Судді Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні № 51-5857 км 21
Касаційні скарги захисника ОСОБА_3 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_2 , а також захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Касаційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури задовольнити. Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року щодо засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_2 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Не погоджуюсь з рішення більшості колегії суддів у частині задоволення касаційної скарги прокурора і скасування ухвали апеляційного суду та висловлюю з цього приводу окрему думку з наступних підстав.
Так, у своїй касаційній скарзі прокурор не погоджувався з рішенням апеляційного суду. Вказував на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 КК, та особам засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в наслідок м`якості.
При цьому просив скасувати ухвалу апеляційного суду, обґрунтовуючи свою позицію тим, що під час судового розгляду вони не визнали свою вину, а суд беззаперечно встановив факт того, що поведінка засуджених свідчить про їх бажання уникнути кримінальної відповідальності, а тому застосування статті 75 КК при призначенні покарання не буде достатнім для їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Прийняте постановою касаційного суду рішення від 31 травня 2022 року про задоволення касаційної скарги прокурора мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду, при пом`якшенні покарання засудженому ОСОБА_4 та звільненні засуджених від призначеного покарання у порядку статті 75 КК, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та неправомірно звільнив засуджених від призначеного покарання, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам засуджених внаслідок м`якості.
Зокрема, більшість колегії суддів касаційного суду вважали, що звільнення засуджених від призначеного покарання не буде слугувати їх виправленню та попередженню нових злочинів, а апеляційний суд в порушення вимог кримінального процесуального закону необґрунтовано та невмотивовано прийняв рішення, яким пом`якшив ОСОБА_4 та ОСОБА_2 призначене судом першої інстанції покарання.
Разом з тим, слід зазначити, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Однак окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Відповідно до вимог статті 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд пом`якшив засудженим покарання шляхом застосування інституту звільнення від призначеного покарання та встановлення іспитового строку. Мотивуючи своє рішення апеляційний суд зазначив, що призначаючи реальне покарання засудженим, місцевий суд не врахував дані, які характеризують їх особи, не зважив на те, що їх перевиховання та попередження вчинення нових злочинів можливо без ізоляції від суспільства.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи своє рішення, зважив на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і зазначив, що хоча вчинене протиправне діяння відноситься до категорії тяжких злочинів, однак відсутні обтяжуючи покарання обставини, а призначаючи покарання необхідно врахувати дані осіб їх характеристики, спосіб життя та призначити покарання, яке буде мати на меті не тільки кару, а і виправлення особи та запобігання вчинення нових злочинів, що буде відповідати меті покарання в контексті статті 50 КК.
Зокрема, суд врахував дані про особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий, не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, має постійне місце проживання та реєстрації, характеризується виключно позитивно, має стійкі соціальні зв`язки, одружений, на утриманні знаходиться малолітня дитина, офіційно не працевлаштований, має ряд хронічних захворювань, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Призначаючи покарання ОСОБА_2 , апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також те, що ОСОБА_2 раніше не притягувався до кримінальної або адміністративної відповідальності, має постійне місце проживання та реєстрації, офіційно працевлаштований, за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно, має стійкі соціальні зв`язки, одружений, на його утриманні знаходиться малолітня дитина та дружина - інвалід І групи, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.
Змінюючи вирок місцевого суду, апеляційний суд зазначив, що під час перегляду кримінального провадження, колегія суддів не знайшла обґрунтованої позиції суду першої інстанції про обов`язковість призначення винуватим покарання у виді позбавлення волі, при цьому місцевий суд належним чином не врахував дані про осіб засуджених, їх характеристики та можливість їх виправлення і попередження вчинення нових злочинів без ізоляції від суспільства.
Вважаю, що суд апеляційної інстанції при призначенні покарання врахував данні про осіб, а саме їх позитивні характеристики, належним чином описав, які саме ознаки характеризують винних, а також, як вони впливатимуть на призначуване покарання.
З урахуванням всіх обставин провадження, вважаю, що призначене покарання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не суперечить принципу справедливості покарання і загалом відповідають його меті - виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів як ними, так і іншими особами.
Крім того, слід врахувати визнання чіткої взаємозалежності між ефективністю кримінального правосуддя та ступенем урахування особистісних властивостей особи засудженого на будь-якій стадії кримінального правосуддя.
При цьому випробування, як складова форма кримінальної відповідальності формулюють в особі можливості самокерованої відповідальної поведінки. Така форма спрацьовує на користь гуманізації кримінального правосуддя та економією карної репресії стосовно осіб, які можуть виправитись без ізоляції від суспільства.
Такий підхід має місце у цьому кримінальному провадженні, з урахуванням даних щодо винних осіб, які мають молодий вік, міцні соціальні зв`язки, пов`язані сімейними зобов`язаннями щодо утримання своїх близьких, а реальне позбавлення волі негативно вплине на їх соціальний статус, матеріальне становище та можливість утримувати членів сім`ї.
Між тим, у касаційній скарзі прокурор не навів належних обґрунтувань щодо неможливості застосувати статтю 75 КК при призначенні покарання, при цьому його посилання на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення були враховані судом апеляційної інстанції, а позиція засуджених щодо невизнання ними вини не є обставиною, що обтяжує покарання та не може бути визначальною при пом`якшенні покарання, а є конституційним правом особи, яка займає визначений статус у цьому кримінальному провадженні.
Таким чином, вважаю, що призначене засудженим покарання, а саме їх звільнення від відбування призначеного покарання з встановленим іспитовим строком тривалістю 3 роки, є достатнім для виправлення осіб та запобігання вчинення ними нових злочинів, тому касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Відтак не має підстав вважати, що апеляційний суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, а також неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам засуджених через м`якість, як на то посилається прокурор.
З огляду на зазначене та враховуючи, те що суд апеляційної інстанції належним чином обґрунтував та мотивував своє рішення щодо призначеного засудженим покарання з випробуванням, призначивши іспитовий строк у межах, передбачених законом, вважаю, що рішення апеляційного суду слід залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури без задоволення.
Суддя ОСОБА_1