Номер провадження: 11-кп/813/1384/22
Справа № 515/913/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 ,
представника потерпілих ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Татарбунарського райсуду Одеської обл. від 18.03.2022 у кримінальному провадженні №0000841 від 30.04.2021 відносно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, перебуває у фактичних шлюбних стосунках, працюючого водієм по найму, займається волонтерською діяльністю, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі положень ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки з покладенням таких обов`язків.
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Частково задоволений цивільний позов та стягнута компенсація за моральну шкоду.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз.
Скасований арешт на майно та вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 29.04.2021 приблизно о 21 год. 45 хв., керуючи власним технічно справним автомобілем вантажним фургоном марки «Mercedes-Benz Atego 815», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у темну пору доби, з ввімкнутим ближнім освітленням передніх фар, здійснював рух по освітленій вуличними ліхтарями ділянці, по асфальтному сухому дорожньому покриттю проїзної частини вул. Василя Тура у м. Татарбунари Одеської обл., з боку вул. Романа Гульченка в напрямку вул. Борисівська.
Проїжджаючи по зазначеній ділянці дороги та не обравши безпечну швидкість, водій ОСОБА_7 вкрай уважним не був, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого напроти буд. №11 по вищевказаній вулиці, про який його інформували інформаційно-вказівні дорожні знаки 5.35.1 в 5.35.2 «Пішохідний перехід» та червоно-білого кольору горизонтальна розмітка 1.14.3 «зебра», здійснюючи рух з перевищенням допустимої в населеному пункті швидкості, своїми діями свідомо створював небезпеку для інших учасників дорожнього руху, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків легковажно розраховував на їх відвернення, чим порушив вимоги п.п.1.5, п/п «б» п.2.3 ПДР.
Так, отримуючи об`єктивні ознаки зміни дорожньої обстановки, що виразилися у появі попереду на проїзній частині небезпеки у русі у вигляді пішохода ОСОБА_10 , який почав перетинати проїзну частину у встановленому для переходу місці по зазначеному пішохідному переходу, на добре освітленій вуличними ліхтарним освітленням ділянці дороги, рухаючись у темпі кроку, з лівого боку праворуч за ходом руху автомобіля, навкоси, віддаляючись від розмітки пішохідного переходу, водій ОСОБА_7 не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких можуть бути створені перешкоди або небезпека для руху, через перевищення допустимої в населеному пункту швидкості руху, позбавив себе можливості уникнути аварійної ситуації, хоча завчасно міг виявити пішохода на дорозі, проігнорував вимоги п.п.18.1,12.3 вказаних Правил і при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, своєчасно не відреагував на виниклу небезпеку для руху, не зменшив швидкість руху керованого ним транспортного засобу аж до його зупинки, а навпаки, нехтуючи особистою безпекою те безпекою інших учасників руху, продовжив рух керованого транспортного засобу, переїжджаючи нерегульований пішохідний перехід.
Як наслідок, через перевищення швидкості руху водій ОСОБА_7 на відстані 3,9 м за межою розмітки 1.14.3 пішохідного переходу «зебра» допустив наїзд передньої частиною кабіни керованого автомобіля вантажний фургон марки «Mercedes-Benz Atego 815», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_10 , з наступним відкиданням та падінням потерпілого на дорожнє покриття.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) пішохід ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження, від яких настала його смерть у той ж день о 22 год. у КНП «Татарбунарська БЛ» ТМР, яка перебуває в прямому причинному зв`язку з наявною у нього поєднаною травмою обличчя та грудної клітки у вигляді переломів нижньої щелепи, множинних переломів правих та лівих ребер з крововиливами та розривами пристінкової плеври, розриву правої легені з крововиливом в праву плевральну порожнину, перелому тіла ІІІ грудного хребця з розривом оболонок і речовини спинного мозку. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_10 з`явився шок.
Отже, водій автомобіля «Mercedes-Benz Atego 815», реєст. номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 шляхом належного виконання вимог п.п. 1.5; 2.3 б; 12.3; 12.4.12.9 б; 18.1 ПДР України (постанова КМ України № 1306 від 10.10.2001), гарантовано мав технічну можливість запобігти ДТП і саме його фактичні дії знаходяться у причинному зв`язку з настанням події цієї пригоди.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого вказує, що покарання обвинуваченому призначено без урахування усіх обставин справи та його особи, а тому вважає вирок суду 1-ої інстанції в частині призначення покарання незаконним з наступних підстав:
- вказує, що судове рішення не містить оцінки думки потерпілих щодо міри призначеного судом покарання;
- суд 1-ої інстанції залишив поза увагою та не проаналізував характер та обсяг допущених обвинуваченим грубих порушень ПДР.
Посилаючись на викладені обставини, прокурор ОСОБА_6 просить вирок Татарбунарського райсуду Одеської обл. від 18.03.2022 відносно ОСОБА_7 скасувати частково, постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки. У відповідності до ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування основного покарання з іспитовим строком на 3 роки. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду 1-ої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, думку захисника, обвинуваченого та представника потерпілих, які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
З`ясувавши, що фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового розгляду не оспорюються, суд першої інстанції, за погодженням зі сторонами обвинувачення, захисту та потерпілих, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав за недоцільне дослідження доказів.
При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють і їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку.
Колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Водночас, апеляційний суд вважає неспроможними твердження прокурора про те, що судове рішення не містить оцінки думки потерпілих щодо необхідної міри покарання для ОСОБА_7 , оскільки суд 1-ої інстанції при призначенні покарання прийняв до уваги, прохання потерпілих не позбавляти обвинуваченого волі та всі обставини справи.
Аналогічну позицію висловив представник потерпілих ОСОБА_9 в ході апеляційного розгляду та просив не позбавляти обвинуваченого ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами, оскільки він відшкодував завдані моральну шкоду та матеріальні збитки, та автомобіль є єдиним джерелом утримання його сім`ї.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд 1-ої інстанції зазначив, що враховує щире розкаяння у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, добровільно відшкодував потерпілій стороні завданий збиток, а також судом не встановлено обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого.
Що стосується тверджень прокурора про те, що суд 1-ої інстанції залишив поза увагою та не проаналізував характер та обсяг допущених обвинуваченим грубих порушень ПДР, колегія суддів вважає надуманими, так як обставини вчиненого злочину в повному обсязі описані в рішенні суду 1-ої інстанції, в тому числі і опис порушення ПТД.
При таких обставинах, суд 1-ої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства.
Що стосується доводів прокурора про необхідність застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання, апеляційний суд враховує що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає можливість призначення додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Водночас, на переконання колегії суддів, суд 1-ої інстанції обґрунтовано врахував наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, та відсутність обставин, що його обтяжують, прийняв до уваги, що ОСОБА_7 тривалий час, використовуючи транспортні засоби, позитивно характеризується за місцем проживання, в умовах збройної агресії російської федерації проти України він займається волонтерською діяльністю, використовуючи належний йому автомобіль, суд не встановив підстав для призначення йому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, з чим апеляційний суд погоджується.
Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.
Отже, апеляційний суд вважає, що вирок суду 1-ої інстанції є законним, мотивованим та справедливим, тому апеляційна скарга прокурора ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Татарбунарського райсуду Одеської обл. від 18.03.2022 у кримінальному провадженні №0000841 від 30.04.2021 яким ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3