Справа № 458/912/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2023 м. Турка

Турківський районний суд Львівської області у складі:

слідчий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторони кримінального провадження:

з боку обвинувачення прокурор Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону ОСОБА_3 не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Турківського району Львівської області клопотання прокурора Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000098 від 28.12.2022 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий опис провадження і суть питання, що вирішується ухвалою.

Згідно вимог ст.ст.127,129 Конституції України правосуддя здійснюють професійні судді і судочинство провадиться суддею одноособово.

Згідно ч.1 ст.31 КПК України кримінальне провадження в суді першої інстанції здійснюється професійним суддею одноособово. Суддя для розгляду конкретного кримінального провадження визначається у порядку, передбаченому ст. 35 КПК України.

У відповідності до вимог ч.3 ст.35 КПК України визначено суддю для розгляду кримінального провадження, оскільки 02.02.2023 року до слідчого судді Турківського районного суду Львівської області надійшло клопотання прокурора Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000098 від 28.12.2022 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України про арешт майна.

Згідно з протоколом про передачу судової справи раніше визначеному складу суду відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду від 02.02.2023 року справу було зареєстровано, після чого передано на розгляд судді ОСОБА_1 .

Клопотання розглядається за ініціативою прокурора.

Обґрунтовуючи подане клопотання, сторона кримінального провадження вказує, що 28.12.2022 року до відділення поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області надійшло телефонне повідомлення від працівника поліції ОСОБА_4 про те, що 28.12.2022 року під час патрулювання в м. Турка, Площа Ринок, було зупинено автомобіль марки «Opel» моделі «Vectra», номерний знак НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проходить військову службу в Збройних Силах України. В ході перевірки було виявлено, що посвідчення водія серії НОМЕР_2 , видане 05.07.2022 ТСЦ 2341, має ознаками підробки оскільки серія та номер даного посвідчення водія належить іншій особі. У зв`язку із цим, 28.12.2022 року в ході проведення огляду місця події вказане посвідчення водія серії НОМЕР_2 , видане 05.07.2022 року ІНФОРМАЦІЯ_2 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - вилучене та визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Сторона обвинувачення зазначає, що з метою повного, об`єктивного та всебічного розслідування всіх обставин скоєного кримінального правопорушення, а також враховуючи, що вилучені предмети зберегли сліди кримінального правопорушення та інші дані, що мають значення для кримінального провадження, виникла необхідність в накладенні арешту на вказане майно, яке було вилучено.

Згідно норми ч.1 ст.107 КПК України фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

Дослідивши матеріали клопотання у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи, із посиланням на докази.

Статтею 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню обставини, у тому числі: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), вид та розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Згідно ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України покладається на слідчого та прокурора.

Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.173 КПК України, повинен врахувати, зокрема правову підставу для арешту майна.

Статтею 170 КПК України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Частиною 2 ст.170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У даному випадку арешт майна накладається з метою збереження речових доказів, недопущення їх знищення, втрати чи пошкодження.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень ст.170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч.6 ст.170 КПК України.

Всупереч вказаній нормі закону в клопотанні про арешт майна не вказано конкретні підстави і мету для накладення арешту відповідно до положень п.п. 1-4 ч. 2 ст. 170 КПК України. Клопотання містить лише передрукований зміст ч.ч.1,2 ст.170 КПК України.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

З цього приводу слідчий суддя звертає увагу на те, що право власності на особисті правовстановлюючі документи, які надають певні права, а в даному випадку, посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідних категорій, виникає з моменту його видачі відповідними уповноваженими органами.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Відповідно до ст.ст.328, 334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а в даному випадку Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року № 340, а також п. 2.1.а) Правил дорожнього руху, згідно яких водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Будь-яких посилань на згадані нормативні документи, а також надання відповідних доказів в підтвердження порушення, або дотримання згаданих нормативних документів в клопотанні відсутні.

Разом з тим, до клопотання не додано копії постанови про визнання речовим доказом у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000098 від 28.12.2022 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, посвідчення водія серії НОМЕР_2 , виданого 05.07.2022 ТСЦ 2341 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд звертає увагу на те, що клопотання про арешт майна надіслано на електронну адресу Турківського районного суду Львівської області за підписом кваліфікованого електронного підпису. Клопотання сформоване на трьох аркушах, водночас в додатках клопотання не зазначено, що до клопотання додаються матеріали, якими підтверджуються доводи клопотання, а також не додано будь-яких письмових доказів, якими обґрунтовується таке клопотання.

Окрім цього, слідчий суддя звертає увагу на те, що відсутнє в клопотанні відображення, а також відсутні докази способу і порядку отримання працівником поліції посвідчення водія серії НОМЕР_2 , виданого 05.07.2022 ТСЦ 2341 на ім`я ОСОБА_5 і подальшого вирішення питання про визнання такого документу як речового доказу.

Для тимчасово вилученого майна встановлено зобов`язуючі процесуальні дії і строки, тобто ті, які встановлюють обов`язок учасників кримінального провадження приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії у встановлений проміжок часу. Таких доказів до клопотання не долучено.

Прокурором не надано доказу, що майно, яке було вилучене, було набуте протиправним шляхом та отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Також не доведено і не надано доказів, що потреби досудового розслідування виправдовують подальший ступінь втручання у права і свободи заявника, зокрема право володіння користування своїм майном.

Суд також зазначає, що відповідно до пункту 20-6 Перехідних положень КПК України у разі відсутності інтеграції системи, яка функціонує в суді відповідно до статті 35 цього Кодексу, з інформаційно- телекомунікаційною системою досудового розслідування слідчий, дізнавач, прокурор подає до суду матеріали в паперовій формі та в електронній формі з використанням кваліфікованого електронного підпису (далі - КЕП).

Оскільки, електронна інформаційна взаємодія автоматизованої системи документообігу Турківського районного суду Львівської області суду (комп`ютерною програмою «Д-3» та комп`ютерною програмою «Діловодство спеціалізованого суду») з інформаційно-телекомунікаційною системою, яка функціонує в органах досудового розслідування наразі відсутня, матеріали досудового розслідування в електронній формі можуть подаватися до суду із використанням підсистеми «Електронний суд», електронною поштою або безпосередньо на матеріальних носіях (CD/DVD, USB тощо).

На підставі наведеного вище, прокурором 02.02.2023 року на електронну адресу Турківського районного суду Львівської області надіслано клопотання в електронні формі, яке засвідчено КЕП, однак до електронної форми клопотання не додано жодних додатків та не зазначено в клопотанні кількість аркушів доданих матеріалів.

Крім цього, всупереч вимогам пункту 20-6 Перехідних положень КПК України в паперовій формі прокурором матеріали від 02.02.2023 в Турківський районний суд Львівської області подані не були.

При цьому, відповідно до ч.5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст.235 КПК України, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

В клопотанні від 02.02.2023 року прокурор зазначає, що тимчасово вилучене майно здійснено 28.12.2022 року, проте не відображено в клопотанні і не надано доказів того, яке процесуальне становище вилученого посвідчення водія серії НОМЕР_2 , виданого 05.07.2022 ТСЦ 2341 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на день звернення з таким клопотанням 02.02.2023 року, і як вилучене майно відповідає вимогам ст.171,235 КПК України.

В клопотанні прокурор просить поновити строк для усунення недоліків згідно ухвали суду від 28.12.2022 року про повернення попереднього клопотання про накладення арешту по тій причині, що фактично ухвалу суду від 28.12.2022 року отримано 02.02.2023 року. Проте прокурор при заявленні клопотання в прохальній частині клопотання про поновлення строку для усунення недоліків не надає доказів неотримання ухвали суду від 28.12.2022 року, і отримання такої ухвали суду від 28.12.2022 року лише 02.02.2023 року.

Так, 05.09.2019 року до Київського районного суду м. Харкова направлено клопотання про накладення арешту на майно, вилучене 03.09.2019 року в ході проведення огляду та оглянуто 04.09.2019.

При розгляді заяв про втручання держави у здійснення права власності ЄСПЛ спершу розглядає, чи таке втручання здійснювалося для досягнення соціально значущої мети, а також у межах існуючого законодавства. Щодо першого критерію, Суд залишає державі можливість самостійного оцінювання.

Як свідчить аналіз практики ЄСПЛ, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля ( рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар ( серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти ( наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

При здійсненні оцінки правомірності та виправданості допустимих обмежень прав і свобод ЄСПЛ послідовно вирішує чотири групи питань: 1) чи було оскаржуване обмеження (втручання) передбачене законом; 2) чи переслідувало воно одну з легітимних цілей, зазначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини; 3) чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві»; 4) чи було воно пропорційним до тієї правомірної мети, якої намагалися досягти.

Згідно з вимогами ст.171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити таки захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно зі ст.7,16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Таким чином, прокурор Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону ОСОБА_3 жодним чином не підтвердив, що посвідчення водія серії НОМЕР_2 , видане 05.07.2022 ТСЦ 2341 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є речовим доказом у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000098 від 28.12.2022 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Відповідно до ч.3 ст.172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст.171 КПК України, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

З огляду на викладене, слідчий суддя вважає за необхідне відповідно до вимог ст. 172 КПК України повернути клопотання про арешт майна для усунення недоліків, оскільки таке клопотання не відповідає вимогам ст. 171 КПК України.

Керуючись ст.ст.36,37,132,171,172 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону ОСОБА_3 про накладення арешту на майно в кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000098 від 28.12.2022 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України - повернути.

Прокурору Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону ОСОБА_3 встановити строк у сімдесят дві години з моменту одержання копії ухвали для усунення недоліків .

Після усунення недоліків сторона кримінального провадження не позбавлена права повторно звернутися із даним клопотанням до суду в загальному порядку.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвала постановлена 06.02.2023 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1