Провадження №: 1-кс/755/265/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" лютого 2023 р. слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0006405 від 05 липня 2018 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и л а :

прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 звернувся до слідчої судді із клопотанням в порядку ст. 174 КПК України, у якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Прокурор мотивує клопотання тим, що квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста Києва.

У вказаній квартирі в період з 03 лютого 1960 року по 16 серпня 2019 року одноосібно (після смерті батьків) проживав (як квартиронаймач) та був зареєстрований ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі ордеру на житлове приміщення № 122688 від 28 серпня 1959 року, виданого згідно рішення виконкому Київської міської ради від 30.06.1959 №1095; особовий рахунок для сплати комунальних послуг був так само оформлений на одну особу - ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у вказаній квартирі, що підтверджується, зокрема, і картою виїзду швидкої медичної допомоги № 595 від 16.08.2019. Інших осіб у вказаній квартирі зареєстровано не було.

Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації» листом від 07 листопада 2019 року № 062/14-15001 (И-2019) повідомило, що право власності за вказаною адресою не реєструвалось; не було оформлено жодного замовлення на цю квартиру; довідки та технічні паспорти підприємством на цю квартиру не виготовлялись та не видавались; останній технічний план квартири датований 16 травня 1980 року (згідно відмітки на плані).

При цьому, за інформацією Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, приватизація зазначеної квартири не проводилась, свідоцтво про право власності не видавалась. За інформацією Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» свідоцтво про право власності на спірну квартиру так само не видавалось. За відомостями Регіонального відділення Фонду Державного майна України по місту Києву вказана квартира до державної власності не належить.

Відтак, станом на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 як єдиного наймача квартири АДРЕСА_1 , вказана квартира належала до комунальної власності міста Києва.

Проте, досудовим розслідуванням встановлено, що вказана квартира вибула з володіння поза волею її законного власника - територіальної громади міста Києва.

Зокрема, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно первинна та єдина на цей час реєстрація прав власності на спірну квартиру проведена приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області ОСОБА_5 за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 30 вересня 2019 року, посвідченого вказаним нотаріусом під № 116 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Згідно копії зазначеного договору купівлі-продажу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як продавець продав ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вказану квартиру, за яку раніше сплатив обумовлену сторонами грошову суму.

У пункті 2 договору зазначено, що зазначена квартира належить ОСОБА_7 як продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 06 листопада 2003 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації згідно наказу № 5337 від 06 листопада 2003 року, та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу за № 2705 від 13 листопада 2003 року.

Однак, за інформацією Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації приватизація квартири не проводилась, свідоцтво про право власності на житло на цю квартиру на ім`я ОСОБА_7 та розпорядження про приватизацію №5337 від 06 листопада 2003 року не видавались.

Листом від 24 грудня 2019 року КП «Київське міське БТІ» додатково повідомило, що право власності на зазначену квартиру не реєструвалось, за реєстрованим номером № 2705 проведена реєстрація іншого нерухомого майна, а дата запису в реєстровій книзі № 2705 від 13 листопада 2003 року у Бюро відсутня; довідка № 3357 (КВ-2019) від 19.09.2019 та технічний паспорт від 18 жовтня 2010 року на вказану квартиру не виготовлялись та не видавались.

Таким чином, ОСОБА_7 , не будучи належним власником майна, незаконно відчужив спірну квартиру ОСОБА_6 на підставі неіснуючого документу - свідоцтва про право власності на житло від 06 листопада 2003 року. Наявний у матеріалах нотаріальної справи технічний паспорт на квартиру та довідка так само комунальним підприємством «Київське міське БТІ» ніколи не виготовлялись та не видавались.

На підставі цього ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва № 755/15011/18 (1-кс/755/8243/19) від 31 жовтня 2019 року накладено арешт на вказану квартиру.

З метою захисту права власності територіальної громади столиці прокуратура звернулась до суду із відповідною позовною заявою про витребування вказаної квартири з чужого незаконного володіння.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року у цивільній справі №761/3461/20 задоволено повністю позовну заяву Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа приватний нотаріус ОСОБА_5 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння - квартири АДРЕСА_1 (РНОНМ 000).

Вказане рішення набрало законної сили 28 грудня 2022 року та 16 січня 2023 року державним реєстратором право власності на вказану квартиру зареєстровано за Київською міською радою.

Також до окружної прокуратури надійшов лист Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» від 19 січня 2023 року №22/вих., за яким вказана квартира закріплена на праві господарського відання, про вжиття заходів щодо зняття арешту з майна, оскільки у ньому відпала потреба.

До клопотання прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 долучив заяву про розгляд клопотання без його участі, заявлені вимоги підтримує у повному обсязі і просить задовольнити.

Вивчивши клопотання, додані до нього документи, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання, слідча суддя дійшла такого висновку.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року у справі № 755/15011/18 (провадження № 1-кс/755/8243/19) накладено арешт на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначається в ухвалі слідчої судді Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року, метою застосування арешту є збереження речового доказу, згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду.

Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку -сторону обвинувачення. Відтак слідчий суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які слідчому судді і представлені. При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.

Так, арешт майна є триваючим втручанням у право власності, тому рішення, навіть правильне, яке встановлює арешт майна, може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували. А тому може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування.

Відповідно до п. 7 ч. 12 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, за п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року, у межах даного кримінального провадження, як правильна та якою накладено арешт майна, у цій ситуації, з часом втратила свою актуальність в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Статтею 174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На підставі викладеного та враховуючи відсутність на даний час необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, слідча суддя приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту є обґрунтованими.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 22, 98, 170-174 КПК України, слідча суддя,

п о с т а н о в и л а:

клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0006405 від 05 липня 2018 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року у справі № 755/15011/18 (провадження № 1-кс/755/8243/19) на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідча суддя ОСОБА_1