ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 610/2645/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1625/22 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія:ч.4 ст.152 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 , належним чином повідомлених про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи від них не надходило, розглянувши у закритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Валках дану справу за апеляційною скаргою обвинуваченого та його захисника на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 17 10 2022 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нерюнгі Республіка Саха (Якутія), громадянина України, з неповною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Балаклійського районного суду Харкіської області від 13 12 2021 року за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185 КК України з призначенням покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України з призначенням йому покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Відповідно до ч.4 статті 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш сувого покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці , призначеного за вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 13 12 2021 року, більш суворим покаранням у виді позбавлення волі на строк 15 років, призначеним за цим вироком, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня взяття під варту - 04 09 2020 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вказаним вироком встановлено, що у червні-липні 2019 року ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного спяніння, знаходячись за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , разом з малолітньою падчеркою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є дочкою його співмешканки ОСОБА_11 , тобто з особою, з якою він перебував у сімейних відносинах та яка не досягла чотирнадцятирічного віку, достовірно знаючи про вищевказані обставини, викликав її до приміщення гаражу, розташованого на території зазначеного домоволодіння, де зачинив двері зсередини на запірний пристрій.

Після цього, ОСОБА_7 , продовжуючи свої дії, з метою подавити опір ОСОБА_9 , застосував до останньої фізичне насильство шляхом прикриття своєю долонею її рота, щоб вона не мала змоги кричати та привернути увагу сторонніх осіб, та зняття із ОСОБА_9 одягу, а саме: шорт, футболки та трусів, повалив потерпілу спиною на підлогу, де, усвідомлюючи суспільну небезпеку та протиправність своїх дії та їх наслідків, у вигляді порушення статевої недоторканості особи, з якою він перебував у сімейних відносинах та яка не досягла чотирнадцятирічного віку, вчинив дії сексуального характеру повязані із вагінальним проникненням в тіло ОСОБА_9 без її добровільної згоди з використанням власних геніталій.

Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.4 ст. 152 КК України тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій (зґвалтування ), вчинене щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, та яка не досягла чотирнадцяти років незалежно від її добровільної згоди.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу в якій просить про скасування вироку з призначенням нового розгляду справи у суді першої інстанції, наголошуючи на невстановленні судом першої інстанції достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 і вичерпанням можливості їх отримати.

Вважає, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення побудоване на припущеннях та, посилаючись на ч.3 ст. 62 Конституції України, зазначає, що усі сумніви щодо доведеності вини обвинуваченого повинні тлумачитись судом на його користь.

Вказаний вирок оскаржено і самим обвинуваченим ОСОБА_7 , який зазначив, що:

- докази, які підтверджують його причетність до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення відсутні;

- вважає, що потерпіла вигадала вказану подію з метою посварити його зі своєю матір`ю, з якою обвинувачений перебував у фактичних шлюбних відносинах;

- вважає, що якби подія зґвалтування дійсно мала місце, то потерпіла звернулася б до поліції одразу у 2019 році, а не зі спливом часу, а саме у 2020 році.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційних скарг, просили про задоволення апеляційних вимог у повному обсязі.

Прокурор просила залишити апеляційні скарги обвинуваченого та захисника без задоволення.

Потерпіла та її представник, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду справи до апеляційного суду не надавали.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний для прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів, дослідивши матеріали кримінального провадження і доводи апеляційних скарг як обвинуваченого так і його захисника встановила, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини вчинення, обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, дав належну правову оцінку доказам, наявним у матеріалах кримінального провадження та обґрунтовано дійшов висновку про наявність у діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 152 КК України.

Так, перевіряючи апеляційні доводи апеляційних скарг щодо незаконності прийнятого рішення, через відсутність доказів вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження в судовому засіданні під час ухвалення вироку обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч.4 ст. 152 КК України не визнав та пояснив суду, що з 2017 року він проживав разом з ОСОБА_11 та її дочками ОСОБА_9 та ОСОБА_12 . Під час спільного життя були непоодинокі випадки коли він з ОСОБА_11 вживали алкогольні напої, та дітей від них забрали. За місцем проживання він мав гараж та маленький сарай, де вирощував худобу.

Щодо суті обвинувачення вказав, що під час спільного життя він міг застосувати фізичне насильство лише до ОСОБА_11 , на дітей лише кричав, але фізичного насильства не застосовував. Не розуміє чому малолітня ОСОБА_9 показала про такі обставини.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 152 КК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов правильних висновків про наявність у діях обвинуваченого складу вищевказаного кримінального правопорушення, що підтверджується зібраними та дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку.

Доводи ж апеляційних скарг щодо відсутності доказів вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, зокрема:

- показаннями малолітньої потерпілої ОСОБА_9 , відповідно до яких, під час спільного проживання її матері з ОСОБА_7 , останній застосовував до неї фізичне насильство, у них виникали сварки, оскільки він змушував її до роботи по дому. В 2019 році ОСОБА_7 покликав її до гаражу, де вчинив у відношенні неї розпусні дії та зґвалтував її, після чого змусив її помитися, а речі, що були на ній одягнені закопав у дворі. Про зазначені обставини розповіла матері ОСОБА_13 , однак остання не повірила їй. Крім того, зазначила, що ОСОБА_7 і вдруге її зґвалтував;

- показаннями законного представника малолітньої потерпілої - ОСОБА_10 , відповідно до яких, вона прийняла у свою родину ОСОБА_9 у якої були проблеми зі здоров`ям. Після звернення до лікаря дізналася про її зґвалтування ОСОБА_7 , та негайно повідомила про це поліцію;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , відповідно до яких вона залучена до участі у кримінальному провадженні у якості психолога. Під час допиту ОСОБА_9 вона вказала на хвилювання дитини, її поганий стан через вчинене у відношенні неї насильство;

- показаннями свідка ОСОБА_11 , відповідно до яких, вона є матір`ю ОСОБА_9 у відношенні якої позбавлена батьківських прав. Повідомила, що з ОСОБА_7 та дочкою вони проживали разом протягом останніх трьох років, після звільнення ОСОБА_7 з місць позбавлення волі. Загалом жили вони добре. Вона не вірить показанням своєї дочки з-приводу насильства у відношені неї з боку ОСОБА_7 ;

- показаннями свідка ОСОБА_12 , відповідно до яких, про обставини зґвалтування вона дізналася від своєї сестри ОСОБА_9 . Також вказала, що ОСОБА_7 зловживав спиртними напоями, та вчиняв у відношенні неї і сестри фізичне насильство, що спонукало її у 2019 році змінити місце проживання.

Будь-які підстави вважати, що показання потерпілої та свідків є недостовірними відсутні, оскільки вони є логічними, послідовними та несуперечливими, а також додатково підтверджуються:

- протоколом заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 03 09 2020;

- свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 01 09 2009 року;

- рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 14 05 2020 року щодо позбавлення ОСОБА_11 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_9 ;

- розпорядженням Балаклійської районної Державної адміністрації Харківської області №186 від 25 08 2020 про передання малолітньої ОСОБА_9 27 08 2020 року батькам - вихователям ОСОБА_15 та ОСОБА_10 ;

- протоколом огляду місця події від 03 09 2020;

- ухвалою слідчого судді Балаклійського районного суду Харківської області від 07 09 2020 року;

- висновком судово-імунологічної експертизи №14/637-с/20 від 03 10 2020 року;

- висновком судово-імунологічної експертизи №14/638-с/20 від 03 10 2020 року;

- протоколом пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 12 10 2020 року;

- протоколом пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 12 10 2020 року;

- протоколом пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 12 10 2020 року.

Аналізуючи усі вищевказані докази, колегія суддів приходить до висновку про їх належність та допустимість, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та їх оцінці, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, колегія суддів не вбачає.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений зазначає, що звернення потерпілої до поліції із заявою зі спливом значного часу свідчить про те, що вказану подію вона вигадала. Вважає, що якби вказані події дійсно мали місце, потерпіла б одразу про це повідомила у поліцію.

Проте, такі доводи апелянта колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.

Як вбачається з пояснень малолітньої потерпілої ОСОБА_9 , про зґвалтування вона одразу повідомила матері - ОСОБА_13 , однак остання не повірила їй. Вказане, підтверджується поясненнями ОСОБА_13 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції зазначила про те, що не вірить у зґвалтування своєї дочки ОСОБА_9 .

Зважаючи, на вік потерпілої, а саме відсутність у неї процесуальної дієздатності, через нехтування її матір`ю своїми батьківськими обов`язками, враховуючи психоемоційних стан дитини, в якому вона перебувала через вказані події, стверджувати про наявність у останньої можливості звернення до поліцї, колегія суддів виключає.

Звернення потерпілої до поліції у 2020 році обумовлювалося тим, що саме в цей період у неї з`явився законний представник ОСОБА_10 , яка, дізнавшись про зґвалтування ОСОБА_9 негайно повідомила до поліції, тим самим у малолтіньої потерпілої з`явилася можливість реалізувати своє порушене право.

Твердження обвинуваченого про те, що вказані події є надуманими, спростовуються висновком судово-медичної експертизи №12-14/470-БЛ/20 від 03 09 2020 року відновідно до якого у потерпілої ОСОБА_9 встановлено рубці (наслідки давніх пошкоджень - можливо ран) на дівочій пліві, які можливо могли бути утворені і в час та при вищевказаних обставинах справи, від дії тупого предмету, індивідуальні властивості яких в ушкодженнях не відобразились, які можливо могли утворитися внаслідок статевих відносин; висновком судово-імунологічної експертизи №14/6378-С/20 від 03 10 2020 відповідно до якого на наданих на дослідження трусах, поверхня для зручності розділена на ділянки, позначені об"єктами №1-17, знайдено на об"єктах №3, 5-8, 11 незначні сліди сперми без домішок крові; на цих же трусах на об"єктах №1,2,4,9,10, 12-17 наявність крові і сперматозоїдів не встановлена; протоколом пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 12 10 2020 року, відповідно до якого малолітня потерпіла ОСОБА_9 , за участі законного представника ОСОБА_10 , впізнала футболку, в якій перебував ОСОБА_7 у червні-липні 2019 року.

Причини сумніватися у достеменності показань малолітної потерпілої у колегії суддів відсутні, адже, окрім інших доказів їх достовірність підтверджується показаннями свідка ОСОБА_14 , яка була залучена у якості психолога, та на основі свого професійного підґрунтя дала свідчення щодо необхідності довіряти показанням ОСОБА_9 .

Не можна також залишити поза увагою показання ОСОБА_12 , яка є старшою сестрою потерпілої, проживала з останньою в одній родині, у зв`язку з чим не могла бути не обізнаною про відносини, які складалися в родині та яка у судовому засіданні суду першої інстанції однозначно висказалася про те, що довіряє розповіді сестри про зґвалтування її ОСОБА_7 .

З урахуванням викладеного, беручи до уваги, крім інших доказів, дані про неодноразові судимості обвинуваченого, що свідчить про стійке направлення його свідомості на протиправну поведінку та небажання виправитися, негатівні характеристики останнього за місцем мешкання та наявність у останнього хронічного психічного захворювання у колегії суддів не виникає сумніву у наявності доказів для кваліфікації дій обвинуваченого за ч.4 ст. 152 КК України.

На думку колегії суддів, жоден з доводів апелянтів не знайшов свого підтвердження та спростовується матеріалами справи, а тому сприймається колегією суддів як спосіб захисту обвинуваченого з метою уникнення чи пом`якшення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 відповідає обставинам, з`ясованим судом, встановленим під час кримінального провадження; підтверджений ретельно перевіреними у судовому засіданні і детально наведеними у вироку доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, на думку колегії суддів, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційних вимог за обставин, викладених в апеляційних скаргах, не вбачається.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 17 10 2022 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.4 ст.152 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, -залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_16