Провадження № 1-кп/161/240/23
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2023 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003145 від 04 липня 2017 року про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Копачівка Рожищенського району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з повною загальною середньою освітою, одруженого, приватного підприємця, не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень (злочину та кримінального проступку), передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 125 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представників потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_3 , 02 липня 2017 року, близько 20 год. 50 хв. діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою відкритого викрадення чужого майна, перебуваючи на стоянці поблизу ТРЦ "ПортCity", що за адресою: вул.Сухомлинського, 1, в м. Луцьку, шляхом вільного доступу, проник в сховище салон автомобіля марки "Audi A4" д.н.з. НОМЕР_1 , звідки відкрито викрав, вийнявши із замка запалювання, належний потерпілій ОСОБА_7 ключ від автомобіля марки "Audi A4", вартістю 3500 грн. та грошові кошти у сумі 1500 грн., які знаходились між передніми сидіннями, біля важеля передач вищевказаного автомобіля, завдавши потерпілій майнову шкоду на загальну суму 5000 грн.

Крім цього, він же, вподальшому, 02 липня 2017 року, близько 21 год. 00 хв., на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, перебуваючи на стоянці поблизу ТРЦ "ПортCity", що за адресою: вул. Сухомлинського, 1, в м. Луцьку, діючи з прямим умислом, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, умисно наніс потерпілій ОСОБА_7 один удар кулаком правої руки в ліве плече, чим спричинив останній тілесне ушкодження, а саме: забій лівого плечового суглобу у вигляді синця в даній анатомічній ділянці із вираженим больовим синдромом, яке згідно висновку судово-медичної експертизи № 892 від 08 вересня 2017 року, відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для його загоєння та лікування знадобився час більше 6 діб.

За таких обставин, суд приходить до висновку про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні умисних дій, які виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з проникненням в сховище та кваліфікує їх, як вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.

Також, своїми умисними діями, які виразились у нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення (кримінальний проступок), передбачений ч. 2 ст. 125 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у інкримінованих йому кримінальних правопорушення (злочині та кримінальному проступку), передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 125 КК України не визнав та показав, що 02 липня 2017 року, він на своєму автомобілі перебував на парковці ТРЦ "ПортСіті" навпроти входу в супермаркет та чекав на дружину. Несподівано відчув удар та побачив, як автомобіль марки "Ауді А4" на іноземній реєстрації зачепив праву сторону його авто. Водійка виглянула з вікна та швидко почала рухатись до виїзду з парковки. Зрозумівши, що вона покидає місце пригоди, почав її наздоганяти. Підійшовши до потерпілої, наказав останній від`їхати назад. Після чого, хотів її затримати, так як вона вчинила ДТП та викликав патрульну поліцію. При цьому, вказав, що не штовхав її, не бігав за нею, не виривав із замка запалення автомобільного ключа та відкрито не викрадав коштів з автомобіля, а лише відкрив двері її авто та вимкнув двигун. Крім цього показав, що не наносив їй будь яких тілесні ушкодження, а сам закривався рукою від потерпілої, бо вона знімала на відео його дружину та боявся, щоб ОСОБА_15 не розлила на нього каву, яку тримала в руці. Вважає, що його оговорюють потерпіла та свідок, під час досудового розслідування на нього тиснули правоохоронці, створювали штучні докази. Просить в повному обсязі його виправдати за пред`явленим обвинуваченням.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні інкримінованих йому органами досудового розслідування кримінальних правопорушеннях (злочині та кримінальному проступку), передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 125 КК України, його винність у їх вчиненні повністю підтверджується, зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими під час судового розгляду доказами в кримінальному провадженні.

Так, потерпіла ОСОБА_7 суду показала, що 02 липня 2017 року керувала автомобілем марки "Ауді А4", який її придбав чоловік. Виїжджаючи з парковки ТРЦ "ПортСіті", її наздогнав автомобіль марки "Мерседес", у зв`язку з чим вона зупинилась. Водій автомобіля марки "Мерседес", надалі їй стало відомо, що це обвинувачений ОСОБА_3 , вийшовши з машини, почав кричати та нецензурно висловлюватись на її адресу, при цьому, не пояснюючи причини своєї поведінки. Після того, як вона вийшла зі свого автомобіля, ОСОБА_3 в присутності ОСОБА_16 забрав ключ від транспортного засобу із замка запалювання та грошові кошти у розмірі 1500 грн., які знаходились між передніми сидіннями, біля важеля коробки передач. Крім того, вподальшому, під час словесного конфлікту, дружина обвинуваченого вилила на неї каву, а сам обвинувачений вдарив її кулаком правої руки у ліве плече. В результаті викрадення ключа від замка запалювання, вона змушена була викликати евакуатор, заплатити за його послуги та виготовити новий ключ до автомобіля. Цивільний позов підтримала в повному обсязі, щодо міри покарання обвинуваченого покладалась на розсуд суду.

Допитана в суді свідок ОСОБА_16 підтвердила показання потерпілої та зазначила, що перебувала в той день в салоні автомобіля разом із потерпілою, сиділа на пасажирському сидінні. Із незрозумілих для неї причин, водій автомобіля "Мерседес" ОСОБА_3 проник в салон авто потерпілої та забрав ключ від її транспортного засобу та грошові кошти у розмірі 1500 грн., які знаходились на коробці передач, а згодом вдарив ОСОБА_7 кулаком правої руки у ліве плече. Вподальшому, обвинувачений почав говорити, що дійсно забрав ключ та повернув його, потім повідомив, що кинув ключ в машину потерпілої, однак, в машині ключа так і не знайшли, після чого сказав, що взагалі нічого не брав.

Свідок ОСОБА_17 повідомив суду, що 02 липня 2017 року до нього зателефонувала дружина ОСОБА_7 та повідомила, що на парковці ТРЦ "ПортСіті" в неї виник конфлікт з невідомим чоловіком, який звинувачує її у пошкодженні його автомобіля. Приїхавши на місце,він побачив шарпанину, яка відбувалась між обвинуваченим ОСОБА_3 та його дружиною і свідком ОСОБА_16 . Зі слів його дружини, він дізнався, що невідомий чоловік з автомобіля викрав ключ запалювання та гроші у розмірі 1500 грн. При цьому, обвинувачений сказав, що поверне ключ, якщо йому заплатять 1000 дол. США. Ключ останній так і не повернув, у зв`язку з чим автомобіль необхідно було евакуювати на лаветі та робити новий ключ. Також дружина повідомила, що в неї болить ліве плече, оскільки ОСОБА_3 вдарив її того вечора.

В свою чергу свідок ОСОБА_18 показав, що в той день, ввечері, проходячи біля ТРЦ "ПортСіті", побачив конфліктну ситуацію між його візуально знайомими ОСОБА_17 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 та невідомим чоловіком, а тому вирішив підійти до місця події. Потерпіла ОСОБА_7 вимагала від обвинуваченого, як йому надалі стало відомо ОСОБА_3 , повернути ключ від автомобіля, а той в свою чергу сказав, що поверне ключ, коли йому заплатять 1000 дол. США. Коли прибули працівники поліції, ОСОБА_3 кудись відходив, тому, вважає, що той мав можливість викинути ключа. Зі слів потерпілої та свідка ОСОБА_16 йому відомо, що обвинувачений забрав також із автомобіля грошові кошти, належні ОСОБА_7 та потім вдарив її.

Допитаний свідок ОСОБА_19 , охоронець ТРЦ "ПортСіті", також показав, що 02 липня 2017 року до нього звернулась невідома дівчина, яка повідомила, що ОСОБА_3 викрав в неї ключ від машини. При цьому повідомив, що видимих тілесних ушкоджень на той час на потерпілій він не бачив.

Свідок ОСОБА_20 показав, що до нього звернувся постійний клієнт на ім`я ОСОБА_21 , який попросив виготовити новий ключ запалювання до автомобіля "Ауді А4", оскільки, його ключ забрав невідомий чоловік під час конфлікту. З цією метою вони разом із замовником поїхали у місце, де знаходився даний транспортний засіб, а саме, на підприємство в районі Вишкова у м. Луцьку.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_22 показав, що в нічну пору доби, в який день точно не пам`ятає, до нього зателефонував невідомий чоловік, який замовив евакуатор до парковки для автомобілів ТРЦ "ПортСіті". Приїхаши на місце, останній здійснив погрузку автомобіля "Ауді А-4" та відвіз вказаний транспортний засіб на територію підприємства з виготовлення бруківки, що в районі Вишкова у м. Луцьку, при цьому зазначив, що до вказаного автомобіля не було ключа.

В свою чергу, судово-медичний експерт ОСОБА_23 в суді підтвердила, що нею дійсно складено висновок судово-медичної експертизи № 892 від 08 вересня 2017 року. Вказана експертиза проведена на підставі медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_7 № 346 з КЗ ЛЦПМСД. Згідно вказаної документації експертом виявлено в потерпілої тілесне ушкодження, а саме: забій лівого плечового суглобу у вигляді синця в даній анатомічній ділянці із вираженим больовим синдромом, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для його загоєння та лікування знадобився час більше 6 діб. Виправлення в даті закінчення експертизи на титульній сторінці висновку виконане нею, оскільки вона підготувала бланк одразу після призначення експертизи слідчим, а після надання їй необхідний документів, з метою економії паперу не друкувала новий бланк, а просто внесла виправлення в попередній.

Крім цього, винність ОСОБА_3 у вчиненні ним кримінальних правопорушень (злочину та кримінального проступку), передбачених ч. 3 ст. 186, ч.2 ст. 125 КК України, об`єктивно підтверджується також і іншими доказами у кримінальному провадженні.

Зокрема, протоколом огляду предметів від 17 липня 2017 року та дослідженим в судовому засідання диском з камер відеоспостереження, якими зафіксовано подію кримінальних правопорушень, а саме: проникнення обвинуваченим до салону автомобіля, водієм якого є потерпіла ОСОБА_7 , а також подальшого заподіяння тілесних ушкоджень останній.

Крім того, протоколом огляду предметів від 07 липня 2017 року та дослідженим в судовому засідання диском з відеозаписами із нагрудних камер працівників патрульної поліції у м. Луцьку ДПП НПУ ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , які 02 липня 2017 року, близько 21 год. 00 хв., прибули на місце події та з яких вбачається, що дійсно потерпіла ОСОБА_7 заявляла працівникам поліції про крадіжку ключів з її автомобіля та заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_3 .

Висновком експерта № 892 від 08 вересня 2017 року, згідно з яким у потерпілої ОСОБА_7 зафіксовані тілесні ушкодження у вигляді забою лівого плечового суглоба у вигляді синця в даній анатомічній ділянці з вираженим больовим синдромом, що за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Протоколом слідчого експерименту від 18 вересня 2017 року з доданим диском, проведеним за участю свідка ОСОБА_16 , яким зафіксовано відтворення обставин подій, які відбулись 02 липня 2017 року на парковці для автомобілів ТРЦ "ПортСіті" та свідком якої вона була, зокрема, щодо заволодіння ключем від авто, грішми ОСОБА_7 та подальшого завдання удару ОСОБА_3 остатній.

В судовому засіданні перевірялись показання обвинуваченого ОСОБА_3 з приводу не причетності до скоєних кримінальних правопорушень та його обговорення потерпілою і свідком та створення штучних доказів, однак такі обставини не знайшли свого належного підтвердження в суді і спростовується дослідженими доказами у кримінальному проваджені та не узгоджуються із іншими доказами по справі, зокрема, самими ж показанням обвинуваченого ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_22 , протоколами слідчих дій, висновком експерта, досліджених в судовому засіданні відеоносіїв до протоколів слідчих (розшукових) дій.

Відповідно до вимог ст. 129 Конституції України, норм КПК України, основними засадами судочинства в Україні є верховенство права, законність, рівність усіх учасників судового розгляду перед законом і судом; повага до людської гідності.

Ухвалення судом вироку Іменем України є свідченням того, що саме держава Україна в особі суду надає правову оцінку особі та вчиненому нею діянню; вирок суду повинен бути ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими та оціненими під час судового розгляду з точки зору їх належності, допустимості і достовірності; сукупність доказів повинна бути достатньою та взаємозв`язаною для прийняття законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

При цьому, суд виходить із положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, норм Конституції України, КПК України, які визначають права і свободи кожного, хто перебуває під юрисдикцією членів Ради Європи, які підписали означену Конвенцію, держави, яка ратифікувала її у встановленому Законом порядку, та гарантують кожному права і свободи, визначені в розділі I Конвенції та розділу VIII Конституції України.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про практику застосування Конституції при здійсненні правосуддя" визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

Суд вважає, що обставини, викладені органом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні щодо обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочину та кримінального проступку), передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 125 КК України, підтверджуються належними та допустимими доказами, наданими стороною обвинувачення та дослідженими під час судового розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_3 , реалізував своє право на захист в повній мірі в судовому засіданні і подав суду ряд доказів.

Зокрема, проведений захистом слідчий експеримент щодо неможливості вилучення із замка запалювання магнітного ключа, без натискання педалі гальма схожого автомобіля.

Суд не бере до уваги такий доказ з підстав того, що такий слідчий експеримент проведений не з тим же автомобілем, при цьому, невідомі конкретні характеристики комплектації авто, з якого відкрито викрадено ключ із замку запалення.

Залучення захисниками та призначенням судом, за їхньої ініціативи, повторної судово - медичної експертизи потерпілої.

В судовому засіданні експерти ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , підтвердили свій висновок № 031-105-2020 від 06 листопада 2020 року і пояснили, що на їх переконання неможливо поставити відповідні діагнози по факту отримання тілесних ушкоджень потерпілою, а тому вони ставлять під сумнів висновок експерта № 892 від 08 вересня 2017 року.

Однак, як вбачається із висновку експертів № 031-105-2020 від 06 листопада 2020 року експертами не надано жодної відповіді на поставлені судом запитання, у тому числі, в судовому засіданні під час його роз`яснення, вони показали що на їхнє переконання наявні матеріали не дають достатньої можливості для встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , а тому суд не може його оцінювати з точки зору допустимості.

Поданий в судовому засіданні стороною захисту висновок експертного дослідження відео-, звукозапису № 15140/15697 від 19 вересня 2018 року не підтверджує і не спростовує встановлені обставини події судом, водночас, зафіксовані скірншоти відеозаписів, підтверджують конфліктну ситуацію між особами, в ході якої дійсно особа, як встановлено судом ОСОБА_3 правою рукою наносив удар ОСОБА_7 .

Щодо вартості ключа запалювання та його подальшого ремонту, суд бере до уваги довідку - товарний чек № 33 від 03 липня 2017 року, оскільки саме такі витрати понесені потерпілою стороною та підтверджується показання свідка ОСОБА_20 і показання самої потерпілої ОСОБА_7 про завдану їй шкоду.

Разом з цим, доводи сторони захисту про те, що саме ОСОБА_7 вчинила ДТП та покинула таке місце, що вподальшому спровокувало певні конфліктні дії обвинуваченого ОСОБА_3 з нею, спростовується постановами судів, згідно яких вини ОСОБА_7 чи ОСОБА_3 не встановлено, а провадження щодо кожного з них, закриті за відсутності події і складу такого адміністративного правопорушення.

Твердження ж обвинуваченого ОСОБА_3 про певний психологічний тиск на нього зі сторони правоохоронних органів з метою визнання ним вини, а також створення штучних доказів, не заслуговують на увагу, оскільки під час досудового розслідування, та й в суді, він наполегливо не визнав своє провини в інкримінованих кримінальних правопорушення, водночас, подана ним скарга про можливі такі дії, не є підтвердженням даного факту, оскільки такі обставини не доведено у іншому кримінальному провадженні, і суд їх розцінює як намагання ОСОБА_3 уникнути встановленої відповідальності за вчиненні кримінальні правопорушення.

Також захисники в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 ставили питання про визнання ряду доказів недопустимими і такими, що здобуті із порушенням Закону, зокрема, відеозапису з камер відеоспостереження ТРЦ "ПортCity", які надані слідчому добровільно на запит, без ухвали слідчого судді, і надалі оглянутий такий носій протоколом огляду предметів від 17 липня 2017 року.

Згідно ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Статтею 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння як здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Однак, в ході дослідження доказів, наданих стороною обвинувачення, не виявлено їх недопустимості та неналежності і обставин, які б вказували, що вони здобуті із порушенням Закону не встановлено.

Норма ч. 6 ст. 22 КПК України передбачає, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з положеннями ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

Диспозицією ст. 85 КПК України передбачено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Таким чином, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, дійшов до наступного висновку.

Обвинувачення, яке зазначене в обвинувальному акті, суд вважає доведеним, так як воно обґрунтовано достатніми доказами, які б підтверджували винуватість особи поза розумним сумнівом. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення ЄС у справі "Авшар проти Туреччини"). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення ЄС у справі "Веренцов проти України" - п. 86, "Яллох проти Німеччини").

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

При цьому, згідно до вимог ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючи законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

В основу вироку можуть бути покладені тільки достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також припущеннях.

Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права".

Обов`язок щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, передбачених ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (№ 475/97-ВР). Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про практику Суду як джерело права". Так, у справі "Barbera Messegu and Jabardo v Spain" від 06 грудня 1988 року (п. 146) Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості" вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного ("Barbera Messegu and Jabardo v.Spain", judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, р. 33, 77).

Аналогічно, ч. 5 ст. 9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів (п. 53 рішення Європейського Суду з прав людини від 20 вересня 2012 року у справі "Федорченко та Лозенко проти України"). Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п. 86 рішення Європейського Суду з прав людини від 11 липня 2013 року у справі "Вєренцов проти України").

Також, у справі "Барбера, Meссeгу и Хабардо против Іспанії" (Barbera, MesseguandJabardo v. Spain) від 6 грудня 1998 року (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинності" вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний скоїв злочин, який ставиться йому в провину; обов`язок доведення лежить на обвинуваченні, і всі сумніви повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що за змістом п. 2 ст. 6 Конвенції, докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, повинні відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Таким чином, суд приходить до переконання, що ОСОБА_3 слід визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень в даному кримінальному провадженні.

Беручи до уваги докази, на які посилаються обвинувачення, які вичерпно перевірені в судовому засіданні і враховуючи, що збирання доказів у справі стосовно ОСОБА_3 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях вичерпані, суд стверджує про доведеність вчинення останнім кримінальних правопорушень (злочину та кримінального проступку), передбачених ч. 3 ст. 186, ч.2 ст. 125 КК України.

У відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до вимог ст. 12 КК України, відносяться до категорії кримінального проступку та тяжкого злочину, дані про його особу та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд не вбачає.

Водночас, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує інформацію про стан його здоров`я, який не перебуває на обліку у лікаря нарколога чи психіатра та не звертався за допомогою до них, вперше притягується до кримінальної відповідальності, негативних характеристик щодо нього не надано, займається підприємницькою та волонтерською діяльністю, а також думку самої потерпілої, яка вказує на не відшкодування їй шкоди в добровільному порядку та з приводу призначення покарання обвинуваченого покладається на розсуд суду.

З урахуванням наведеного, суд призначає обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, в межах санкцій частин статей, за якими він засуджується та до відбуття визначає йому остаточне покарання, у виді позбавлення волі, при цьому, на підставі ст. 75 КК України звільняє його від відбування призначеного покарання із випробуванням, встановивши обвинуваченому мінімальний іспитовий строк, із покладенням на нього обов`язків згідно ст. 76 КК України.

Суд вважає, що дане покарання буде необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, так і іншими особами.

Разом з тим, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, вчинено ОСОБА_3 02 липня 2017 року, тому останній на підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України підлягає звільненню від призначеного покарання за цим кримінальним правопорушення, у зв`язку із закінченням строків давності.

До початку судового розгляду потерпіла ОСОБА_7 подала цивільний позов до ОСОБА_3 про відшкодування заподіяної майнової шкоди в сумі 7000 грн. та моральної шкоди в сумі 100000 грн.

Свої позовні вимоги потерпіла ОСОБА_7 обґрунтовує тим, що матеріальну шкоду їй завдано, адже вона була змушена виготовити новий ключ до автомобіля та викликати евакуатор. Разом з тим, вчинені кримінальні правопорушення ОСОБА_3 завдали їй моральної шкоди, оскільки внаслідок вчинених обвинуваченим дій, вона зазнала глибокої образи, перебувала в сильному фізичному та емоційному стресі, внаслідок отриманих побоїв.

В судовому засіданні потерпіла цивільний позивач, а також її представник підтримали поданий цивільний позов.

В судовому засіданні представник цивільного відповідача подала письмовий відзив, вказуючи на те, що розмір завданої матеріальної та моральної шкоди потерпілій нічим не підтверджено, а тому просила повністю відмовити в задоволенні цивільного позову.

Заслухавши думки учасників судового розгляду, оглянувши та дослідивши подані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення цивільного позову.

Відповідності до вимог ст. 128 КПК України особа, якій правопорушенням завдано шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов.

Згідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України і полягають у її відшкодуванні особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім завдання шкоди ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, яка відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

З врахуванням викладеного, беручи до уваги відомості про витрати майнового характеру потерпілої, що стверджується відповідними довідками, цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_3 в частині відшкодування матеріальної шкоди, слід задовольнити повністю та стягнути з обвинуваченого на її користь кошти в сумі 7000 грн.

Разом з тим, визначаючи розмір грошового відшкодування в рахунок моральної шкоди потерпілій, на підставі вимог ст. 1167 ЦК України, суд враховує тяжкість вчинених кримінальних правопорушень щодо неї, глибину фізичних і душевних страждань, зміни в її повсякденному житті, порушення нормальних життєвих зв`язків, інші обставини справи, вимоги розумності і справедливості, відповідно оцінює їх в розмірі 10000 грн., які слід стягнути з обвинуваченого в користь потерпілої, а тому цивільний позов в цій частині підлягає до часткового задоволення.

У відповідності до вимог ст. 100 КПК України суд вирішує долю речових доказів.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 128, 368, 370 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Визнати винним ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочину та кримінального проступку), передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 125 КК України і призначити йому покарання:

за ч. 3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки;

за ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_3 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він, протягом іспитового строку, тривалістю 1 (один) рік, не вчинить нового кримінального правоопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 майнову шкоду в сумі 7000 (сім тисяч) грн., моральну шкоду в сумі 10000 (десять тисяч) грн.

В іншій частині цивільного позову ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Речові докази: два оптичні диски залишити при матеріалах кримінального провадження.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченому, захисникам, представнику потерпілої та прокурору.

Головуючий:/підпис/

Згідно з оригіналом:

Суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_1