Справа № 458/364/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2022 м. Турка

Турківський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі сторін кримінального провадження
сторона обвинувачення:

прокурор Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_3 ,

потерпіла ОСОБА_4 не прибула,
сторона захисту:

особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_5 не прибув,

захисник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Турка Львівської області клопотання прокурора Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_3 про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Завадівка Турківський район Львівська область, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресо: АДРЕСА_2 , громадянин України, з професійно-технічною освітою, не працюючий, особа з інвалідністю II групи загального захворювання, раніше не судимий, у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.05.2022 року за №0000216 за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,-

В С Т А Н О В И В:
Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку приходить до висновку, що клопотання про застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру підлягає застосуванню, виходячи з наступного.
Згідно п.1 ч.1 ст.503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.
Частинами 1 та 2 ст.512 КПК України визначено, що судовий розгляд здійснюється одноособово суддею в судовому засіданні за участю прокурора, обов`язковою участю фізичної особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, її законного представника та захисника згідно із загальними правилами цього Кодексу.
ЄСПЛ в рішенні від 27.03.2008 року у справі «Штукатуров проти Росії» (заява № 44009/05) зазначив, що, вирішуючи справу про визнання особи недієздатною виключно на підставі письмових доказів, не побачивши і не почувши особу, суд порушив її право на справедливий судовий розгляд, передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Конституційний Суд України у Рішенні від 01.06.2016 року у справі № 2-рп/2016 зазначив, що недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод; хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.
Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» особи, яким надається психіатрична допомога, мають право на особисту участь у судових засіданнях, висловлення своєї думки щодо висновків лікарів-психіатрів у судовому засіданні при вирішенні питань, пов`язаних із наданням їм психіатричної допомоги та обмеженням у зв`язку з цим їх прав.
Окрім цього, ни суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності закону України міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір (ч. 5 ст. 8 ЦПК України).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17.07.1997 року і набрала чинності для України 11.09.1997 року.
Таким чином, особа, має право на участь у слуханні справи та на справедливий розгляд своєї справи. Зокрема, така особа повинна бути повідомлена про розгляд справи, їй має бути роз`яснено її права, вона повинна мати можливість за бажання скористатися безоплатною правовою допомогою і брати участь у судових засіданнях.
Навіть у разі наявності реальних, доведених застережень щодо небезпеки безпосередньої участі цієї особи у розгляді справи для інших осіб або для неї самої суд повинен, принаймні, мати візуальний контакт із такою особою, а краще опитати її (за необхідності дистанційно, у режимі відеоконференції). Якщо на момент розгляду справи особа позбавлена волі як психічно хвора, суд має перевірити законність підстав позбавлення волі такої особи, щоб гарантувати права людини на свободу та справедливий суд.
Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування ст..6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950 року) визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема, для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд.
Європейський суд з прав людини вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення п. 1 ст. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах, так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (п. 59 рішення Суду від 19.06.2001 року у справі "Креуз проти Польщі").
Європейський суд з прав людини у рішенні від 19.04.1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» (Kraska v. Switzerland) визначив, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
Судовий розгляд завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру або про відмову в їх застосуванні.
Частиною 1 ст.513 КПК України визначено, що під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
При цьому, під час судового розгляду кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_5 10.05.2022 року приблизно о 07.30 год, перебуваючи по вул. Стрий в селі Завадівка Самбірського району Львівської області, на сільській дорозі, поблизу житлового будинку № 31 неподалік пішохідного підвісного моста, що веде через річку Стрий, будучи в стані алкогольного сп`яніння, побачивши там ОСОБА_7 , який проходив по вказаній дорозі та йшов йому на зустріч, з метою заподіяння останньому тілесних ушкоджень на ґрунті особистих неприязних відносин та з метою помсти, підняв правою рукою із землі камінь ти наблизившись до нього на відстань приблизно 2-3 м, кинув каменем в ОСОБА_7 та влучив йому в ліву сторону голови над вухом, чим спричинив потерпілому ОСОБА_7 наступні тілесні ушкодження: відкриту черепно-мозкову травму у вигляді рани та саден лівої вискової ділянки, масиви крововиливу на внутрішній поверхні м`яких покровів лівої половини черепа, ушкодження лівого вискового м`язу, вдавленого перелому кісток лівої половини черепа, крововиливу під тверду оболонку лівої півкулі мозку, забою лівої вискової частки мозку у вигляді крововиливу під м`які оболонки, розривних ушкоджень м`яких оболонок та розмізження речовини лівої вискової частки, які згідно висновку судово - медичної експертизи відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння і перебувають у прямому причинному зв`язку із наставанням ІНФОРМАЦІЯ_2 смерті ОСОБА_7 .
Таким чином, суспільно небезпечне діяння, яке вчинив ОСОБА_5 підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, тобто заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.
Таким чином, під час судового розгляду було встановлено, що мало місце вчинення суспільно небезпечного діяння та це діяння було вчинено саме ОСОБА_5 , що відповідає вимогам п.1, 2 ч.1 ст.513 КПК України.
При цьому, суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 6 лютого 2020 року у справі №234/18511/18 (провадження №51-4960км19) зазначив, що оскільки у стані неосудності особа не здатна розуміти своїх дій та керувати ними, а мета і мотив, які особа має чітко усвідомлювати, як ознаки суб`єктивної сторони складу злочину за наявності такого стану відсутні, то встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим.
У такому випадку юридична оцінка суспільно небезпечного діяння повинна надаватися, виходячи з фактичних обставин скоєного діяння та наслідків, що настали.
Згідно частини 1 ст.19 КК України осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.
Частиною 2 ст.19 КК України визначено, що не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.
До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
При цьому, з наданих прокурором і дослідженому в судовому засіданні висновку судово-психіатричної експертизи № 151 від 09.06.2022 року встановлено, що ОСОБА_5 , приблизно з 2010-2011років та на даний час страждає хронічним психічним захворюванням - органічним маячним розладом, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Через наявний у нього тяжкий хронічний психічний розлад не може самостійно реалізовувати своє право на захист. Прямих проти показів для участі у слідчих та процесуальних діях у ОСОБА_5 немає, однак у зв`язку із хронічним психічним захворюванням він не може правильно сприймати обставини, які мають значення для справи та давати по них вірні покази. Клінічних ознак хронічного алкоголізму та наркоманії не виявляє. У період інкримінованих дій ОСОБА_5 не перебував у стані патологічного сп`яніння, а також у іншому хворобливому стані, пов`язаному із вживанням алкоголю, але також страждав хронічним психічним захворюванням - органічним маячним розладом. Не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, на час проведення експертизи активної суспільної небезпеки не виявляє, потребує застосування примусових заходів медичного характеру у психіатричній лікарні із посиленим наглядом.
З наведених висновків експертів вбачається, що ОСОБА_5 суспільно небезпечне діяння, яке передбачені Особливою частиною Кримінального кодексу України, було вчинено у стані неосудності та він продовжує перебувати в даному стані на момент розгляду кримінального провадження, що відповідає положенням п.3 ч.1 ст.513 КПК України та ч.4 ст.513 КПК України, якою визначено, що якщо буде встановлено, що суспільно небезпечне діяння особа вчинила у стані неосудності, і на момент судового розгляду видужала або внаслідок змін у стані її здоров`я не відпала потреба в застосуванні примусових заходів медичного характеру, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру, оскільки госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, не пов`язане з посяганням на життя інших осіб, і за своїм психічним станом не становить загрози для суспільства, але потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах посиленого нагляду.
При цьому, згідно ст..92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.
Відповідно до положень ст..93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: 1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності кримінальні правопорушення; 3) які вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.
За наведених обставин суд приходить до висновку, що в даному випадку наявні підстави для застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру, як до особи, що вчинила у стані неосудності суспільно небезпечні діяння, що відповідає положенням п.1 ч.1 ст.93 КК України.
Згідно ч.1 ст.94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Частиною 2 ст.94 КК України визначено, що надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку може бути застосоване судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги.
Відповідно до ч.3 ст.94 КК України госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.
Частиною 4 ст.94 КК України визначено, що госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, не пов`язане з посяганням на життя інших осіб, і за своїм психічним станом не становить загрози для суспільства, але потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах посиленого нагляду.
Відповідно до ч.5 ст.94 КК України госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.
Пленум Верховного Суду України в п.7 постанови від 03.06.2005 року №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» зазначив, що до неосудних (не здатних усвідомлювати свої дії або керувати ними) та обмежено осудних (не здатних повною мірою усвідомлювати свої дії або керувати ними) осіб за медичними критеріями не можуть застосовуватись однакові примусові заходи медичного характеру з числа передбачених ч.ч.3-5 ст. 94 КК України.
З огляду на те, що надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких саме і є критерієм обмеженої осудності (ч. 1 ст. 20, ч. 2 ст. 94 КК України), судам слід враховувати, що до осіб, визнаних обмежено осудними, у разі потреби може застосовуватися лише цей вид примусових заходів медичного характеру.
Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним особам у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.
Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 року №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» визначено, що за змістом ст..ст.20, 94 КК України надання обмежено осудній або неосудній особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку не зумовлюється призначенням їй певного виду покарання. Тому слід вважати, що ця допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання: якщо воно пов`язане з позбавленням волі, то здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане, - на психіатричні заклади органів охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.
З огляду на вимоги статей 19, 94 КК України до осіб, визнаних судом неосудними, залежно від характеру і тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння та ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб може бути застосована госпіталізація до психіатричних закладів зі звичайним, посиленим чи суворим наглядом або їм може бути надана у примусовому порядку амбулаторна психіатрична допомога за місцем проживання.
Окрім цього, ст..19 Закону України №1489-III від 22.02.2000 року «Про психіатричну допомогу» врегульовано питання примусових заходів медичного характеру, і такі примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених кримінальним і кримінальним процесуальним кодексом України, Законом України «Про психіатричну допомогу» та іншими законами. За рішенням суду застосовуються такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом.
Питання про продовження, зміну або припинення застосування примусового заходу медичного характеру вирішується судом у разі такої зміни стану психічного здоров`я особи, за якої відпадає необхідність застосування раніше призначеного заходу та виникає необхідність у призначенні іншого примусового заходу медичного характеру чи якщо особа видужала.
Продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу.
Зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру може здійснюватися судом також за заявою особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, або її захисника чи іншого законного представника, у разі якщо така особа за своїм станом здоров`я не може усвідомлено подати до суду відповідну заяву.
Особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення, продовження або про зміну застосування таких заходів. У подальшому продовження застосування примусового заходу медичного характеру проводиться кожного разу на строк, що не перевищує 6 місяців.
Особа, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, має право звернутися до суду із заявою про зміну або припинення застосування примусових заходів медичного характеру не частіше одного разу на 6 місяців та незалежно від того, чи розглядалося це питання судом в зазначений період.
Примусові заходи медичного характеру, не пов`язані з позбавленням волі, застосовуються в закладі з надання психіатричної допомоги у межах адміністративно-територіальної одиниці за місцем проживання особи за бажанням такої особи.
З наведеного вбачається, що як положення ч.ч.2-5 ст.94 КК України, так і наведені роз`яснення Верховного Суду України, питання щодо виду примусового медичного заходу пов`язують з характером і тяжкістю захворювання, тяжкістю вчиненого діяння та ступенем небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб.
При цьому, з висновку судово-психіатричної експертизи № 151 від 09.06.2022 року встановлено, що ОСОБА_5 експерти-психіатри визнали психічно хворим, оскільки приблизно з 2010-2011 років та на час проведення експертизи ОСОБА_5 страждає хронічним психічним захворюванням - органічним маячним розладом. Не може усвідомлювати свої дії та керувати ними, враховуючи його актуальний психічний стан, ступень суспільної небезпечності інкримінованого суспільно небезпечного діяння, експертна комісія рекомендувала застосування відносно ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру у психіатричній лікарні із посиленим наглядом.
З матеріалів клопотання вбачається, що експерти-психіатри вбачали за доцільне і комісія рекомендувала застосування відносно ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру у психіатричній лікарні із посиленим наглядом.
Водночас прокурор в клопотанні просить застосувати відносно ОСОБА_5 примусові заходи медичного характеру у психіатричній лікарні із суворим наглядом, не надавши при цьому відповідних доказів в частині застосування не посиленого нагляду, що вбачається з висновку судово-психіатричної експертизи № 151 від 09.06.2022 року, а суворого нагляду.
Окрім цього, в клопотанні прокурор посилається на норми ч.4 ст.94 КК України, яка передбачає госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом, а не з суворим наглядом. Однак в прохальній частині клопотання прокурор, без посилання на норми процесуального закону, просить застосувати відносно ОСОБА_5 примусові заходи медичного характеру у психіатричній лікарні із суворим наглядом.
У зв`язку з цим, на переконання суду в цій частині застосування не суворого, а посиленого нагляду відносно ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру у психіатричній лікарні слід відмовити, що відповідає вимогам п.3 ч.1 ст.94 КК України, ч.4 ст.94 КК України, висновку судово-психіатричної експертизи № 151 від 09.06.2022 року.
Зазначене узгоджується з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України який в п.15 постанови від 03.06.2005 року №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» зазначив, що для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК України суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме).
При цьому, слід звернути увагу на те, що в згаданому пункті постанови від 03.06.2005 року №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» Верховний Суд України також зазначив, що «…При цьому в ухвалі (постанові) суду не треба наводити назву конкретного психіатричного закладу, до якого має бути госпіталізована неосудна особа, і вказувати строк застосування примусового заходу медичного характеру…».
Зазначене узгоджується з положеннями статті 95 КК України, частиною 2 якої визначено, що особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу.
У разі відсутності підстав для припинення або зміни застосування примусового заходу медичного характеру представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, направляє до суду заяву, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження застосування примусового заходу медичного характеру. У разі необхідності продовження застосування примусового заходу медичного характеру понад 6 місяців представник закладу з надання психіатричної допомоги (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, повинен направити до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про продовження застосування примусового заходу.
До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження надання особі такої психіатричної допомоги.
В подальшому продовження застосовування примусового заходу медичного характеру проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців.
Долю зазначених речових доказів слід визначити у відповідності до положень статті 100 КПК України.
Щодо заходів забезпечення кримінального провадження.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13.05.2022 року на вилучене 11.05.2022 року під час огляду місця події майно, яке вилучено з АДРЕСА_3 , а саме на: одну пару шльопанців синього кольору; одну пару сірих носків; одну кофту сірого кольору; один світер сірого кольору з темно коричневими смужками; одну куртку темного кольору; одні темні штани, які згідно квитанції виданої відділенням поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області передані на зберігання кімнати зберігання речових доказів відділення поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області - скасувати на підставі ч.4 ст.174 КПК України і повернути потерпілій по даному кримінальному провадженню ОСОБА_4 .
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13.05.2022 року на вилучене 10.05.2022 року під час огляду місця події майно, яке вилучено з АДРЕСА_2 , а саме на: два змиви зі слідами РБК; один зіскоб зі слідами РБК; марлевий тампон зі слідами РБК; ватний тампон зі слідами РБК; один камінь темно-сірогого кольору зі слідами РБК, які згідно квитанції виданої відділенням поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області передані на зберігання кімнати зберігання речових доказів відділення поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області знищити.
Стосовно вирішення питань наявності процесуальні витрат, суд зазначає наступне. Процесуальні витрати повинні бути підтверджені відповідними довідками, які повинні бути надані суду прокурором.
При цьому, згідно ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
З наведеної норми вбачається, що КПК України можливість стягнення з винної особи витрат на залучення експерта пов`язано виключно з фактом ухвалення щодо особи обвинувального вироку.
Вказане узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, який в постанові від 15.03.2018 року у справі №390/1488/17 зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України витрати на залучення експерта стягуються з обвинуваченого на користь держави тільки у разі ухвалення обвинувального вироку. Цією правовою позицією визначено, що правильна позицію судів про необхідність виключення з резолютивної частини ухвали рішення про стягнення на користь держави судові витрати на проведення експертизи, оскільки, судом першої інстанції обвинувальний вирок не ухвалюється.
При цьому, згідно ч.3 ст.119 КПК України у разі зменшення розміру належних до оплати процесуальних витрат чи звільнення від їх оплати повністю або частково відповідні витрати компенсуються за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Цивільний позов прокурором та потерпілим під час досудового провадження та судового розгляду не заявлено.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.119,124,369-372,503-513 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання прокурора Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_3 про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_5 про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженню внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.05.2022 року за №0000216 за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України задовольнити частково.
Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Завадівка Турківський район Львівська область, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресо: АДРЕСА_2 , громадянин України, з професійно-технічною освітою, не працюючий, особа з інвалідністю II групи загального захворювання, раніше не судимий, примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із посиленим наглядом.
В частині клопотання прокурора Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_3 про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_5 про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженню внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.05.2022 року за №0000216 за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом - відмовити.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13.05.2022 року на вилучене 11.05.2022 року під час огляду місця події майно, яке вилучено з АДРЕСА_3 , а саме на: одну пару шльопанців синього кольору; одну пару сірих носків; одну кофту сірого кольору; один світер сірого кольору з темно коричневими смужками; одну куртку темного кольору; одні темні штани, які згідно квитанції виданої відділенням поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області передані на зберігання кімнати зберігання речових доказів відділення поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області скасувати.
Речові докази, а саме: одну пару шльопанців синього кольору; одну пару сірих носків; одну кофту сірого кольору; один світер сірого кольору з темно коричневими смужками; одну куртку темного кольору; одні темні штани, які згідно квитанції виданої відділенням поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області передані на зберігання кімнати зберігання речових доказів відділення поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області повернути потерпілій по даному кримінальному провадженню ОСОБА_4 після вступу ухвали в законну силу.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 13.05.2022 року на вилучене 10.05.2022 року під час огляду місця події майно, яке вилучено з АДРЕСА_2 , а саме на: два змиви зі слідами РБК; один зіскоб зі слідами РБК; марлевий тампон зі слідами РБК; ватний тампон зі слідами РБК; один камінь темно-сірогого кольору зі слідами РБК скасувати.
Речові докази, а саме: два змиви зі слідами РБК; один зіскоб зі слідами РБК; марлевий тампон зі слідами РБК; ватний тампон зі слідами РБК; один камінь темно-сірогого кольору зі слідами РБК, які згідно квитанції виданої відділенням поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області передані на зберігання кімнати зберігання речових доказів відділення поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області знищити.
Обраний запобіжний захід ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Завадівка Турківського району Львівської області, зареєстрованому в АДРЕСА_1 , - проживає по АДРЕСА_2 , у виді поміщення до психіатричного закладу - комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», що за знаходиться адресою: м. Львів, вул. Кульпарківська, 95 в умовах, що виключають ОСОБА_5 небезпечну поведінку терміном на два місяці, з 06.07.2022 року до 06.09.2022 року включно залишити в силі до вступу ухвали в законну силу.
Цивільний позов у кримінальному провадженні прокурором та потерпілою омобою не заявлено.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Льівського апеляційного суду через Турківський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Інформацію щодо справи, що розглядається, учасники справи можуть отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, веб-адреса сторінки Єдиного державного реєстру судових рішень: http://court.gov.ua; https://tk.lv.court.gov.ua/

Суддя ОСОБА_1