Дата документу 28.02.2023 Справа№ 334/3511/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/503/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/3511/22Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Гуляйполе Гуляйпільського району Запорізької області, зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 02.06.2022 року приблизно о 22 годині 10 хвилин, маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, знаходячись у приміщенні квартири АДРЕСА_3 , діючи умисно, в ході раптово виниклого словесного конфлікту із знайомим ОСОБА_8 , розуміючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, за допомогою заздалегідь підготовленого предмета, схожого на кухонний ніж, правою рукою наніс останньому не менше трьох ударів в область спини, чим спричинив тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини зліва, з локалізацією рани на рівні 7-го ребра по лопатковій лінії, з пораненням нижньої долі лівої легені по задній поверхні, зі скупченням крові та повітря в лівій плевральній порожнині, що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок в частині призначеного покарання скасувати, виключити із числа обставин, що пом`якшують покарання щире каяття. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.121 КК у виді 5 років позбавлення волі.

Свої вимоги прокурор мотивувала тим, що рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням належним чином не обґрунтоване. Зокрема, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК, суд не в повній мірі врахував, що обвинувачений раніше 5 разів притягався до кримінальної відповідальності, має 3 непогашені судимості за вчинення тяжких злочинів, пов`язаних із заподіянням тілесних ушкоджень. Крім того, судом не враховано, що до обвинуваченого раніше було застосовано ст.75 КК, однак умови відбування покарання з випробуванням він не дотримався та вчинив нові злочини. Також судом не враховано, що обвинувачений будь-якою суспільно корисною працею не займався і не займається, як наслідок шкода, завдана його злочинними діями, залишилась не відшкодована. Наведене свідчить про свідому антисоціальну поведінку обвинуваченого та ігнорування законів України. Таким чином, у суду першої інстанції не було достатніх підстав для застосування ст.75 КК. Крім того, у вироку відсутнє будь-яке обґрунтування щодо наявності у обвинуваченого щирого каяття. Навпаки обвинувачений з метою мінімізації покарання вигадав версію про заподіяння ударів ножем під час захисту ОСОБА_9 та себе від нападу потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги поданої скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого, який заперечив проти скарги прокурора та просив залишити вирок без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, то вони є слушними.

Так згідно з вимогами ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у статті 75 КК. При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.

Проте зі змісту оскарженого вироку вбачається, що рішення суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням постановлено судом першої інстанції без його належного обґрунтування.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання та звільняючи обвинуваченого від його відбування, у вироку зазначив, що ним враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштований. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнав визнання обвинуваченим своєї вини та його щире каяття. Обставиною, яка обтяжує покарання, судом визнано рецидив злочинів.

На підставі наведених обставин суд вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважав за можливе застосувати положення ст.75 КК.

Проте, перевіривши матеріали провадження, судова колегія дійшла переконання, що виправлення обвинуваченого із звільненням його від відбування покарання є неможливим.

На переконання колегії суддів, районний суд, хоча і зазначив у вироку, проте повною мірою не врахував, що обвинувачений раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів різного ступеня тяжкості, має дві непогашені судимості, відбував покарання у місцях позбавлення волі. Проте, незважаючи на ці обставини, обвинувачений належних висновків для себе не зробив, до нормального життя не повернувся, ніде не працевлаштувався, суспільно корисною працею не займається та продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши тяжкий злочин проти здоров`я особи.

Така поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 свідчить про його підвищену суспільну небезпеку та його очевидне небажання ставати на шлях виправлення та перевиховання.

Ці обставини в їх сукупності ставлять під сумнів готовність ОСОБА_7 належно виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки й досягти мети заходу примусу в умовах лише певного контролю за його поведінкою.

Також судом повною мірою не враховано і наявність обтяжуючої покарання обвинуваченого обставини.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами. У зв`язку з чим вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Крім того, визнаючи щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції не врахував, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Між тим, даних про таку оцінку своїх дій обвинуваченим матеріали провадження не містять, адже само по собі визнання обвинуваченим своєї вини автоматично не свідчить про його щире каяття. А тому і в цій частині доводи прокурора є обґрунтованими.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 03 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 в цій справі в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Виключити з вироку суду посилання на щире каяття як на обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 .

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня затримання ОСОБА_7 і приведення вироку до фактичного виконання.

Зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 03.06.2022 року до 03.10.2022 року включно.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4