Справа № 442/5690/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/267/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Биків Дрогобицького району Львівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 лютого 2022 року у кримінальному провадженні про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і призначено йому покарання у виді десяти років позбавлення волі.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області вирішено виконувати окремо.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з моменту затримання, тобто з 5 травня 2021 року.

Цивільний позов Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області в інтересах Дрогобицької міської ради до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної шкоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Дрогобицької міської ради матеріальну шкоду в сумі 5222 гривні.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно з вироком, 05 травня 2021 року в період часу з 11 год. 00 хв. по 11 год. 30 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого проживання на сходовому майданчику біля вхідних дверей житлового будинку, що на АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків вступив в словесну суперечку з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителем АДРЕСА_1 , під час якої в нього виник умисел на заподіяння останньому тяжких тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій протиправний намір, ОСОБА_7 , в той же час, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх злочинних дій, спрямованих на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, підійшов до ОСОБА_9 та умисно кулаками і взутими ногами наніс понад 40 ударів в різні ділянки тіла потерпілого, в тому числі в ділянку життєво важливих органів тіла людини - по голові та в грудну клітку, в результаті чого спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, травму у вигляді гострих травматичних субдуральних крововиливів, крововиливів в підпавутинний простір півкуль головного мозку та обох півкуль мозочка, що супроводжувалась розвитком мозкової коми; закритої травми грудної клітки у вигляді переломів третього-одинадцятого ребер справа, другого-восьмого ребер зліва, крововиливу в тканину нижньої частки лівої легені, що призвели до дихальної недостатності; крововиливу в мозковий шар лівого наднирника; закритого перелому кісток носа; забійних поверхневих ран на чолі, по контуру правої очниці, в ділянках верхньої передньої ості тазової кістки з ліва, лівого стегна, садна в ділянці лівої вушної мушлі, у лівій завушній ділянці, в ділянках правого плеча, правої китиці, лівої гомілки, синця та садна на його фоні на лівій щоці, синців в ділянках обох очниць, в ділянці лівої вушної мушлі з переходом на потилицю та прилеглу ділянку шиї, в ділянці лівого надпліччя, в обох підключичних ділянках, на передньо-боковій та задній поверхнях грудної клітки, в ділянках обох плечей, обох ліктьових суглобів та передпліч, обох стегон, синців з поверхневим осадненням на боковій поверхні живота зліва, в ділянках лівого плечового суглобу, які спричинили смерть потерпілого, що сталась 12.05.2021 о 00 год. 50 хв. у реанімаційному відділенні КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» ДМР.

Таким чином, ОСОБА_7 заподіяв умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК України.

Не погоджуючись із даним вироком, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 лютого 2022 року змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 126 КК України, з призначенням справедливого покарання відповідно закону; у задоволенні цивільного позову відмовити.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не була взята до уваги версія сторони захисту щодо обставин справи. Зокрема, не було перевірено чи купував потерпілий горілку та чи мав з собою велику суму грошей, нечітко зазначено на якій висоті зачепився ОСОБА_10 , не була перевірена версія, що частину травм останній отримав внаслідок епілептичного припадку.

Також не взято до уваги, що обвинувачений намагався облити ОСОБА_11 водою, що вказує на те, що він не тільки не мав наміру спричинити останньому тяжкі тілесні ушкодження, а й намагався привести його до тями.

Вважає, що суд не довів усіх елементів складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України; не перевірив правомірність проведення обшуку.

Апелянт вказує, що призначений ОСОБА_7 розмір покарання не відповідає вимогам закону. Зокрема, не враховано вік обвинуваченого, те, що він є учасником бойових дій та має доглядати за своєю мамою, що потребує сторонньої допомоги.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити. Окрім того, ОСОБА_7 просив призначити йому більш м`яке покарання.

Прокурор ОСОБА_8 проти задоволення апеляційних вимог заперечив, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Зокрема, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, місцевий суд обґрунтував, покликаючись, зокрема, на показання самого засудженого, який хоч і не визнав вини у вчиненому, однак зазначив про виниклий між ним та потерпілим конфлікт, в ході якого останній тікав з його будинку, в результаті чого перечепився і впав, а ОСОБА_7 відливав його водою та штовхав ногою; показаннями потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також письмовими доказами: рапортами помічника чергового СМ Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_15 від 5 травня 2021 року та 12 травня 2021 року, заявами ОСОБА_14 , ОСОБА_16 від 5 травня 2021 року, ОСОБА_17 від 7 травня 2021 року; DVD-R диском із відеофайлом події від 5 травня 2021 та протоколом огляду DVD-R диску типу DVD-R об`ємом 700мб; протоколом проведення слідчого експерименту від 7 травня 2021 року за участі ОСОБА_7 та диском із відеозаписом слідчого експерименту; протоколом обшуку від 5 травня 2021 року, диском з відеозаписом проведення обшуку та фототаблицею до протоколу; клопотанням старшого слідчого СВ Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_18 про проведення обшуку від 6 травня 2021 року та ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 7 травня 2021 року про дозвіл на проведення обшуку; протоколом огляду трупа та фототаблицями до нього; протоколом проведення слідчого експерименту від 24 червня 2021 року за участю свідка ОСОБА_14 , судово-медичного експерта ОСОБА_19 та диском з відеозаписом слідчого експерименту; протоколом проведення слідчого експерименту від 24 червня 2021 року за участю свідка ОСОБА_20 та диском з відеозаписом слідчого експерименту; постановою про призначення судово-медичної експертизи від 12 травня 2021 року; висновками експертів №151, №726/2021-ім. та №1276/2021; постановою про призначення додаткової судово-медичної експертизи від 24 червня 2021 року; висновком експерта №200; постановою про призначення судово-медичної експертизи від 5 травня 2021 року; висновком експерта №134; постановами про призначення судово-імунологічних експертиз від 18 травня 2021 року; висновками експертів №748/2021-ім., №758/2021-ім., №757/2021-ім., №747/2021-ім., №756/2021-ім., №751/2021-ім., №750/2021-ім, № 749/2021-ім., №752/2021-ім., №753/2021-ім., №755/2021-ім., №754/2021-ім., №760/2021-ім. та №756/2021-ім.; постановою про призначення амбулаторної комплексної психіатрично-наркологічної експертизи від 19 травня 2021 року; висновком судово-психіатричного експерта № 276 від 1 червня 2021 року; протоколом затримання ОСОБА_7 від 5 травня 2021 року; постановою про визнання предметів речовими доказами від 6 травня 2021 року; постановою про визнання та приєднання речових доказів від 5 травня 2021 року.
Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 121 КК України, як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.
Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи сторони захисту про те, що проведений обшук, а також отримані у результаті його проведення докази, є неналежними, оскільки обшук проведений без ухвали слідчого судді.
Так, відповідно до статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо його отримано у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використано при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та іншими законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист і шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.
За статтею 234 КПК України обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.
Відповідно до вимог ст. 13 КПК України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, окрім випадків, передбачених цим Кодексом.
Як виняток ч. 3 ст. 30 Конституції України передбачає, що у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.
Такий виняток встановлено саме у ч. 3 ст. 233 КПК України. Слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.
Однак законодавцем окрім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє.
Згідно з ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_16 як володілець майна, в якому проводився обшук, дала добровільну згоду та дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 102). Підставою для проведення невідкладного обшуку житла стало повідомлення сусідки, яке надійшло до Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області, про те, що відбулася бійка сусідів, невідомий чоловік лежить весь у крові, інший відливає його водою (т. 1, с. 83). Крім того, до Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області надійшло повідомлення про те, що на приймальний покій ДМЛ поступив ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає в АДРЕСА_1 , із діагнозом відкрита черепно-мозкова травма, переломи кісток черепа, субдиральна гематома зліва, забій головного мозку, мозкова кома. По приїзді на місце події, при візуальному огляді, було встановлено, що на сходовій клітці будинку АДРЕСА_1 наявні сліди речовини бурого кольору, можливо крові, що може свідчити про можливе перебування ОСОБА_11 , до моменту спричинення йому тілесних ушкоджень, у вказаному будинку, наявні тілесні ушкодження він міг отримати у вказаному будинку (т. 1 а.с. 100-101).
Отже, зазначена слідча дія була невідкладною, підставою для її проведення було повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, зафіксоване у належній процесуальній формі, та здійснювалася вона з метою перевірки отриманої інформації, відтак проведення вказаної слідчої дії відповідає приписам статей 233, 237 КПК, що було праивльно встановлено судом першої інстанції й зазначено у судовому рішенні.
Крім того, 6 травня 2021 року слідчий звернувся до слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області про надання дозволу на проведення невідкладного обшуку приміщення будинку АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_16 . Ухвалою слідчого судді від 7 травня 2021 року вказане клопотання слідчого було задоволено (т. 1, а.с. 143-146).
За таких обставин, проведений органами досудового 5 травня 2021 року обшук житла здійснений відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому згідно з ч. 1 ст. 233 КПК встановлені внаслідок такої слідчої дії докази є допустимими та можуть бути використані при винесенні процесуальних рішень.
Крім того, оцінюючи викладені у рішенні суду першої інстанції докази, колегія суддів також зазначає таке.
Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Враховуючи зазначене, рапорти помічника чергового СМ Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_15 від 5 травня 2021 року та 12 травня 2021 року, заяви ОСОБА_14 та ОСОБА_16 від 5 травня 2021 року, заява ОСОБА_17 від 7 травня 2021 року, клопотання слідчого від 6 травня 2021 року, ухвала слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 7 травня 2021 року, постанови слідчого про призначення експертиз від 5, 12, 18 та 19 травня, 24 червня 2021 року, є письмовими документами, які відображають здійснення процесуальних дій в ході досудового розслідування, але за своїм змістом не є доказами винуватості ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а тому підлягають виключенню з мотивувальної частини вироку.
При цьому виключення із мотивувальної частини судового рішення посилань на зазначені вище письмові документи не впливає на законність, обґрунтованість та вмотивованість вироку у цілому, а сукупність зазначених у рішенні суду доказів є достатньою для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

На переконання колегії суддів, безпідставними є твердження сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Так, об`єктом передбаченого ст. 121 КК України (так, як наслідок, ч. 2 даної статті) є здоров`я особи. При цьому обов`язковою ознакою злочину є потерпілий. Як встановлено органом досудового розслідування та визнано судом доведеним, таким потерпілим є ОСОБА_9 .

Наявність об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, яку складають діяння, суспільно небезпечні наслідки у виді тяжкого тілесного ушкодження і похідний наслідок у виді смерті потерпілого, а також причинний зв`язок між діянням і такими наслідками, підтверджено сукупністю досліджених судом належно оцінених доказів.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до злочинів із похідними наслідками, де тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у необхідному причинному зв`язку із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Особливістю необхідного причинного зв`язку в злочині, передбаченому ч. 2 ст. 121 КК, є його розвиток від суспільно небезпечного діяння до наслідку у виді тяжкого тілесного ушкодження (проміжного) і далі до наслідку у виді смерті потерпілого (похідного). Як і будь-який необхідний причинний зв`язок, він відображає закономірності розвитку негативних (відносно охоронюваних відносин) властивостей діяння, яке містить реальну можливість настання інкримінованих наслідків.

Діяння, інкриміноване ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК, з урахуванням його характеру та об`єктивно-предметних умов його вчинення, не тільки містить реальну загрозу, а і спричинило суспільно небезпечні наслідки, які не є результатом випадкового перетинання причинно-наслідкових ланцюжків із діяннями інших осіб.

Що стосується суб`єкта злочину, то таким суб`єктом є ОСОБА_7 , котрий, згідно з вимогами ст. 18 КК України, є фізичною осудною особою, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці понад 14 років, адже саме з такого віку настає кримінальна відповідальність за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. При цьому згідно з висновком судово-психіатричної експертизи (т. 1, а.с. 238-239) ОСОБА_7 психічною хворобою не страждає, виявляє психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованого правопорушення ОСОБА_7 хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждав та не виявляв ознак тимчасового чи будь-якого іншого хворобливого розладу психічної діяльності, а перебував у стані алкогольного сп`яніння, що не позбавляло його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_7 застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. За наведеного відсутні підстави вважати, що ОСОБА_7 не підпадає під ознаки суб`єкта складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки останній характеризується всіма необхідними елементами суб`єкта кримінального правопорушення, визначеними ст. 18 КК України.

Доказування суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, досить часто ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, за якими встановлено характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку його вчинення тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) таких елементів суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, як умисел щодо заподіяння тяжкого тілесного ушкодження та необережність щодо настання смерті потерпілого.

Попри те, що психічне ставлення до заподіяної смерті виявляється у формі необережності, інкримінований за ч. 2 ст. 121 КК злочин у цілому вважається вчиненим умисно. Найближча мета застосованого обвинуваченим насильства у виді тяжких тілесних ушкоджень детермінована характером, змістом і спрямованістю вчинених ним дій, а саме: нанесення кулаками та взутими ногами понад сорока ударів, локалізацією на тілі потерпілого удари наносились у різні ділянки тіла потерпілого, в тому числі в життєво важливі органи голову та грудну клітку. За встановленими судом обставинами відсутні підстави стверджувати про те, що психічне ставлення до заподіяння ОСОБА_7 тяжкого тілесного ушкодження не є умисним, як і відсутні підстави стверджувати, що воно є умисним і до заподіяної смерті.

Підстав вважати заподіяння смерті випадковим наслідком, коли особа не передбачала, не повинна була і за обставинами справи не могла їх передбачити (казусом), матеріали кримінального провадження не містять.

Про повну відсутність будь-якого передбачення можливих суспільно небезпечних наслідків у виді смерті не може йтися через те, що удари були нанесені у життєво-важливі органи, зокрема внаслідок таких у потерпілому спричинено закриту черепно-мозкову травму, травму у вигляді гострих травматичних субдуральних крововиливів, крововиливів в підпавутинний простір півкуль головного мозку та обох півкуль мозочка, що супроводжувалось розвитком мозкової коми; закритої травми грудної клітки у вигляді переломів третього-одинадцятого ребер справа, другого-восьмого ребер зліва, крововиливу в тканину нижньої частки лівої легені, що призвели до дихальної недостатності тощо. Тобто діями обвинуваченого потерпілому спричинені умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, тобто такі, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю. Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу ушкоджень, попри тривалий проміжок часу, що минув після його заподіяння, в цьому кримінальному провадженні перебуває з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку, що і обумовило похідне настання смерті потерпілого.

За частиною 3 ст. 25 КК необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити. За встановленими судом обставинами провадження відсутні підстави стверджувати про те, що психічне ставлення засудженої до своїх дій і спричинених наслідків у виді смерті потерпілому виявляється не у формі злочинної недбалості, а в іншій формі вини чи злочинній самовпевненості.

З огляду на характер вчиненого діяння і умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, за відсутності конкретних особливостей і властивостей його особистості, які би могли завадити тому, обвинувачений повинен був і міг передбачити настання суспільно небезпечних наслідків у виді смерті, оскільки для цього достатньо загального емпіричного досвіду щодо наслідків застосування фізичного насильства.

Обвинувачений діяв з умислом на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, міг і повинен був передбачати можливість настання похідних наслідків у виді смерті, між його діями і наслідками встановлений необхідний причинний зв`язок, а тому доводи сторони захисту про те, що він намагався привести потерпілого до тями, для кваліфікації вчиненого ОСОБА_7 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, в цьому провадженні значення не має.

Не спростовують висновків суду першої інстанції і доводи захисника про те, що частина травм у ОСОБА_11 могла виникнути від епілептичного припадку, падіння з воза та укусів коня, оскільки такі у своєму висновку №200 експерт чітко зазначив, що наявні у потерпілого ОСОБА_11 тілесні ушкодження виникли внаслідок ударної взаємодії з тупими твердими предметами, не виключено, і при нанесенні ударів ногою з достатньою для виникнення цих ушкоджень силою, тобто, за механізмами, показаними ОСОБА_14 та малолітнім ОСОБА_20 під час проведення слідчих експериментів 24 червня 2021 року (т. 1, а.с. 186-188).

Безпідставними є твердження апелянта про те, що експерт не встановив, які тілесні ушкодження ОСОБА_11 не призвели до смерті та чим такі викликані, оскільки зазначений висновок експерта №200, а також висновок експерта №151 (т. 1, а.с. 174-178) містять повний перелік виявлених у потерпілого ушкоджень, а також дані про те, що яким чином вони спричинені. Однак, з огляду на те, що не кожне тілесне ушкодження перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті, експертом зазначено, що смерть ОСОБА_11 настала внаслідок поєднаної травми важкої закритої травми грудної клітки у вигляді множинних двосторонніх переломів ребер з крововиливами у внутрішні органи, що призвела до розвитку мозкової коми та дихальної недостатності (п. 6 висновку №151).

З урахуванням викладеного, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, є обґрунтованим, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

При цьому покликання апелянта на те, що потерпілий викрав в обвинуваченого гроші не заслуговують на увагу, оскільки такі жодними доказами не підтверджені. Крім того, наведене не може служити підставою для заподіяння особі тілесних ушкоджень, адже за вчинення кримінального правопорушення, за умови визнання особи винною обвинувальним вироком суду, настає кримінальна відповідальність. Здійснення самосуду у таких випадках є недопустимим та, якщо це мало наслідком заподіяння шкоди здоров`ю та/або життю, кримінально-караним діянням.

Доводи сторони захисту про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 126 КК України не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України полягає у: завданні удару, побоїв або вчиненні інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень. У даній ситуації своїми діями ОСОБА_7 спричинив потерпілому умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть останнього. Наведене виключає можливість кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 126 КК України.

Твердження апелянта, що судом не досліджено чи здійснювалося належне лікування ОСОБА_11 не заслуговують на увагу та розцінюються судом як обрана лінія захисту, спрямована на уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

Що стосується покликання захисника на непроведення допиту продавців магазину з приводу того, чи купував у них горілку потерпілий ОСОБА_9 , то відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань. Для даного кримінального провадження не має значення, що саме купував потерпілий перед тим, як йому було спричинено тяжке тілесне ушкодження, та скільки грошей він мав із собою. Наведене жодним чином не впливає ні на доведеність вини ОСОБА_7 , ні на кваліфікацію його дій.

Стосовно доводів сторони захисту про необхідність застосування щодо ОСОБА_7 більш м`якого покарання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Покарання обвинуваченому за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі судом призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є тяжким, даних про особу винного, який є раніше судимим, у вчиненому не розкаявся; відсутність обставин, що пом`якшують покарання; вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, як обставину, що обтяжує покарання.

Однак, на думку колегії суддів, при визначенні розміру покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України суд першої інстанції не в повній мірі врахував особу ОСОБА_7 , який є учасником бойових дій, що стверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 1 грудня 2020 року. Крім того, перебуваючи в Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)», ОСОБА_7 отримав позитивну характеристику з боку керівництва установи. Зокрема, з психологічного характеристики ОСОБА_7 , наданої провідним психологом установи, останній наділений такими рисами як гуманність, співпереживання іншим людям, чуйність, м`якосердість; є вразливим, альтруїстом, йому властиве загострене почуття обов`язку.

На зазначені обставини суд уваги не звернув та призначив обвинуваченому покарання, яке хоч і не виходить за межі встановлені санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, але за своїм розміром є явно несправедливим через суворість.

Вказане, на переконання колегії суддів, дає підстави пом`якшити обвинуваченому призначене покарання у виді позбавлення волі у встановлених санкцією ч. 2 ст. 121 КК України межах, а саме: призначити ОСОБА_7 покарання у виді восьми років позбавлення волі.

Таке покарання за своїм видом і розміром сприятиме досягненню меті, визначеній ст. 50 КК України, а також буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним та іншими особами нових кримінальних правопорушень.

Порушень норм кримінального процесуального законодавства, які б могли стати підставами для скасування вироку місцевого суду колегією суддів не встановлено.

За таких обставин апеляційна скарга захисника підлягає до часткового задоволення, а вирок суду - зміні у частині призначеного обвинуваченому покарання шляхом його пом`якшення. Крім того, з мотивувальної частини вироку слід виключити покликання на постанови слідчого про призначення судових експертиз, ухвалу слідчого судді про надання дозволу на проведення процесуальних дій, рапорти та заяви у даному провадженні, як на докази винуватості ОСОБА_7 .

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 16 лютого 2022 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 121 КК України на 8 (вісім) років позбавлення полі.

Виключити з мотивувальної частини вироку покликання як на докази винуватості ОСОБА_7 постанови слідчого про призначення судових експертиз, ухвалу слідчого судді про надання дозволу на проведення процесуальних дій, рапорти та заяви у даному провадженні.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4