частині порушення Україною міжнародних зобов`язань, встановлених рішенням ЄСПЛ від 11 березня 2021 року у справі Дембо та інші проти України, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 463 КПК це відноситься до компетенції Верховного Суду, і прийняв законне, обґрунтоване, належно вмотивоване судове рішення, яке відповідає вимогам статей 370, 372, 419 КПК, з яким погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Крім того суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що рішення Конституційного Суду України №6-р(ІІ)/2021 від 19 вересня 2021 року, на яке посилається у скарзі ОСОБА_1 , стосується недоліків законодавства України в частині відсутності підстав і механізму умовно-дострокового звільнення від відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, чи заміни таким особам невідбутої частини покарання більш м`яким, а не питань конституційності застосованого судом кримінального закону та призначеного на його підставі покарання.

Положення ч. 2 ст. 464 КПК про те, що суддя вирішує питання про відкриття кримінального провадження за нововиявленими або виключними обставинами, слід розуміти як такі, що надають судді повноваження перевірити наявність підстав для відкриття провадження

за такими обставинами та ухвалити рішення про відкриття провадження або відмову у його відкритті.

Отже безпідставними є доводи захисника про те, що сторона захисту належним чином не повідомлялася про прийняття рішення, оскільки з огляду на приписи ч. 4 ст. 464 КПК учасники судового провадження повідомляються про відкриття провадження, про дату, час та місце судового засідання лише після постановлення рішення про відкриття кримінального провадження за виключними обставинами.

Таким чином, з касаційної скарги та оскаржених судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4