Справа № 585/2538/22
Номер провадження 1-кп/585/378/22
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И
04 листопада 2022 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

потерпілої - ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ромни матеріали кримінального провадження № 0000247 відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця м. Ромни Сумської області, українця, громадянина України, освіта середня, одруженого, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 ,

про обвинувачення у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Роменського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження № 0000247 відносно ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

25 жовтня 2022 року під час судового розгляду справи потерпіла ОСОБА_4 подала заяву про відмову від обвинувачення відносно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК України. Заяву мотивує тим, що з чоловіком, який є обвинуваченим у даному кримінальному провадженні, вони примирились, будь-яких претензій до нього вона не має.

Обвинувачений не заперечував проти закриття відносно нього кримінального провадження.

Захисник ОСОБА_5 вважав за необхідне закрити провадження у справі відносно його підзахисного. Вказав про те, що відмова потерпілого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження на підставі відповідної ухвали суду. Як приклад навів позицію Верховного суду від 03.06.2020 у справі №712/1770/19.

Прокурор проти закриття даного кримінального провадження заперечувала, наголошувала на тому, що до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК внесені зміни, відповідно до яких кримінальне провадження не може бути закрито, якщо провадження стосується злочину, пов`язаного з домашнім насильством, що мало місце у даному випадку. Прокурор вважає, що оскільки ОСОБА_6 спричинив тілесне ушкодження своїй дружині, то вчинений ним злочин слід вважати таким, що пов`язаний з домашнім насильством.

Заслухавши учасників процесу, вивчивши заяву потерпілої про відмову від обвинувачення, суд дійшов наступного.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Суд не погоджується зі стороною обвинувачення щодо того, що злочин щодо особи, яка зазначена у частинах 2 та 3 статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі узагальнено - член сім`ї), завжди має вважатися злочином, «пов`язаним з домашнім насильством» в значенні пункту 7 частини 1 статті 284 КПК.

При цьому, суд виходить з того, що Закон № 2227, яким були внесені зміни до пункту 7 частини 1 статті 284 КПК, що є предметом спору у цій справі, спрямований на реалізацію положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству (надалі - Стамбульська Конвенція).

Зокрема, виключення цим законом із загального правила закриття кримінального провадження у разі, коли потерпілий відмовився від обвинувачення у справі приватного обвинувачення, випадків, пов`язаних з домашнім насильством, вочевидь є імплементацією в національне законодавство положень частини 1 статті 55 цієї Конвенції, яке передбачає, що «сторони забезпечують, щоб розслідування або кримінальне переслідування правопорушень, установлених відповідно до статей 35, 36, 37, 38 та 39 цієї Конвенції, не залежали цілком від повідомлення або скарги, поданої жертвою, … і щоб провадження могло продовжуватися навіть, якщо жертва відкликає свою заяву або скаргу».

Хоча Стамбульська Конвенція до цього часу Україною не ратифікована, однак пряме посилання на неї в законі зобов`язує Суд при визначенні «домашнього насильства» та «злочину, пов`язаного з домашнім насильством», приймати до уваги не лише національне законодавство, але й положення цієї Конвенції, а також інших міжнародних договорів та дотичну практику міжнародних органів у тій частині, в якій вони важливі для розуміння її положень.

Стаття 2 Стамбульської Конвенції передбачає, що «ця Конвенція застосовується до всіх форм насильства стосовно жінок, у тому числі домашнього насильства…». Пункт (а) статті 3 визначає, що «насильство стосовно жінок» … означає всі акти насильства стосовно жінок за гендерною ознакою…». Відповідно до пункту (d) статті 3, «насильство стосовно жінок за гендерною ознакою» означає насильство, яке спрямоване проти жінки через те, що вона є жінкою, або яке зачіпає жінок непропорційно».

Група експертів з питань протидії насильству щодо жінок та домашньому насильству, створена відповідно до Стамбульської Конвенції для контролю за виконанням Сторонами Конвенції (надалі - GREVIO) зазначала, що хоча в статті 3 Конвенція передбачає гендерно-нейтральну дефініцію домашнього насильства, що охоплює як жертв, так і кривдників обох статей, вона також чітко визначає, що домашнє насильства зачіпає жінок непропорційно і, таким чином, є насильством, що є виразно гендерно-обумовленим (gendered). Також вона зазначила, що Конвенція охоплює багато форм насильства щодо жінок, починаючи від каліцтва геніталій і закінчуючи домашнім насильством, під загальним прапором «гендерно-обумовленого насильства щодо жінок», наголошуючи на гендерній нерівності як їх спільній структурній причині, а також що «Конвенція виразно пов`язує насильство проти жінок та домашнє насильство зі шкідливими гендерними стереотипами».

Таким чином, Стамбульська Конвенція та орган, створений для її імплементації, підкреслюють, що термін «домашнє насильство» позначає один з різновидів гендерно-обумовленого насильства, а не окремий від нього вид насильства.

Хоча пункт (b) статті 3 Стамбульської Конвенції сформульований у гендерно-нейтральних виразах, коли визначає види «домашнього насильства» та круг осіб, яких воно може стосуватися, однак це не змінює характеристики домашнього насильства як різновиду насильства, що ґрунтується на певних дискримінаційних, у тому числі гендерних, ознаках.

GREVIO пояснює таке гендерно-нейтральне формулювання тим, що, хоча Стамбульська Конвенція застосовується переважно до жінок, оскільки стосується форм насильства, які відчувають лише жінки тому що вони жінки, або які жінки відчувають набагато частіше ніж чоловіки, але - хоча рідше і менш суворих формах - чоловіки можуть також відчувати деякі форми насильства, що охоплюються Стамбульською Конвенцією, такі як домашнє насильство, зґвалтування та примусовий брак. Тож Конвенція заохочує держави-учасників застосовувати її положення до всіх жертв домашнього насильства, включаючи чоловіків, дітей та людей похилого віку, і лише проголошує принцип недискримінації до невичерпного переліку підстав, включаючи гендерну ідентичність та сексуальну орієнтацію, при застосуванні її положень.

Виходячи з наведеного, можна дійти висновку, що Стамбульською Конвенцією домашнє насильство розуміється як певний спосіб поведінки, якою одна особа намагається утвердити або підтримати контроль над іншою особою, що відноситься до певної вразливої групи і знаходиться у вразливій ситуації.

Однак це жодним чином не свідчить про те, що міжнародні договори мали намір розглядати як «домашнє насильство» будь-яке насильство, що трапляється між членами сім`ї, але яке зумовлене іншими причинами. Суд не має підстав вважати, що законодавець, приймаючі Закон № 2227-VIII, під терміном «домашнього насильства» мав намір визначити більш широке коло діянь, ніж міжнародне законодавство, на імплементацію якого він спрямований.

Тому посилання лише на те, що потерпілим від злочину є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Стамбульською Конвенцією та законом, що ухвалено з метою її імплементації.

Для того, щоб обґрунтувати застосовність виключення щодо домашнього насильства у пункті 7 частини 1 статті 284 КПК до конкретного випадку, обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства.

Докази тому, що інкримінований злочин пов`язаний з домашнім насильством, мають бути надані стороною обвинувачення, аби сторона захисту отримала можливість їх спростовувати. Така вимога вже висловлювалась судом, коли він зазначив, що необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний із домашнім насильством, є відображення цієї обставини у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) з встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо)».

Це не виключає того, що докази існування ситуації домашнього насильства можуть міститися і в самих обставинах злочину, які доводять, що певний випадок насильства є проявом поведінки, характерної для домашнього насильства.

Також при вирішенні питання про застосування пункту 7 частини 1 статті 284 КПК, суди мають розглянути докази, що стосуються ризику повторення злочину, існування загрози здоров`ю та безпеці потерпілого, поточного стану стосунків між потерпілим та обвинуваченим, наслідків продовження кримінального переслідування всупереч волі потерпілого, історії взаємовідносин, включаючи попередні випадки насильства тощо. Суд також має прийняти до уваги надані стороною обвинувачення відомості про заходи, що вживалися державними органами відповідно до Закону про домашнє насильство і результати цих заходів.

Така правова позиція висловлена Верховним судом 7 квітня 2020 року у справі № 647/1931/19.

У цій справі сторона обвинувачення в обвинувальному акті стверджує, що ОСОБА_6 вчинив злочин в результаті сварки на побутовому ґрунті. Саме по собі таке формулювання не свідчить про те, що насильство було зумовлено певним дискримінаційним ставленням до потерпілої з боку ОСОБА_6 , мало на меті підтримання панівного становища по відношенню до потерпілої або було одним з епізодів у атмосфері домашнього насильства, що склалася між обвинуваченим та його дружиною ОСОБА_4 .

Суду не надано відомостей, які доводили б, що потерпіла отримала спеціальний захист, передбачений Законом про домашнє насильство, наприклад, винесення термінового заборонного припису стосовно обвинуваченого, взяття його на профілактичний облік та проведення з ним профілактичної роботи в порядку, визначеному законодавством тощо.

За таких обставин, твердження прокурора про те, що кримінальне правопорушення, у якому обвинувачувався ОСОБА_6 , пов`язаний з домашнім насильством, не ґрунтується на будь-яких обставинах, підтверджених доказами.

Таким чином, суд вважає, що клопотання потерпілої, яка відмовилась від обвинувачення, підлягає задоволенню відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України. Кримінальне провадження за обвинувальним актом відносно ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відноситься до приватного обвинувачення, а кримінальне провадження підлягає закриттю, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у формі приватного обвинувачення.

Відмова потерпілої від обвинувачення на підставі положень ч. 4 ст. 26 КПК України є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення. Суд не вбачає жодних процесуальних підстав, які б унеможливлювали закриття провадження.

Тому кримінальне провадження № 0000247 відносно ОСОБА_6 про обвинувачення у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, слід закрити.

Керуючись п. 7 ч. 1 ст. 284, ст. 395, п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Кримінальне провадження № 0000247 відносно ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрити у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд протягом семи днів з дня її проголошення.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1