Номер провадження: 11-кп/813/1387/22
Справа № 513/150/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом, Татарбунарським районним судом Одеської області та ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» матеріали кримінального провадження №0000213 від 25.11.2020 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Саратського районного суду Одеської області від 31.03.2022 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Білгород-Дністровський Одеської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу статті 89 КК України раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, ч.1 ст.263 КК України,-
встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі, строком на 4 (чотири) роки.
Запобіжний захід ОСОБА_8 до вступу вироку в законну силу, обрано у виді тримання під вартою та останній взятий під-варту в залі суду.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахується з 31 березня 2022 року.
Вироком вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з оскарженим вироком, ОСОБА_8 , 22 листопада 2020 року, приблизно о 15 год. 30 хв., перебуваючи на північній околиці смт Сарата Одеської області на території пасовища на землі знайшов та підібрав ручну осколкову гранату РГД-5, яка відносяться до категорії бойових припасів і відповідно до інформаційних джерел корпуси ручних осколкових гранат РГД-5, споряджені зарядом бризантної вибухової речовини - тротил (масою 100-115 грам), яку в подальшому привласнив, чим без передбаченого законом дозволу придбав.
В подальшому, ОСОБА_8 , діючи з умислом, направленим на придбання, шляхом привласнення знайденого бойового припасу, без передбаченого законом дозволу, в порушення постанови Верховної Ради України № 2471-XII від 17 червня 1992 року, «Про право власності на окремі види майна», Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12 жовтня 1992 року, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва, для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи, аналогічними за властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї, або вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України № 622 від 21 серпня 1998 року, знайдену ручну осколкову гранату РГД-5, що містить вибухову речовину, переніс та поклав до лівої двері автомобіля марки «ГАЗ» білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 03 березня 2010 року видане УДАІ № 134, належить ОСОБА_9 , та користувався тимчасово ОСОБА_10 , який на той час знаходився на території господарства, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , та зберігав вказаний предмет без відома власника та користувача.
Згодом, 24 листопада 2020 року, приблизно о 18 год. 51 хв., до чергової частини Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області надійшло телефонне повідомлення від чергової медсестри приймального відділення Комунального закладу «Саратська Центральна районна лікарня» за ЄО № 3514 про те, що до реанімаційного відділення Комунального закладу «Саратська Центральна районна лікарня» доставлено неповнолітнього ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з тілесними ушкодженнями у вигляді численних осколкових поранень всього тіла та травматичної ампутації лівої кісті, які він отримав від вибуху гранати РГД-5, який стався на території господарства, яке знаходиться за адресою: Одеська область смт Сарата вул. Ігнаца Ліндла, 2.
При прибутті на місце події СОГ Саратського ВП Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, 24 листопада 2020 року у період часу з 18 години 40 хвилин по 20 годину 10 хвилин, за участю співробітника ВТКЗ УВТС ГУНП в Одеській області, було проведено огляд місця події, в ході якого було виявлено та вилучено деталі і залишки ручної осколкової гранати РГД-5, а саме: важіль до підривача типу УЗРГМ-2 та осколки корпусу гранати РГД-5, які відносяться до категорії бойових припасів і відповідно до інформаційних джерел корпуси ручних осколкових гранат РГД-5, споряджені зарядом бризантної вибухової речовини - тротил (масою 100-115 грам).
Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 , кожен окремо, подали апеляційні скарги, в яких просять змінити вирок в частині призначеного покарання та призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, посилаючись на суворість призначеного покарання. Сторона захисту посилається на те, що при призначенні покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував фактичні обставини справи, а саме цивільний позов не був заявлений, обвинувачений має постійне місце проживання, працює по найму, має на утриманні двох батьків похилого віку, які перебувають на його утриманні та потребують догляду, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також його тяжкі інфекційні хвороби, які неможливо лікувати в умовах установи виконання покарань.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційні скарги, просили змінити вирок суду; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_12 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в порядку ст.349 КПК. Ці обставини захисником та обвинуваченим не оспорюються, а тому вони не є предметом апеляційного розгляду, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного злочину ОСОБА_8 не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду лише в межах апеляційних скарг.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого стосовно суворості призначеного покарання, апеляційний суд дійшов висновку про таке.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.263 КК України, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки злочину, особу винного, та не встановив обставин для застосування при призначенні покарання у виді позбавлення волі положень ст.ст.75,76 КК України.
Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим, з огляду на таке.
Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Зі змісту апеляційних скарг вбачається, що захисник та обвинувачений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_8 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції в повній мірі врахував, що обвинувачений визнав себе винним у скоєному та сприяв розкриттю злочину, позицію потерпілої сторони, яка не заявляла цивільний позов, а також врахував досудову доповідь органу пробації та характеристику з місця проживання. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на законних підставах призначив обвинуваченому покарання майже в мінімальних межах санкції статті кримінального закону, яке останній повинен відбувати реально.
Доводи сторони захисту щодо щирого каяття та сприяння розкриттю злочину, на думку апеляційного суду, не можуть бути вирішальними обставинами, які дають підстави для застосування положень ст.75 КК України. Такий висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції висловленій у постанові Першої судової Палати ККС у складі ВС від 10 серпня 2021 року по справі №235/689/20.
Щодо доводів захисника та обвинуваченого ОСОБА_8 , що він має батьків похилого віку, які перебувають на його утриманні та наявність тяжких інфекційних захворювань, то вони не підтверджені відповідними доказами.
З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке він повинен відбувати реально та таке покарання не можна вважати занадто суворим, оскільки воно відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Саратського районного суду Одеської області від 31.03.2022 року в кримінальному провадженні №0000213 від 25.11.2020 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим та засуджений за ч.1 ст.263 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії даної ухвали.
Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4