Дата документу 25.08.2022 Справа № 331/3020/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/548/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/3020/17Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 01 листопада 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу даного кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИЛА
Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що він 14.02.2016 (згідно обставин, які встановлені у судовому засіданні, події відбувались 14.02.2017), приблизно о 12 годині, перебуваючи у власній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , вживав алкогольні напої разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Під час спільного вживання алкогольних напоїв між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 раптово виник конфлікт, який переріс у бійку. Після чого ОСОБА_9 приблизно о 15.10 год. залишив вказану квартиру та направився за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 . Приблизно о 16.00 год. того ж дня ОСОБА_9 повернувся до дверей квартири ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 з метою забрати випадково залишені в квартирі документи та почав стукати у двері з вимогою впустити його до квартири. Коли ОСОБА_8 відмовився впустити ОСОБА_9 до квартири, той почав сильніше стукати ногою у двері. В цей час у ОСОБА_8 виник умисел на умисне вбивство ОСОБА_9 , після чого, діючи з мотивів раптово виниклої особистої неприязні, з метою умисного вбивства ОСОБА_11 , він взяв з кухні ніж та, коли ОСОБА_9 увійшов до вказаної квартири, завдав йому один удар ножем в область лівої передньої частини грудної клітини, чим спричинив проникаюче поранення лівої половини грудної клітини в проекції 5-го межребер`я по середньо-ключичній лінії, з розвитком геморагічногопневмоторакса (скупчення крові в плевральній порожнині), що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення, та два удари в область основи першого пальця та в область нігтьової фаланги правої кисті, що кваліфікується як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Однак вказаний злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі ОСОБА_8 , оскільки потерпілий ОСОБА_9 втік з місця скоєння злочину та йому було своєчасно надано медичну допомогу.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_8 прокурором були кваліфіковані за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу даного кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі. Свої вимоги прокурор мотивувала тим, що суд дійшов помилкового висновку про те, що обвинувачений діяв правомірно, захищаючись від протиправного насильницького вторгнення у житло, оскільки такі висновки не підтверджені дослідженими під час судового розгляду доказами. При цьому судом не враховано, що потерпілий був неозброєний, не перевірено обставини, за яких стався конфлікт між потерпілим та обвинуваченим, оскільки потерпілий в судовому засіданні допитаний не був, клопотання прокурора про його допит судом відхилено. Між тим, під час досудового розслідування потерпілий вказував, що він повернувся та стукав до квартири з метою забрати випадково залишені там особисті документи. Проте судом взято до уваги та покладено в основу вироку лише покази обвинуваченого про те, що потерпілий вибивав його двері та погрожував вбити. Крім того, в своїй заяві потерпілий просив проводити судові засідання за участі його представника, яка з незрозумілих причин припинила з`являтися в судові засідання з 26.03.2020 року, проте думку з цього питання у потерпілого не з`ясовано взагалі. Також судом не з`ясовано, чи було відомо потерпілому кому саме належить квартира АДРЕСА_3 та хто в ній мешкав, а тому висновки суду про відвернення обвинуваченим протиправного насильницького вторгнення у житло є передчасними та хибними. Відповідно до матеріалів справи вказана квартира належить сестрі обвинуваченого ОСОБА_8 . Покази обвинуваченого щодо механізму спричинення потерпілому тілесних ушкоджень підлягають об`єктивному сумніву та спростовуються висновками експертиз та показами експерта. Також суд зробив припущення та зазначив у вироку, що потерпілий ногами вибивав вхідні двері в квартиру обвинуваченого та вибив частину дверей. Проте дана обставина не була жодним чином перевірена під час судового розгляду, не з`ясовано коли та за яких обставин виникли вказані пошкодження дверей, які можливо були вже задовго до подій, які розглядаються. Посилання суду на те, що на речах встановлена наявність крові людини, походження якої не виключається від ОСОБА_8 та ОСОБА_10 не відповідає дійсності, оскільки відповідно до резолютивних частин імунологічних експертиз на речах встановлена наявність крові людини, яка дозволяє припустити її походження від потерпілого та ОСОБА_10 , та не виключається лише домішка крові обвинуваченого. Вказане спростовує висновки суду про те, що до спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, обвинувачений був побитий потерпілим. Таким чином суд упереджено поставився до дослідження доказів сторони обвинувачення та не надав належну оцінку доказам у їх сукупності. Крім того, потерпілий в ході конфлікту не становив для обвинуваченого та ОСОБА_10 будь-якої загрози і підстав для самозахисту або необхідності відвернення посягання з боку потерпілого в нього не виникало. При цьому характер та локалізація тілесних ушкоджень у потерпілого свідчать про те, що умисел обвинуваченого був спрямований на спричинення смерті потерпілому.

Крім того, прокурор просила допитати під час апеляційного розгляду потерпілого ОСОБА_11 та повторно дослідити докази у кримінальному провадженні, зазначені в апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Зі змісту ст.370 КПК, де визначено вимоги стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Згідно зі ст.374 ч.3 п.1 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Цих вимог закону суд першої інстанції дотримався.

З матеріалів провадження убачається, що суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , провів судовий розгляд у відповідності до положень ч.1 ст.337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності.

Суд у судовому засіданні, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані на досудовому слідстві докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлене обвинувачення, надавши їм належну оцінку.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 було висунуто обвинувачення у вчиненні замаху на умисне вбивство ОСОБА_11 .

Разом з тим, замах на вчинення вбивства має місце тоді, коли діяння винного було безпосередньо спрямоване на позбавлення життя іншої людини, але злочинний наслідок (смерть) не настав з причин, незалежних від волі винного. При цьому замах на вбивство може бути вчинений лише за наявності прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання. Якщо такий умисел не встановлений, особа не може нести відповідальність за замах на вбивство.

Будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений стверджував про те, що після конфлікту із потерпілим ОСОБА_11 з приводу залицяння до його дружини, йому вдалось виштовхати потерпілого зі своєї квартири, після чого певний проміжок часу жодних дій не відбувалось. У подальшому ОСОБА_11 за власною ініціативою знову прийшов до його квартири, став стукати у двері та кричати із вимогою його впустити, при цьому висловлював погрози вбити його та його дружину, що викликало у нього страх за своє життя та життя членів його родини. У подальшому ОСОБА_11 почав бити ногами по вхідних дверях у квартиру та пошкодив нижню частину, утворивши там отвір, через який став залазити і в решті решт без дозволу потрапив до квартири обвинуваченого.

Дані покази обвинуваченого об`єктивно підтверджуються даними протоколу огляду місця події від 14.02.2017 року, відповідно до якого нижня третина (розміром 80x80 см.) вхідних дверей у квартиру АДРЕСА_3 , в якій відбувались події, відсутня. Дерматин у місці отвору розірваний, на підлозі перед вхідними дверима та в середині квартири розташовані вибиті потерпілим фрагменти дерев`яної двері.

Факт протиправного проникнення потерпілого до квартири обвинуваченого підтвердила і свідок ОСОБА_12 , яка бачила як потерпілий ОСОБА_11 ногами вибивав вхідні двері в квартиру ОСОБА_8 . При цьому, ногами наносячи удари по дверях, ОСОБА_11 голосно лаявся і гучно кричав, висловлюючи погрози «відкривай двері!», «якщо зайду вб`ю!». У відповідь обвинувачений ОСОБА_8 кричав йому: «не відкрию!», «йди додому!». На ці крики вийшла матір потерпілого на ім`я ОСОБА_13 , намагалась вгамувати свого сина, забравши його додому. Проте її спроби були марними. Такі обставини змусили свідка подзвонити на «102» і викликати поліцію, де їй повідомили, що аналогічне повідомлення вже надійшло до поліції і вона виїхала на місце. Врешті решт свідок бачила, як потерпілий вибивши нижню частину зачинених дверей, присів і проник в утворений ним нижній отвір дверей.

Відповідно до ст.27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (ст.30 Конституції України).

Згідно із частиною першою статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36 КК).

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Разом із тим, згідно з ч.5 ст.36 КК незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає, не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення.

Тобто, закон передбачає винятки із загального правила про те, що при необхідній обороні особа, що захищається, повинна додержуватися визначеної межі, завдаючи шкоду посягаючому. Цими винятком, крім іншого, є протиправне насильницьке вторгнення у житло чи інше приміщення. У таких випадках шкода, заподіяна особі, яка посягає, не обмежена ніякими межами, аж до позбавлення посягаючого життя.

Отже, з огляду на встановлені у даному провадженні обставини, суд першої інстанції цілком законно виходив з того, що потерпілий ОСОБА_11 не мав жодного законного права на перебування у помешканні ОСОБА_8 . Дозволу від ОСОБА_8 , який є володільцем квартири, у якій постійно мешкав, потерпілий не отримував. Навпаки ОСОБА_8 не бажав відкривати двері та впускати до себе ОСОБА_11 , про що неодноразово повідомив останньому. Спосіб проникнення ОСОБА_11 до квартири однозначно беззаперечно свідчить про те, що вторгнення потерпілого у житло ОСОБА_8 було протиправним та насильницьким.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зважив на те, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи №399 від 15.02.2017 року обвинуваченому ОСОБА_8 того дня було нанесено не менше 13-ти травматичних впливів, а відповідно до висновку судово-медичної експертизи №393 від 15.02.2017 року у ОСОБА_10 було виявлено чисельні тілесні ушкодження, які утворилися від дії тупих предметів. Також за висновками судово-медичних імунологічних експертиз в приміщенні квартири ОСОБА_8 на дверях, стінах, дверній лутці, на речах рушнику, покривалах, одязі ОСОБА_8 встановлена наявність крові людини, походження якої не виключається від ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . Обвинувачений стверджував, що всі ті тілесні ушкодження йому і ОСОБА_10 завдав саме ОСОБА_11 , проникши до квартири. Дані твердження, щодо часу їх спричинення узгоджуються із висновками судово-медичної експертизи і прокурором не спростовано.

Відтак, враховуючи, що в ході конфлікту між потерпілим, обвинуваченим та ОСОБА_10 обвинуваченому та його цивільній дружині потерпілим ОСОБА_11 були спричинені тілесні ушкодження, то обвинувачений після раптового та непередбачуваного для нього агресивного вторгнення потерпілого до його квартири мав достатні підстави побоюватися за своє життя та здоров`я, життя та здоров`я ОСОБА_10 , що викликало у обвинуваченого невідкладну необхідність заподіяння потерпілому шкоди.

Також колегія суддів звертає увагу і на те, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи потерпілого ОСОБА_11 у нього було виявлено лише одне проникаюче поранення, що додатково свідчить про те, що обвинувачений мав на меті лише відвернення протиправного насильницького вторгнення у його житло, а не вбивство потерпілого. Саме після нанесення ОСОБА_11 даного тілесного ушкодження протиправне посягання з боку останнього припинилось. При цьому ОСОБА_8 , маючи реальну можливість продовжувати наносити потерпілому тілесні ушкодження, які б зумовили настання смерті ОСОБА_11 , цього не зробив, оскільки метою нанесення потерпілому тілесного ушкодження було не настання його смерті, а припинення суспільно-небезпечного посягання з його боку. Дані обставини додатково свідчать про відсутність у обвинуваченого прямого умислу на настання смерті потерпілого, наявність якого (умислу) є обов`язковою умовою для кваліфікації дій особи за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК.

Сам потерпілий ОСОБА_11 не виявив бажання з`явитися до суду і надати покази, двічі письмово звертався до суду із заявою про розгляд провадження за його відсутності, будь-яких претензій та вимог до обвинуваченого не висував, цивільний позов не заявив. Свідок ОСОБА_12 під час судового розгляду зазначила, що квартира, де раніше проживав потерпілий, продана іншим особам. Теперішнє місце проживання потерпілого не встановлено. На адресу суду повернулось поштове повідомлення про те, що потерпілий за вказаною в обвинувальному акті адресою не проживає. Прокурор, заявляючи клопотання про допит потерпілого за таких обставин, нової адреси місяця проживання не зазначив.

З огляду на зазначене суд був позбавлений можливості провести допит потерпілого для встановлення обставин події, тому суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих сторонами доказів, які він мав можливість безпосередньо дослідити в судовому засіданні.

Більш того, сторона обвинувачення, на яку відповідно до положень ч.1 ст.92 КПК покладено обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК, явку потерпілого в судове засідання не забезпечила. Жодних заходів для встановлення місця перебування потерпілого сторона обвинувачення не вживала.

Та обставина, що представник потерпілого припинила з`являтися в судові засідання з 26.03.2020 року, з огляду на правову позицію потерпілого, який не мав наміру реалізувати свої права як потерпілого, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Отже у контексті наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_8 з огляду на протиправне та насильницьке вторгнення потерпілого у його житло мав право заподіяти будь-яку шкоду потерпілому і такі дії обвинуваченого відповідно до ч.5 ст.36 КК не мають наслідком кримінальну відповідальність. А приймаючи до того ж і сукупність численних тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , які йому завдав потерпілий під час нападу в квартирі обвинуваченого, колегія суддів відкидає доводи апеляційної скарги прокурора про відсутність у обвинуваченого підстав для відвернення протиправного посягання.

Доводи апеляційної скарги прокурора про помилковість та недоведеність висновків суду про правомірність дій обвинуваченого є безпідставними. Адже висновки суду в цій частині є достатньо мотивованими та містять посилання на конкретні докази, яким судом надано належної оцінки.

Посилання прокурора на невстановлення судом того факту, чи було відомо потерпілому кому саме належить квартира АДРЕСА_3 , жодним чином не впливає на правильність і законність висновків суду. Адже в будь-якому разі дана квартира була для потерпілого чужим житлом, а для обвинуваченого постійним місцем його проживання, що не заперечується обвинуваченням, а відтак потерпілий не мав жодних правових підстав для вторгнення до зазначеного помешкання.

Невідповідність показів обвинуваченого в частині механізму спричинення потерпілому тілесних ушкоджень висновкам експертиз, було предметом перевірки суду першої інстанції, який правильно визначився з тим, що дана обставина для вирішення справи істотного значення не має.

В своїй апеляційній скарзі прокурор також стверджувала про те, що суд не з`ясував, за яких обставин та коли саме виникли пошкодження вхідних дверей квартири, в якій мешкав обвинувачений. При цьому прокурор припускала, що такі пошкодження дверей могли утворитися задовго до подій у даній справі. Проте такі твердження прокурора є голослівними. Адже факт вибиття потерпілим нижньої частини дверей квартири, де мешкав обвинувачений, саме 14.02.2017 року був беззаперечно підтверджений свідком ОСОБА_12 . Даний свідок була попереджена судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів і підстав сумніватися в її показах у колегії суддів не має.

Та обставина, що у висновках судово-імунологічних експертиз зазначено про те, що на вилучених речах домішка крові обвинуваченого не виключається, не ставить під сумнів факт заподіяння обвинуваченому тілесних ушкоджень з боку потерпілого. Адже за висновками судово-медичної експертизи обвинуваченого ОСОБА_8 №399 давність утворення виявлених у нього тілесних ушкоджень не суперечить строку, вказаному в обставинах справи та самим освідуємим.

Твердження прокурора про упереджене ставлення суду до дослідження доказів сторони обвинувачення не знайшли свого підтвердження, оскільки спростовуються змістом мотивувальної частини вироку.

Отже, на переконання колегії суддів, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.370, 373 і 374 КПК. Переконливих аргументів на спростування висновків районного суду прокурор в апеляційній скарзі не навела. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено. Тому з огляду на вищевказане, відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог, викладених в апеляційній скарзі.

Крім того, прокурор просила в апеляційній скарзі повторно дослідити докази, які надані стороною обвинувачення. Зі змісту скарги вбачається, що підставою для такого дослідження доказів фактично є незгода прокурора з наданою судом оцінкою доказів.

Втім, з огляду на зміст частини ч.3 ст.404 КПК, для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

Разом з тим, наведені прокурором доводи стосуються в першу чергу її незгоди з оцінкою зазначених доказів, яка була надана судом першої інстанції. Між тим сама по собі незгода однієї зі сторін провадження з оцінкою доказів не породжує безумовний обов`язок суду апеляційної інстанції повторно дослідити докази.

Що стосується вимоги прокурора про допит потерпілого ОСОБА_11 , то прокурор не забезпечила явки потерпілого навіть і до суду апеляційної інстанції. А тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення відповідного клопотання прокурора.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 01 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4