Справа № 953/6050/22
н/п 1-кп/953/915/22
"02" листопада 2022 р. м.Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_2 ,
обвинуваченої ОСОБА_3 ,
захисника адвоката ОСОБА_4 ,
секретар судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Станове Орловської області Російської Федерації, громадянки України, з середньо-спеціальною освітою, яка займає посаду секретаря Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області, є депутатом VIII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області, вдова, зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України,
У провадженні Київського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.
Під час підготовчого судового засідання захисник - адвокат ОСОБА_4 заявила клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, як такого, що не відповідає вимогам КПК України.
Обвинувачена у судовому засіданні підтримала захисника.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти клопотання про повернення обвинувального акту, вважав за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, оскільки він відповідає вимогам ст. 291 КПК України, порушень норм КПК України при проведенні досудового розслідування не встановлено.
Вислухавши думку сторін кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, суд дійшов до такого висновку.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості:
1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер;
2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);
3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);
4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора;
5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;
6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання;
7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;
7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими;
8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування);
9) дату та місце його складення та затвердження.
Нормами цієї статті визначений вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Згідно з ч. 1 ст. 291 КПК України обвинувальний акт складається слідчим, дізнавачем, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим, дізнавачем.
Положеннями п. 5 ч. 1 ст. 291 КПК України визначено, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. Таким чином, закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); 3) формулювання обвинувачення.
Відповідно до сталої судової практики важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків сторони обвинувачення, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому. Відштовхуючись від зазначеного розуміння формулювання обвинувачення, слідчий, прокурор при викладенні даного блоку інформації повинні виходити з кримінально-правової концепції розуміння складу злочину. Тобто, наведені фактичні дані у своїй сукупності повинні створювати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що у свою чергу дає можливість співставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою (постанова Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року № 5-328кс16)
З наданого до суду обвинувального акту вбачається, що зазначені вимоги при його складанні дотримані та зі змісту вбачається, що він містить всі наведені складові, зокрема і формулювання обвинувачення.
Фактичні дані, що містяться в обвинувальному акті, у своїй сукупності дають повне уявлення щодо кожного з елементів складу кримінального правопорушення, при цьому визначення ступеня деталізації опису обставин вчинення злочину належить до дискреції органу досудового розслідування та прокурора. Посилання захисника на те, що обвинувальний акт дублює пред`явлену ОСОБА_3 підозру не може бути підставою для повернення обвинувального акту, оскільки перевірка матеріалів справи відповідності сформованому обвинуваченню, не належить до стадії підготовчого судового розгляду, та може бути оціненою під час оцінки доказів в нарадчій кімнаті при постановленні рішення у справі по суті.
Той факт, що формулювання обвинувачення співпадає з формулюванням підозри, не може бути підставою для повернення обвинувального акту прокурору, оскільки правову кваліфікацію та формулювання обвинувачення визначає прокурор, який має право на будь-якій стадії судового розгляду змінити правову кваліфікацію та формулювання обвинувачення, враховуючи, що обвинувачення це лише складова частина обвинувального акту, яке лише підлягатиме доведенню під час судового розгляду, та не завжди може бути остаточним на момент надходження обвинувального акту до суду, оскільки відповідно до приписів КПК України під час або в результаті судового розгляду прокурор може як змінити обвинувачення чи висунути додаткове, так і відмовитись від підтримання державного обвинувачення.
Також суд звертає увагу, що спосіб викладення формулювання обвинувачення не можна розцінювати як відсутність формулювання обвинувачення.
Щодо доводів сторони захисту про неконкретність обвинувачення суд зазначає таке.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Так, в п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт, серед іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, а також правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Частиною 1 статті 337 КПК України встановлено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.
Отже, при складанні обвинувального акту прокурор має право викласти в ньому ті фактичні обставини кримінального правопорушення, які він вважає встановленими та на підставі цього на свій розсуд здійснити кваліфікацію кримінального правопорушення із посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність.
Зазначена обставина відповідно до положень ст. 291 КПК України не може бути підставою для висновку суду про невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України.
Як вбачається зі змісту обвинувального акту в зазначеному кримінальному провадженні при викладені фактичних обставин справи та формулюванні обвинувачення стосовно ОСОБА_3 прокурором зазначено ті обставини вчинення кримінального правопорушення, які він вважає встановленими.
При цьому посилання на неконкретність висунутого ОСОБА_3 обвинувачення не приймаються до уваги, оскільки з викладеного в обвинувальному акті формулювання обвинувачення можливо зрозуміти, у чому саме вона обвинувачується.
За таких обставин суд вважає, що доводи захисника в цій частині є безпідставними.
Також суд не погоджується з доводами захисника, що обвинувальний акт містить категоричні твердження про злочинний умисел ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, без доведення факту скоєння кримінального правопорушення вироком суду, що нібито є порушенням презумпції невинуватості, оскільки обвинувачення, висунуте ОСОБА_3 , за своїм змістом відповідає вимогам ч. 4 ст. 110 КПК України, відповідно до якої обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.
Щодо посилання захисника, що в обвинувальному акті не зазначено пом`якшуючі обставини, такі, як вік обвинуваченої, її позитивні характеристики, те що вона працювала тощо, суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 6 частини другої статті 291 КПК України обвинувальний акт має містити обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання.
У частині 1 статті 66 КК України наведено перелік обставин, що визнаються пом`якшуючими.
У частині 1 статті 67 КК України наведено перелік обставин, що визнаються обтяжуючими.
Крім того, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті (частина 2 статті 66 КК України), а відповідно до ч. 2 ст. 67 КК України суд має право залежно від характеру вчиненого злочину, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій цієї статті обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.
Обставини, про які зазначає захисник, не зазначено у вищевказаній нормі, як такі, що безумовно належать до пом`якшуючих. Лише суд у разі призначення покарання може визнати їх такими.
Разом з тим в обвинувальному акті зазначено, що обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання обвинуваченої відсутні.
Окрім того, у клопотанні про повернення обвинувального акту захисник вказує, що обвинувачення у цій справі не висунуто й не роз`яснено.
Суд звертає увагу, що роз`яснення обвинуваченому суті обвинувачення закріплено в статті 348 КПК України, є елементом процедури судового розгляду та полягає в тому, що після оголошення обвинувачення головуючий роз`яснює обвинуваченому суть обвинувачення.
Вимоги щодо роз`яснення слідчим і прокурором суті обвинувачення особі, якій воно висунуте, Кримінальний процесуальний кодекс України не містить.
Отже, такі доводи захисника не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору.
Посилання захисника на відсутність у обвинувальному акті відтиску печатки також не приймаються судом, оскільки положеннями ст. 291 КПК України передбачені вимоги до обвинувального акту, зокрема щодо його форми та процесуального суб`єкта, який уповноважений складати та затверджувати обвинувальний акт, при цьому вказівки щодо посвідчення підпису прокурора, який затвердив обвинувальний акт, печаткою органу прокуратури вказана стаття не містить.
Що стосується доводів захисника щодо порушення стороною обвинувачення вимог ст. 293 КПК України у частині вручення обвинувального акту ОСОБА_3 слідчим, а не прокурором, суд зазначає.
Статтею 293 КПК України регламентовано, що одночасно з переданням обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати їх копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1цього Кодексу), його захиснику, законному представнику, захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Невручення копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування обвинуваченому та захиснику прокурором само по собі не є підставою для визнання обвинувального акту таким, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки зазначену обставину можна усунути в підготовчому судовому засіданні шляхом вручення копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування в суді. При цьому, суд бере до уваги, що до обвинувального акту долучена розписка обвинуваченої про отримання копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування.
Крім того, суд не бере до уваги доводи захисника про те що, стороною обвинувачення під час складання обвинувального акту порушено вимоги п. 4 ч. 2 ст. 291 КПК України, зокрема, зазначено зайві дані, такі як: «прокурор у кримінальному провадженні», анкетні дані захисника, дані про групу прокурорів та слідчих, оскільки це не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 223-1430/0/4-12 від 03 жовтня 2012 року «Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність у ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.
При цьому захисником жодним чином не обґрунтовано, яким саме чином зазначені відомості можуть перешкоджати призначити судовий розгляд у кримінальному провадженні.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 37 КПК України прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів. Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення.
З аналізу вищевикладеного слідує, що прокурор здійснює повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, тобто прив`язка саме до конкретного кримінального провадження, при цьому зміна кваліфікації кримінального правопорушення не зумовлює автоматично зміну прокурора у цьому кримінальному провадженні.
Також захисник як на підставу для повернення обвинувального акту прокурору посилається на те, що в реєстрі матеріалів досудового розслідування зазначено про залучення речового доказу, однак без зазначення його найменування, що на думку захисника є порушенням.
Суд зазначає, що додатки до обвинувального акту, визначені ч. 4 ст. 291 КПК України, зокрема, реєстр матеріалів досудового розслідування, лише долучаються до обвинувального акту, тобто не є його частиною чи складовою.
Водночас реєстр матеріалів досудового розслідування не може бути предметом судового контролю під час підготовчого судового засідання, оскільки КПК України не визначає наявність недоліків у реєстрі матеріалів досудового розслідування як підставу для прийняття судом рішення про повернення обвинувального акту прокурору.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт відповідає вимогам чинного Кримінального процесуального кодексу України, суттєвих порушень, за яких суд має повернути обвинувальний акт прокурору, судом не встановлено, а тому клопотання про повернення обвинувального акту прокурору не підлягає задоволенню.
Суд звертає увагу захисника, що у підготовчому провадженні не вирішується питання про доведеність вини обвинуваченої, оскільки це прерогатива суду під час судового розгляду справи по суті. Завданням цього провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду. На стадії підготовчого провадження виконується функція контролю за досудовим розслідуванням, відповідність вимогам КПК України обвинувального акту та організаційна (підготовча) функція до наступної стадії судового провадження - судового розгляду з метою створення належних умов для успішного виконання завдань кримінального судочинства.
Також, у ході підготовчого судового засідання прокурор подав письмове клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченої, яке у подальшому уточнив та з урахуванням положень ч. 3 ст. 315 КПК України просив обрати стосовно обвинуваченої ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення застави, посилаючись на вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_3 інкримінованого їй кримінального правопорушення та на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме - що обвинувачена може: переховуватися від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а також незаконно впливати на свідків.
Обвинувачена у підготовчому судовому засіданні заперечувала щодо задоволення клопотання.
Захисник у підготовчому судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечувала, посилаючись на те, що заявлене прокурором клопотання не відповідає вимогам ст. 184 КПК України, зокрема, вказала, що клопотання не містить виклад обставин на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність заявлених у клопотанні ризиків, а також відсутнє обґрунтування неможливості запобігання заявленим прокурором ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу. Зазначила, що у порушення вимог п. 1, 2 ч. 3 ст. 184 КПК України прокурором до клопотання не долучені матеріали, якими останній обґрунтовує заявлене клопотання. Просила не застосувати до обвинуваченої запобіжний захід у виді тримання під вартою, посилаючись на те, що обвинувачена раніше не судима, має стійкі соціальні зв`язки, проживає разом з непрацездатною матір`ю, має постійне місце реєстрації, є депутатом VIII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області, обрана на посаду секретаря Вільхівської сільської ради, від посади не відсторонена, не має порушень трудової дисципліни. Крім того, вказала на наявність у обвинуваченої певних хронічних захворювань та неможливість здійснення медикаментозного лікування в умовах перебування у слідчому ізоляторі.
Крім того, захисник просила оголосити у судовому засіданні перерву у зв`язку з поганим самопочуттям обвинуваченої ОСОБА_3 .
Вислухавши думку сторін кримінального провадження, суд приходить до такого висновку.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2022 року щодо ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 05 липня 2022 року, який у подальшому був продовжений до 06 листопада 2022 року включно.
Відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.
Строк тримання під вартою обвинуваченої закінчується 06 листопада 2022 року.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження, зокрема під час підготовчого судового засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом. При цьому, висновки слідчого судді щодо будь-яких обставин, які стосувалися суті підозри, обвинувачення та були взяті до уваги при обґрунтуванні запобіжного заходу, обраного під час досудового розслідування, для суду на стадії судового провадження не є преюдиційними.
Відповідно до ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до п.4) раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Санкція ч. 1 ст. 111-2 КК України передбачає позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, а тому, виходячи із кваліфікації кримінального правопорушення, застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є законодавчо передбаченим, а тому, виходячи з кваліфікації кримінального правопорушення, застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є законодавчо передбаченим.
Разом з тим, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам кримінального провадження (ч. 1 ст. 183 КПК України).
Вимоги статті 194 КПК України зобов`язують суд під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. За таких умов суду належить дослідити кожен із зазначених вище критеріїв окремо.
Щодо обґрунтованості підозри.
Згідно зі ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Не приймаючи до уваги посилання захисника на відсутність у клопотанні додатків доказів, якими прокурор обґрунтовує своє клопотання, суд звертає увагу на те, що оцінка обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення здійснюватиметься судом після закінчення судового розгляду під час ухвалення вироку. Станом на 27 жовтня 2022 року стадія досудового розслідування завершена та зібрано усі докази, які прокурор вважав достатніми для складення обвинувального акту. Зі змісту обвинувального акту, який надійшов до суду, вбачається, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, а тому твердження захисника - адвоката ОСОБА_4 про те, що клопотання прокурора є необґрунтованим, у зв`язку з тим, що до клопотання не долучено жодних документів, які б свідчили про обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_3 обвинувачення, суд до уваги не бере, оскільки питання щодо оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, причетності особи до вчинення кримінального правопорушення вирішуватиметься судом безпосередньо під час розгляду кримінального провадження по суті.
Щодо ризиків кримінального провадження.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватись від слідства та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників судового процесу, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного (обвинуваченого), має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.
Прокурор, обґрунтовуючи клопотання про обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченої, посилається на наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачена може здійснити дії, передбачені ст.177 КПК України, а саме: переховуватися від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а також незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному правопорушенні.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченою переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.111-2 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину. Санкція ч. 1 ст. 111-2 КК України відносить інкримінований злочин до особливо тяжкого кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ національної безпеки України, вчинений в умовах воєнного стану та збройної агресії Російської Федерації і передбачає покарання у виді позбавлення волі від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої. Обвинувачена є громадянкою України, вдова, має зареєстроване місце проживання, однак у с.Кутузівка Харківській області, тому при співставленні можливих негативних для неї наслідків у вигляді її можливого ув`язнення у невизначеному майбутньому із засудженням до покарання у виді позбавлення волі у найближчій перспективі доводять, що цей ризик переховування є достатньо високим, до якого вона може вдатися у випадку загрози її інтересам. Крім того, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , його специфічності, той факт, що на даний час вона не відсторонена від посади секретаря Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області, є депутатом VIII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області, суд вважає, що остання може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні. Твердження сторони захисту про те, що обвинувачена раніше не судима, має постійне місце реєстрації, є депутатом VIII скликання Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області, обрана на посаду секретаря Вільхівської сільської ради, не має порушень трудової дисципліни, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини існували на час подій, які інкримінуються обвинуваченій, і вони не стали стримуючим фактором для останньої при вчиненні протиправних діянь.
Доказів про зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу суду не надано.
Щодо застосування менш суворого запобіжного заходу.
Досліджені під час судового засідання ризики свідчать, що менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з тимчасовою ізоляцією, може негативно відобразитися на здійсненні судового провадження. На думку суду, застосування до обвинуваченої домашнього арешту не зможе унеможливити спробам переховуватись від суду. Про обрання стосовно обвинуваченої особистої поруки не надходило жодної заяви від осіб, які заслуговують на довіру. Застосування до обвинуваченої особистого зобов`язання не забезпечить належної поведінки обвинуваченої і не зменшить наявність ризиків та не зможе перешкодити їх реалізації. Отже, суд погоджується із доводами прокурора про недостатність застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу.
Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.
Вимогами ст. 178 КПК України передбачені обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу, зокрема тяжкість покарання, яке загрожує відповідній особі, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, у тому числі наявність родини та утриманців, наявність постійного місця роботи, наявність судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувались раніше та інші обставини.
Згідно зі ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосудді може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи.
Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд оцінює в сукупності всі обставини, у тому числі тяжкість кримінального правопорушення, інкримінованого обвинуваченій, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину, його специфічність та суспільну небезпечність, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, той факт, що їй інкримінується кримінальне правопорушення у сфері злочинів проти основ національної безпеки України, вчинене в умовах воєнного стану та збройної агресії Російської Федерації, що свідчить про надзвичайно високу суспільну небезпечність таких дій, соціальні зв`язки обвинуваченої, її моральні переконання та репутацію.
При цьому, суд зазначає, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
Вирішуючи питання щодо доцільності обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченій з урахуванням конкретних обставин справи, характеру та обставин вчинення інкримінованого обвинуваченій ОСОБА_3 , діяння, як воно сформульоване стороною обвинувачення, враховуючи особу обвинуваченої, яка раніше не судима, при цьому обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ національної безпеки України, вчиненого в умовах воєнного стану та збройної агресії Російської Федерації, тяжкість покарання, що загрожує їй, суд вважає, що остання може переховуватись від суду, з огляду на суворість покарання, яке їй загрожує у разі визнання її винною, а також може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, тому альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченої.
Суд вважає, що ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_3 , доведені прокурором та продовжують існувати.
Доводи сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу не спростовують вищевказаних висновків суду, при цьому посилання сторони захисту на наявність у обвинуваченої певних захворювань та неможливість здійснення медикаментозного лікування в умовах перебування у слідчому ізоляторі, суду не доведено. Крім того, суд констатує, що під час перебування обвинуваченої в умовах слідчого ізолятора будь-яких письмових заяв про порушення її права на захист шляхом ненадання їй медичної допомоги не надходило. Разом з тим, строк перебування обвинуваченої під вартою не виходить за межі розумного строку.
Отже, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 177, 183, 194, 197, 290, 291, 314, 315 КПК України, суд
Клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_3 - задовольнити.
Обрати обвинуваченій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто - до 31 грудня 2022 року включно без визначення розміру застави.
Строк дії ухвали встановити до 31 грудня 2022 року включно.
Підготовче судове засідання відкласти до 22 листопада 2022 року до 10 години 00 хвилин.
У судове засідання викликати учасників кримінального провадження.
Ухвала у частині повернення обвинувального акту оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.
Ухвала у частині обрання обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення до Харківського апеляційного суду, а обвинуваченою - у той же строк, з моменту вручення їй копії ухвали суду.
Повний текст ухвали складений 07 листопада 2022 року.

Суддя ОСОБА_1