УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року

м. Київ

справа №465/1726/21

провадження № 51-1197ск23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Зіболки Жовківського району Львівської області, громадянки України, яка проживає у АДРЕСА_1 ,

засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, і

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Франківського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватою та призначено їй покарання за ч. 1 ст. 125 КК у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вказаний вирок місцевого суду - без змін.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 10 грудня 2020 року приблизно о 21:30 у квартирі АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_5 , завдала останній один удар правою ногою в ділянку правої гомілки, зірвала з неї окуляри та подряпала їй обличчя, чим спричинила легкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджена посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження,просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити кримінальне провадження. Зазначає про відсутність в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, оскільки умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій вона не мала, а захищалась від її протиправних дій, тобто діяла в стані необхідної оборони, без перевищення її меж. На думку засудженої, слідчий експеримент проведено усупереч вимогам КПК без її участі, не на місці події, з відтворенням обставин конфлікту лише з позиції потерпілої. Вказує на те, що в результаті дій потерпілої вона отримала легкі тілесні ушкодження, що підтверджується висновком судово-медичного експерта від 18 грудня 2020 року №1778, який вона у судовому засіданні просила долучити до матеріалів справи, проте місцевий суд відмовив їй у задоволенні цього клопотання. Стверджує, що показання свідків не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки вони є близькими родичами ОСОБА_5 , а отже зацікавленими особами.

Мотиви Суду

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких міститься у статтях 410 та 411 КПК та на які є посилання в касаційній скарзі, згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК, не є предметом дослідження та перевірки касаційного суду.

Зі змісту касаційної скарги слідує, що засуджена не погоджується з висновками суду щодо наявності в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, та вважає, що під час конфлікту вона перебувала в стані необхідної оборони.

Колегія суддів касаційного суду не погоджується з таким твердженням, оскільки під час перевірки судових рішень не встановлено обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 на ґрунті раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_5 завдала останній один удар ногою в ділянку правої гомілки. Цю інформацію не заперечує й сама засуджена. Однак зазначає, що заподіяла удар у зв'язку з тим, що оборонялась від нападу потерпілої. Проте ці показання, як встановили суди, спростовуються показаннями не лише потерпілої ОСОБА_5 , а й свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини кримінального правопорушення підтверджуються показаннями потерпілої ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_6 та малолітньої ОСОБА_7 , допитаними в місцевому суді з дотриманням вимог статей 352 - 354 КПК, які вказували про те, що конфлікт між потерпілою та ОСОБА_4 був спровокований останньою та саме засуджена першою нанесла удар ОСОБА_5 , після чого потерпіла вилила на неї воду і вдарила засуджену банкою по голові. В результаті бійки у потерпілої було розцарапане обличчя.

При цьому місцевий суд, з чим правильно погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано визнав показання потерпілої та свідків послідовними й такими, що не містять істотних суперечностей, узгоджуються між собою та іншими доказами і підстав не довіряти їм у суду першої інстанції не було.

Окрім наведених вище показань потерпілої та свідків суди послалися на протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 10 грудня 2020 року, протокол слідчого експерименту від 18 грудня 2020 року з доданою фототаблицею, висновок судово-медичної експертизи від 11 грудня 2020 року №1757.

Посилання засудженої на те, що слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_6 проведено не на місці події і без її участі, не вказують на недопустимість такого доказу, оскільки вказана слідча дія проводилася з метою відтворення лише механізму спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень потерпілій. В такому випадку вимоги ст. 240 КПК не зобов`язують слідчого проводити вказану слідчу дію виключно на місці вчинення кримінального правопорушення. Крім того, саме слідчий визначає коло осіб, залучення яких є необхідним для проведення слідчого експерименту.

Як убачається із судових рішень, доводи засудженої про те, що під час конфлікту та бійки із потерпілою вона перебувала в стані необхідної оборони були предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій, які належним чином їх розглянули, визнали ці доводи необґрунтованими та навели належні й докладні мотиви своїх висновків. З такими висновками погоджується й Верховний Суд.

Суд у комплексі із іншими доказами оцінив твердження ОСОБА_4 про те, що вона отримала легкі тілесні ушкодження, і прийшов до висновку, що ця інформація не впливає на кримінально правову оцінку вчиненого.

Таким чином, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, і такі його висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.

Суд апеляційної інстанції переглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженої на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у ній доводи, які є аналогічними доводам її касаційної скарги, і визнав їх необґрунтованими, навів належні й докладні мотиви своїх висновків.

Суд касаційної інстанції погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, та правильністю кваліфікації її дій, оскільки винуватість засудженої доведена поза розумним сумнівом.

Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.

За таких обставин, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 27 травня 2022 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3