Справа №519/944/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2022 року м. Южне

Слідчий суддя Южного міського суду Одеської області ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши в порядку ч.4 ст.107 КПК України, клопотання прокурора Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000134 відомості про яке 13.09.2022 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого ст.358 ч.4 КК України

встановив:
Прокурор звернувся до слідчого судді Южного міського суду Одеської області із зазначеним клопотанням.

Прокурор в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляду клопотання за його відсутності, клопотання підтримує в повному обсязі.

Власник (користувач) майна в судове засідання не з`явився, надав заяву, згідно якої просить розглянути клопотання за його відсутності.

Розглянувши дане клопотання, долучені до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до матеріалів клопотання сектором дізнання відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000134, відомості про яке 13.09.2022 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого ст.358 ч.4 Кримінального кодексу України.

Згідно клопотання досудовим розслідуванням встановлено, що 13.09.2022 до СД надійшов рапорт інспектор взводу №1 батальону №1 полку УПП в Одеській області капітана поліції ОСОБА_4 про те, що за адресою: Одеська обл., Одеський р-н, Фонтанська ОТГ, автодорога Одеса- Мелітополь - Новоазовськ 21 км., блокпост № НОМЕР_1 було зупинено транспортний засіб марки «Volkswagen Passat» ДРН НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході перевірки, останній надав працівникам поліції документ з ознаками підроблення, а саме свідоцтва про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_3 . За даним фактом 13.09.2022 року розпочато кримінальне провадження №0000134 за попередньою правовою кваліфікацією ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України.

13.09.2022 року, в період часу з 08:40 год. до 09:20 год., проведено огляд місця події, а саме ділянки місцевості розташованої за адресою: Одеська обл., Одеський р-н, автодорога Одеса-Мелітополь 21 км. СП «Централіт», в ході якого на автомобілі «Volkswagen Passat» ДРН НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявлено не відповідність індифікаційного номеру транспортного засобу нанесеному на автомобілі, а саме номер шасі НОМЕР_4 із індифікаційним номером транспортного засобу вказаним у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 . Надалі у присутності всіх учасників огляду вилучено :

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 реєстраційний номер НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_6 , АДРЕСА_1 ; колір сірий (Gray) опечатано до спеціального полімерного пакета НПУ №WAR0058345;

- автомобіль марки «Volkswagen Passat» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 .

Вилучені в ході оглядів предмети та речі зберегли на собі сліди кримінального проступку та мають ознаки речових доказів, передбачені ст. 84 КПК України, а відомості, установлені під час проведення вказаних слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, будуть використані стороною обвинувачення у кримінальному провадженні.

Для встановлення істини з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин по кримінальному провадженню в ході досудового розслідування виникла необхідність в проведені слідчих (розшукових) дій, в тому числі, проведенні ряду судових експертиз без результатів яких неможливо встановити істину по справі.

У зв`язку з викладеним, в органу досудового розслідування виникла необхідність в арешті:

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 реєстраційний номер НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_6 , АДРЕСА_1 ; колір сірий (Gray) опечатано до спеціального полімерного пакета НПУ №WAR0058345;

- автомобіль марки «Volkswagen Passat» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 .

Вилучені речі мають суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, їх арешт потрібен для позбавлення власників можливості відчужувати вказане майно, щоб в ході подальшого розслідування мати можливість їх досліджень за місцем зберігання.

При цьому згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

В тексті клопотання, обґрунтовуючи необхідність накладення арешту на майно, прокурор зазначає що накладення арешту на майно необхідне, з метою збереження речових доказів.

Зазначаючи у клопотанні підставу і мету накладення арешту на майно як збереження речових доказів, які мають суттєве значення для кримінального провадження, прокурор просить накласти арешт на автомобіль марки «Volkswagen Passat» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , який був вилучений у ОСОБА_5 13.09.2022.

У клопотанні взагалі не обґрунтована прокурором необхідність такого арешту, а саме його відповідність критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, зокрема, які саме сліди або інші відомості кримінального правопорушення може зберегти/збереглися на вилученому майні, яким чином воно може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Зазначені обставини підлягають обов`язковому доказуванню прокурором при судовому розгляді та мають бути перевірені та досліджені слідчим суддею при вирішенні клопотання про арешт майна.

При вирішенні питання про арешт майна транспортного засобу для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно з вимогами ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

У клопотанні прокурора не наведено існування сукупності підстав чи підозр, які дають підстави вважати, що тимчасово вилучений автомобіль є знаряддям злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Сама по собі наявність у матеріалах провадження постанови слідчого про визнання речовим доказом транспортного засобу не може бути врахована, як мета для накладення арешту у розумінні п.1 ч.2 ст.170 КПК України.

У даному кримінальному провадженні потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права та свободи володільця майна як арешт належного йому транспортного засобу, і прокурором поза розумним сумнівом не доведено законності такого арешту.

Крім того на виконання приписів ст. 172 КПК України у клопотанні необхідно зазначити прізвище, ім`я, по-батькові та телефонні номери засобів мобільного зв`язку власника майна - задля повідомлення учасників про призначене судове засідання з розгляду клопотання.

Відповідно до ст. 172 ч. 3 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу. У такому разі тимчасово вилучене в особи майно підлягає негайному поверненню після спливу встановленого суддею строку, а у разі звернення в межах встановленого суддею строку з клопотанням після усунення недоліків - після розгляду клопотання та відмови в його задоволенні.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя вважає, що клопотання подано без додержання вимог ст. 171 КПК України, у зв`язку з чим його належить повернути прокурору та встановити строк в сімдесят дві години для усунення недоліків.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 170 - 173 КПК України, слідчий суддя

постановив:
Клопотання прокурора ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000134 відомості про яке 13.09.2022 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого ст.358 ч.4 КК України повернути прокурору Доброславської окружної прокуратури.
Ухвала слідчого судді набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Южного міського суду ОСОБА_7