Справа № 676/4691/22
Номер провадження 1-кп/676/372/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2022 року м.Кам`янець-Подільський

Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілих ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

захисників захисників ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,

провівши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області підготовче судове засідання кримінального провадження №0000055 від 08 лютого 2022 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.2 ст.289 КК України, та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України,

В С Т А Н О В И В:

12 вересня 2022 року з Хмельницької обласної прокуратури до Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області надійшов затверджений прокурором обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000055 від 08 лютого 2022 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.2 ст.289 КК України, та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні, висловлюючи думку про можливість призначення справи до судового розгляду, зазначив, що підстав для її зупинення чи закриття немає, підстав для повернення обвинувального акту також не вбачається, тому просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта у відкритому судовому засіданні, викликати всіх учасників судового розгляду.

Потерпілі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 підтримали думку прокурора та не заперечували щодо призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта.

Обвинувачені та їх захисники заперечили проти призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта та просили повернути обвинувальний акт прокурору, мотивуючи тим, що він не відповідає вимогам КПК України, внаслідок чого порушено гарантоване право обвинувачених на захист.

Суд, заслухавши думку учасників судового засідання, вивчивши обвинувальний акт та долучені до нього документи у відповідності до положень ст.314 КПК України, яка регламентує порядок та межі підготовчого судового засідання, не даючи оцінку щодо реальності та дійсності події злочину та можливої причетності обвинувачених до скоєного, що може бути перевірено та встановлено судом лише під час судового розгляду, приходить до наступних висновків.

Так, відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Згідно із ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є, зокрема, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 7 КПК України передбачено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема, відноситься законність, що в силу ч.2 ст.9 КПК України передбачає обов`язок прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити, як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, у ч. 1 ст. 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, що виходячи з суті цієї статті має відображатися в обвинувальному акті, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

Згідно зі ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Як вбачається з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 р. №8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Вказаний принцип закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (у справі «Абрамян проти Росії») більш ґрунтовно тлумачить зазначену норму, вказуючи на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камінські проти Австрії» №9783/82 п. 79).

Крім того, ЄСПЛ нагадує, що положення пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Автсрії», №42780/98, п. 34).

До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Також, як вбачається з позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 24 листопада 2016 року у справі №5-328кс16, Згідно з пунктом 5 частини другої статті 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:

1) фактичних обставин кримінального правопорушення;

2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»);

3) формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Визначаючи основні терміни КПК України, у пункті 13 частини першої статті 3 законодавець виклав загальне, незалежно від стадій кримінального провадження, поняття обвинувачення, яким є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

У свою чергу, відповідно до частини другої статті 42 КПК України, обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу, а обвинувальний акт, згідно із пунктом 3 частини другої статті 283 КПК України, є однією із форм закінчення досудового розслідування, тобто обвинувальний акт - це підсумковий процесуальний документ, яким визнається достатність доказів, зібраних під час досудового розслідування, засвідчується його завершення й надання доступу до матеріалів стороні захисту. Далі обвинувальний акт затверджується прокурором й одночасно з його переданням до суду вручається учасникам кримінального провадження під розписку (стаття 293 КПК України). Для суду цей процесуальний документ є правовою підставою для призначення підготовчого судового засідання, судового розгляду, визначення його меж. Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в його межах (частина перша статті 337 КПК України).

Власне висунення публічного обвинувачення здійснюється в умовах змагальності у судовому розгляді, коли прокурор оголошує короткий виклад або повний текст обвинувального акта (частина друга статті 347 КПК України), а суд роз`яснює суть обвинувачення і з`ясовує у обвинуваченого, чи зрозуміле воно йому (частина перша статті 348 КПК України).

Таким чином, системно-структурний аналіз норм КПК України доводить, що на стадії досудового розслідування обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акта, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслідуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

До процедури висунення обвинувачення в порядку, передбаченому КПК України, на стадії досудового розслідування особа перебуває у статусі підозрюваного.

Підозра є обґрунтованим припущенням про вчинення особою кримінального правопорушення, повідомлення про яке складається на певному етапі досудового розслідування, коли є підстави для формулювання підозри (частина перша статті 276 КПК України). Повідомлення про підозру персоніфікує кримінальне провадження, є юридичним фактом, що породжує виникнення кримінальних процесуальних правовідносин, та етапом, з якого починає реалізовуватися кримінальна відповідальність.

Наведені теоретичні положення є підґрунтям для висновку про нетотожність понять «підозра» і «обвинувачення», які, попри наявність спільних рис (одні і ті ж обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні), є різними етапами досудового розслідування з притаманним лише їм специфічним комплексом гарантій прав та обов`язків і порядку здійснення процесуальних дій. З огляду на це недопустимим є використання зазначених понять як синонімів у різних процесуальних документах, оскільки вони не можуть вважатися рівнозначними, незважаючи на подібність стилістичного викладу фактичних даних у повідомленні про підозру та обвинувальному акті.

У цій же Постанові Верховний Суд України суд вказав, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Із рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2000 року «Матточіа проти Італії», встановлено, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. З ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.

Згідно з п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі. За змістом положень ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт і є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Нормами кримінального процесуального законодавства, зокрема п.5 ч.2 ст.291 КПК України, передбачені вимоги щодо обвинувального акту, зокрема обвинувальний акт повинен містити у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Так, формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо. Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі і об`єктивної сторони.

Частиною першою статті 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

1.Як вбачається з обвинувального акта, при викладенні прокурором формулювання обвинувачення, ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразилися у вимозі передачі чужого майна (вимагання), за попередньою змовою групою осіб, вчиненому під час дії воєнного стану на території України, з погрозою насильства над потерпілим, ПІДОЗРЮЄТЬСЯ у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України.

Таким чином, формально-буквальне тлумачення пункту 5 частини другої статті 291 КПК України свідчить про невідповідність способу викладу в обвинувальному акті формулювання обвинувачення ОСОБА_7 зазначеній нормі права, оскільки вказівка на те, що ОСОБА_7 повідомлений про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 189 КК України, не є формулюванням саме обвинувачення.

2.Також, відповідно до п.1 ч.4 цієї ж статті до обвинувального акта, крім іншого, додається реєстр матеріалів досудового розслідування.

Як убачається з вимог ч.2 ст.109 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити:

1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення;

2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування;

3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Встановлено, що всупереч вищевказаним вимогам кримінального процесуального закону доданий до обвинувального акту реєстр матеріалів досудового розслідування у ІІ розділу не містить зазначення всіх процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування.

Як вбачається з наданої стороною захисту ували слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_11 від 09 червня 2022 року, цим слідчим суддею у вказаному кримінальному провадженні було прийнято процесуальне рішення ухвала про тимчасовий доступ до документів.

Однак, в порушення вимог пункту третього частини другої статті 109 КПК України вказане процесуальне рішення в реєстрі матеріалів досудового розслідування не зазначено.

3.Крім того, всупереч вищевказаним вимогам чинного законодавства України, конвенційним нормам та практиці Європейського суду з прав людини суд вважає, що фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, а також формулювання обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є некоректним, незрозумілим та суперечливим, що призводить до порушення права останніх бути негайно й детально проінформованим про характер і причини висунутого проти обвинувачення кожного з них, з наступних підстав.

Так, згідно з обвинувальним актом ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.2 ст.289 КК України, а ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України.

Зокрема ст. 189 КК України визначено відповідальність за вимагання:

-вимога передачі чужого майна чи права на майно або вчинення будь-яких дій майнового характеру з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами, обмеження прав, свобод або законних інтересів цих осіб, пошкодження чи знищення їхнього майна або майна, що перебуває в їхньому віданні чи під охороною, або розголошення відомостей, які потерпілий чи його близькі родичі бажають зберегти в таємниці (вимагання) (частина 1) ;

-вимагання, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або службовою особою з використанням свого службового становища, або з погрозою вбивства чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, або з пошкодженням чи знищенням майна, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому (частина 2);

-вимагання, поєднане з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, або таке, що завдало майнової шкоди у великих розмірах (частина 3);

-вимагання, що завдало майнової шкоди в особливо великих розмірах, або вчинене організованою групою чи в умовах воєнного або надзвичайного стану, або поєднане із заподіянням тяжкого тілесного ушкодження (частина 4).

Частиною другою статті 289 КК України передбачено відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно або за попередньою змовою групою осіб, або поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинене з проникненням у приміщення чи інше сховище, або з використанням електронних пристроїв для втручання в роботу технічних засобів охорони, або якщо предметом незаконного заволодіння є транспортний засіб, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Однак, з аналізу змісту висунутого обвинувачення ОСОБА_6 за ч.4 ст.189, ч.2 ст.289 КК України та ОСОБА_7 за ч.4 ст.189 КК України вбачається, що воно є суперечливим, неоднозначним, таким, яке не містить чіткого формулювання висунутого обвинувачення, що є порушенням п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

По-перше, суб`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, характеризується прямим умислом, корисливим мотивом та корисливою метою, а суб`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, характеризується прямим умислом та будь-якими мотивом і метою.

Проте, при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч.4 ст.189 КК України, прокурором не зазначено форму вини та мотиву інкримінованого обвинуваченим діяння, зазначено лише мету незаконне збагачення, а при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст.289 КК України, прокурором взагалі не зазначено форму вини, мотиву та мети інкримінованого ОСОБА_6 діяння.

Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, є спосіб вимагання: погроза насильства над потерпілим чи його близькими родичами (частина 1), погроза вбивства чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (частина 2), насильство, небезпечне для життя чи здоров`я особи (частина 3) та заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (частина 4).

Проте, при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення ОСОБА_6 за ч.4 ст.289 КК України, прокурором не зазначено в чому саме полягали погрози ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинити відносно потерпілого ОСОБА_4 фізичне насильство, тобто яке саме фізичне насильство.

Аналогічний недолік допущений прокурором в обвинувальному акті і при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст.289 КК України.

Зокрема, кваліфікуючими ознаками інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, є незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.

Проте, при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст.289 КК України, прокурором не зазначено в чому саме полягали погрози ОСОБА_6 вчинити відносно потерпілого ОСОБА_4 фізичне насильство, тобто яке саме фізичне насильство, зокрема чи було це насильство небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Зазначені вище обставини безумовно є порушенням ч.5 п.2 ст.291 КПК України, відповідно до вимог якої в обвинувальному акті повинні бути зазначені фактичні обставини справи з вказівкою на час, місце, спосіб та інші обставини справи, а також форму вини, мотив і мету кримінального правопорушення.

По-друге, фактичні обставини кримінальних правопорушень, які прокурор вважає встановленими, формулювання обвинувачення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та правова кваліфікація кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, є суперечливими.

Так, при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та формулювання обвинувачення, ОСОБА_6 ставиться в вину, що він своїми умисними діями, які виразилися у вимозі передачі чужого майна (вимагання), за попередньою змовою групою осіб, вчиненому під час дії воєнного стану на території України, із застосуванням насильства над потерпілим, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.189 КК України, а ОСОБА_7 що він своїми умисними діями, які виразилися у вимозі передачі чужого майна (вимагання), за попередньою змовою групою осіб, вчиненому під час дії воєнного стану на території України, з погрозою насильства над потерпілим, підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України.

Тобто, у цих частинах обвинувального акту ОСОБА_6 інкримінується три кваліфікуючі ознаки вимагання вимагання, вчинене за попередньою змовою групою осіб, вимагання, вчинене під час дії воєнного стану на території України, та вимагання, поєднане із застосуванням насильства над потерпілим.

Проте, відповідно до диспозиції частин 1, 2, 3 та 4 ст.189 КК України взагалі не передбачено таких ознак вимагання як вимагання, поєднане із застосуванням насильства над потерпілим (обвинувачення ОСОБА_6 ) та вимагання, вчинене під час дії воєнного стану на території України (обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ).

По-третє, при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч.4 ст.189 КК України, прокурором зазначено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за попередньою змовою між собою, маючи на меті незаконне збагачення, в період правового режиму воєнного стану (відповідно до указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-ІХ, від 18 квітня 2022 року №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в України», затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року №2212-ІХ, від 17 травня 2022 року №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в України», затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року №2263-ІХ) розробили злочинну схему отримання грошових коштів, яка полягає у вимаганні та отриманні від потерпілих грошових коштів сумі 6000 доларів США під надуманим приводом. Тобто, зі змісту формулювання цього обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ставиться у вину, що вони саме в період правового режиму воєнного стану, який був введений на території України з 24 лютого 2022 року, розробили злочинну схему отримання грошових коштів, яка полягає у вимаганні та отриманні від потерпілих грошових коштів сумі 6000 доларів США під надуманим приводом.

Проте, викладаючи далі фактичні обставини кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення ОСОБА_6 , прокурором зазначається, що реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на вимагання та отримання грошових коштів злочинним шляхом, ОСОБА_6 в кінці березня 2020 року зустрівся із потерпілим ОСОБА_4 та під надуманим приводом неіснуючої заборгованості висунув вимогу потерпілому, яка полягала у сплаті останнім грошових коштів в сумі 6000 доларів США (другий абзац).

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_12 10 вересня 2020 року вирішив незаконно, протиправно заволодіти автомобілем «GEELY MK» д.н.з. НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_4 з метою його подальшого продажу (третій абзац).

Реалізовуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_6 з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, шляхом застосування погроз фізичного насильства відносно ОСОБА_4 , 10 вересня 2020 року примусово змусив потерпілого залишити транспортний засіб та передати ключі із технічним паспортом на вищезазначений транспортний засіб (четвертий абзац).

02 лютого 2022 року ОСОБА_6 прийшов до місця проживання потерпілого ОСОБА_4 з метою вимагання сплати йому грошових коштів в сумі 6000 доларів США…. (сьомий абзац).

Тобто, спочатку прокурор ставить у вину ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що вони саме в період правового режиму воєнного стану, який був введений на території України з 24 лютого 2022 року, розробили злочинну схему отримання грошових коштів, яка полягає у вимаганні та отриманні від потерпілих грошових коштів сумі 6000 доларів США під надуманим приводом, а фактично, як вбачається зі змісту викладеним фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, ОСОБА_6 ставиться у вину діяння по вимаганню в потерпілого ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 6000 доларів США, які були ним вчиненні в кінці березня 2020 року, 10 вересня 2020 року та 02 лютого 2022 року, тобто ще до введення на території України воєнного стану.

Таким чином, не зазначення у вказаному обвинувальному акті належно сформульованого обвинувачення, позбавляє суд можливості призначити кримінальне провадження до судового розгляду, роз`яснити в подальшому суть обвинувачення та порушує право обвинувачених на захист від пред`явленого обвинувачення.

У той час деталі вчинення кримінального правопорушення, а також надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення відіграють важливу роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Відповідно до рішень Європейського Суду від 24 квітня 2008 року (справа «Жогло проти України») та від 26 березня 1996 року (справа «Дурсон проти Нідерландів») усі докази зазвичай повинні бути представлені у відкритому судовому засіданні в присутності підсудного для забезпечення можливості надати аргументи у відповідь, оскільки обвинувачення не повинно ґрунтуватись виключно чи вирішальною мірою на тих показаннях, які сторона захисту не могла оскаржити.

Тож, не вдаючись до оцінки правильності кваліфікації дій обвинувачених в цілому, на цій стадії кримінального процесу, суд приходить до висновку, що указане, в своїй сукупності, свідчить, що даний обвинувальний акт не містить коректну фабулу обвинувачення, яка виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, та її юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення), тобто правову модель злочину.

Натомість, міжнародні стандарти у галузі, судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування правом на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24 жовтня 2003 року № 8 суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення.

При цьому, суд приймає до уваги вимоги положень ст. 22 КПК України, відповідно до яких функцією суду є лише розгляд справи, під час якого він лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, і недопустимим є покладення на суд функцій, які властиві органам досудового розслідування та державного обвинувачення.

Також, відповідно до ст. 337 КПК України, суд не вправі, за результатами судового розгляду, змінити обвинувачення на таке, що істотно відрізняється від пред`явленого, а також, не вправі за власною ініціативою в будь-який спосіб поставити питання про таку зміну. Недодержання судом зазначених вимог кримінально-процесуального закону, є порушенням права на захист.

Разом з тим, зміна правової кваліфікації та / або обсягу обвинувачення прокурором відповідно до положень ст. 338 КПК України можлива виключно в разі встановлення під час судового розгляду саме нових фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, і така зміна неприпустима в разі допущених при обвинуваченні особи суперечностей чи неповноти, а тим більше описок.

Також, кримінально-процесуальний закон не містить положення про обов`язок суду чекати, коли прокурор скористається своїм правом на зміну обвинувачення в суді, а також і права суду пропонувати або примушувати прокурора змінити обвинувачення.

Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє колегії суддів зробити висновок про невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України, що унеможливлює призначення його до судового розгляду, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне повернути обвинувальний акт прокурору як такий, що не відповідає КПК України.

Оскільки судом прийнято рішення про повернення прокурору обвинувального акта, то клопотання прокурора про виклик в судове засідання для допиту свідків сторони обвинувачення задоволенню не підлягає.

Також у підготовчому судовому засіданні прокурор подав клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб, мотивуючи тим, що є достатньо підстав вважати, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189, ч.2 ст.289 КК України, які відносяться до категорії особливо тяжких та тяжких злочинів відповідно, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна (ч.4 ст.189 КК України) та від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої (ч.2 ст.289 КК України). Також існують ризики того, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у вказаному кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. А тому, на думку прокурора, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою буде дієвим у даному кримінальному провадженні, а більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Потерпілі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не заперечили проти задоволення клопотання прокурора та обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із зазначених прокурором у клопотанні підстав.

Обвинувачені та їх захисники просили відмовити в задоволенні клопотання прокурора та змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. В обґрунтування своєї позиції захисник ОСОБА_9 зазначив, що прокурором не надано жодного допустимого доказу на підтвердження наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а також заявлених у клопотанні ризиків, які були би підставами для обрання ОСОБА_6 найбільш суворого запобіжного заходу.

Суд, заслухавши доводи прокурора, думку потерпілих, обвинувачених та їх захисників, вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора та обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на термін 60 діб, оскільки він обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189, ч.2 ст.289 КК України, які відносяться до категорії особливо тяжких та тяжких злочинів відповідно, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна (ч.4 ст.189 КК України) та від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої (ч.2 ст.289 КК України).

Зазначені обставини свідчать про наявність вагомих ризиків, передбачених пунктами 1 та 3 частини першої статті 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

Таким чином, із врахуванням викладених вище обставин, на переконання суду інші, більш м`які запобіжні заходи, в тому числі у вигляді домашнього арешту, не будуть достатніми для запобігання ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК України.

Крім того, стороною захисту не доведено, а судом у судовому засіданні не встановлено, що зникли ризики, які стали підставою обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчим суддею під час досудового розслідування, чи виникли нові вагомі обставини, що мають вирішальне значення та не були враховані слідчим суддею при обранні ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Безпідставними, на думку суду, є доводи захисника ОСОБА_9 про необґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189, ч.2 ст.289 КК України.

З огляду на те, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, закріплені у ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», слід враховувати позицію Європейського суду з прав людини, відображену зокрема у Рішенні від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якого «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182).

Натомість, надісланий прокурором до суду для розгляду обвинувальний акт дає підстави вважати, що на даній стадії судового провадження підготовчого судового засідання ОСОБА_6 обгрунтовано обвинувачується прокурором у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189, ч.2 ст.289 КК України.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора та обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб.

Крім того, при вирішенні питання про обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд вважає за необхідне, у відповідності до п.1 ч. 4 ст. 183 КПК України, не визначати розмір застави, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, із застосуванням насильства.

Крім того, у підготовчому судовому засіданні прокурор подав клопотання про покладення на обвинуваченого ОСОБА_7 строком на 2 місяці обов`язків: не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування із свідками у даному кримінальному провадженні; здати до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Потерпілі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не заперечили проти задоволення клопотання прокурора та покладення на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язків із зазначених прокурором у клопотанні підстав.

Обвинувачені та їх захисники просили відмовити в задоволенні клопотання прокурора про покладення на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язків. В обґрунтування своєї позиції захисник ОСОБА_10 зазначила, що обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, які прокурор просить покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 , суд може покласти лише якщо ОСОБА_7 був би обраний запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, проте прокурор не клопоче про обрання ОСОБА_7 будь-якого запобіжного заходу.

Суд, заслухавши доводи прокурора, думку потерпілих, обвинувачених та їх захисників, вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання прокурора про покладення на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язків, виходячи з наступних правових підстав.

Так, відповідно до приписів частини третьої статті 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Частиною п`ятою статті 194 КПК України передбачено, що якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме:

1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;

5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом;

6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності;

7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання;

8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

9) носити електронний засіб контролю.

Таким чином, системний аналіз зазначених вище норм Кримінального процесуального кодексу України дає підстави вважати, що обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, які прокурор у своєму клопотанні просить покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 , судом можуть бути покладенні на обвинуваченого лише при обранні запобіжного не пов`язаного з триманням під вартою. Проте, прокурор не звертався до суду з клопотанням про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 будь-якого запобіжного не пов`язаного з триманням під вартою, хоча відповідно до вимог ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. Продовження дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченого під час досудового розслідування, діючим Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено. А тому, буд-яких законних підстав для покладення на обвинуваченого ОСОБА_7 зазначених прокурором у своєму клопотанні обов`язків немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.314-317, 372 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Повернути обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000055 від 08 лютого 2022 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, передбачених ч.4 ст.189, ч.2 ст.289 КК України, та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, прокурору.

Відмовити в задоволенні клопотання прокурора про виклик свідків.

Задовольнити клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб, тобто до 14 листопада 2022 року включно.

Відмовити в задоволенні клопотання прокурора про покладення на підозрюваного ОСОБА_7 обов`язків.

Копію ухвали вручити обвинуваченим, прокурору та направити для виконання начальнику ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор».

Ухвала в частині обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду через Кам`янець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а обвинуваченим ОСОБА_6 в той же строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Суддя Кам`янець-Подільського

міськрайонного суду ОСОБА_1