Київський апеляційний суд
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

20 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0002558 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Гостра Могила Ставищенського району Київської області, громадянина України, що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , судимого:

1) вироком Ставищенського районного суду Київської області

від 16.03.2018 за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

2) вироком Ставищенського районного суду Київської області

від 24.07.2018 за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України на підставі ст.71 КК України на 3 роки 1 місяць позбавлення волі, звільненого 13.07.2021 по відбуттю строку покарання,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ставищенського районного суду Київської області від 29 листопада 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Ставищенського районного суду Київської області від 29.11.2021 ОСОБА_6 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.185 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні в.о. начальника Ставищенського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_6 і правильність кваліфікації його дій, однак вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України, безпідставно звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Внаслідок цього призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

На переконання прокурора, суд безпідставно врахував як обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття, оскільки визнання обвинуваченим вини не свідчить про це. Разом з тим, поза увагою суду залишилося те, що ОСОБА_6 негативно характеризується за місцем проживання (схильний до вчинення крадіжок), систематично зловживає спиртними напоями, не має сім`ї, не працює, на обліку в центрі зайнятості не перебуває і, будучи неодноразово судимим за вчинення крадіжок, нове кримінальне правопорушення вчинив через три місяці після звільнення. А тому вважає, що суд дійшов помилкового висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи обвинуваченого, який поклався на розсуд суду; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити частково, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що 20 жовтня 2021 року близько 5 години ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що власників домоволодіння АДРЕСА_2 немає на місці, вирішив вчинити крадіжку майна. Скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_6 шляхом вільного доступу зайшов на територію домоволодіння, де помітив корпус заднього моста до автомобіля марки ГАЗ 53. Після цього ОСОБА_6 повернувся до місця свого проживання, де взяв металевий візок, повернувся до вказаного раніше домоволодіння і з використанням візка повторно таємно викрав корпус заднього моста автомобіля марки ГАЗ 53, яким розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 майнової шкоди на суму 1 416 гривень 67 копійок.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.2 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни чи скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст.50, 75 КК України, без достатніх підстав, призначивши обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, звільнив від його відбування з випробуванням, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі прокурор.

Так, згідно з ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримав і, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, має дві не погашені судимості за вчинення крадіжок, і до нього вже неодноразово застосовувалося звільнення від відбування покарання з випробуванням. Однак як після закінчення, так і протягом визначеного судом іспитового строку він продовжує вчинювати крадіжки чужого майна, не працює і не займається суспільно корисною роботою.

Безпідставно, на переконання колегії суддів, суд врахував як обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття, оскільки спосіб життя ОСОБА_6 , який через три місяці після звільнення з установи виконання покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, переконливо свідчить про відсутність ним критичної оцінки своїх дій та небажання стати на шлях виправлення і дотримуватись установлених у суспільстві правил поведінки.

А тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Згідно з ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Тому відповідно до вимог ст.ст.413, 420 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що, потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції.

При ухваленні вироку в цій частині колегія суддів відповідно до вимог ст.65 КК України враховує, що ОСОБА_6 вчинив умисний нетяжкий злочин проти власності, обставини його вчинення, те, що матеріальної шкоди потерпілому, фактично, завдано не було, особу винного, який неодноразово судимий, зловживає алкогольними напоями, не працює, не має міцних сімейних чи соціальних зв`язків. У відповідності до досудової доповіді органу пробації ризик вчинення ОСОБА_6 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства оцінюється як високий

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, не встановлено.

Підстав для призначення ОСОБА_6 більш м`яких за видом покарань, передбачених санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів не вбачає, і приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально.

Саме таке покарання, яке полягає в ізоляції та поміщенні до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде відповідати вимогам ст.65 КК України за своїм видом та буде необхідним для досягнення його мети, тобто необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_6 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Необхідності у призначенні обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, суд апеляційної інстанції не вбачає. Відсутні підстави і для скасування вироку та ухвалення нового з визнанням ОСОБА_6 винуватим, оскільки зміст апеляційної скарги свідчить про згоду прокурора з вироком у цій частині, і він порушує питання про скасування вироку виключно в частині призначеного покарання. А тому апеляційна скарга задовольняється частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Ставищенського районного суду Київської області від 29 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання із звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_6 за ч.2 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 1 /один/ рік.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з дня його затримання в порядку виконання вироку.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3