Справа №761/154/20 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1596/2022 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.125 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року. Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю

прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року, якою кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Локітка, Тлумацького району, Івано-Франківської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, звільнивши його від кримінальної відповідальності.

Згідно обвинувального акту, обвинувачений ОСОБА_10 обвинувачувався в тому, що 29.08.2019 приблизно об 11 год. 10 хв., перебуваючи біля центрального входу до Михайлівського Золотоверхого собору, що за адресою: м. Київ, площа Михайлівська, 1, а саме біля фотографій полеглих бійців ООС, звернув свою увагу на раніше знайомого потерпілого ОСОБА_11 . В цей момент в обвинуваченого ОСОБА_12 виник умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 , обвинувачений ОСОБА_10 , 29.08.2019 приблизно об 11 год. 11 хв., перебуваючи біля центрального входу до Михайлівського Золотоверхого собору, що за адресою: м. Київ, площа Михайлівська, 1, а саме біля фотографій полеглих бійців ООС, підійшов із ззаду до потерпілого ОСОБА_11 та умисно наніс один удар по голові, а саме по потилиці та в подальшому умисно наніс один удар по обличчю.

Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 , обвинувачений ОСОБА_10 29.08.2019 приблизно oб 11 год. 15 хв., перебуваючи біля центрального входу до Михайлівського Золотоверхого собору, що за адресою: АДРЕСА_2 , продовжив умисно наносити удари по обличчю потерпілого ОСОБА_11 , таким чином спричинивши останньому тілесні ушкодження, які відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись із ухвалою суду представником потерпілого ОСОБА_9 адвокатом ОСОБА_8 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Апелянт вказує, що по справі було оголошено підозру та затверджено обвинувальний акт за ч.1 ст.125 КК України. Ані про зміну кваліфікації кримінального правопорушення з ч.2 ст.161 КК України на ч.1 ст.125 КК України, ані про завершення досудового розслідування та доступ до матеріалів справи потерпілого ніколи не повідомляли. Доступ до матеріалів досудового розслідування та можливість ознайомитися із ними, сторона потерпілих отримала тільки 29 березня 2021 року, коли на стадії виконання вимог ст.314 КПК України, суд зобов`язав прокурора відкрити матеріали дізнання стороні потерпілих. Окрім того, стороною потерпілих заявлялись клопотання про повернення обвинувального акту, скарга на дії органів досудового розслідування, а також клопотання про приєднання документів на підтвердження доводів своєї скарги. Проте, вказані документи сторони потерпілих реального та практичного розгляду та вирішення не отримали, а подані на підтвердження обґрунтованості скарги документи взагалі було повернуто стороні потерпілих. А судом першої інстанції прийнято рішення про закриття кримінального провадження за строками давності.

Однак, у відповідності до обставин кримінального провадження вбачається, що обвинувачений двічі, - із наявністю відповідного розриву в часі, - наніс удари, та, як наслідок, спричинив потерпілому тілесні ушкодження, керуючись при цьому мотивами ненависті та ставлення до сексуальної орієнтації потерпілого.

У відповідності до національного закону про кримінальну відповідальність, вчинене по відношенню до потерпілого кримінальне правопорушення, у випадку належного врахування органом досудового розслідування мотивів таких протиправних дій, є порушенням рівноправності громадян залежно від їх расової, національної належності, релігійних переконань, інвалідності та за іншими ознаками, а отже, враховуючи обставини даного конкретного кримінального провадження, - мало бути кваліфіковано за ч.2 ст.161 КК України, тобто як пряме обмеження прав особи за іншими ознаками, та поєднане із застосуванням насильства.

А отже, обвинуваченим було вчинено значно більш тяжке кримінальне правопорушення, аніж те, обвинувачення у вчиненні якого йому було пред`явлено, та у подальшому звільнено судом першої інстанції від кримінальної відповідальності за строками давності.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представник потерпілого ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора та захисника ОСОБА_7 , які вважали апеляційну скаргу необґрунтованою, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, судом апеляційної інстанції вказаних вимог кримінального процесуального закону дотримано в повному обсязі.

Закон України про кримінальну відповідальність обмежує строками давності повноваження держави щодо кримінального переслідування осіб, які вчинили кримінальні правопорушення. Зокрема, у ст.49 КК України визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Так, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані у ч.1 ст.49 КК України залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення); протягом цих строків особа не вчинила нового кримінального правопорушення певного ступеня тяжкості (ч.3 ст.49 КК України); особа не ухилялася від досудового розслідування або суду (ч.2 ст.49 КК України); законом не встановлено обмеження чи заборони щодо застосування давності до вчиненого особою кримінального правопорушення (ч.4 і ч.5 ст. 49 КК України).

Відповідно до ч.4 ст.286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно ж до вимог п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Таким чином, звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у разі настання обставин, передбачених пунктами 1-4 ч. 1 ст.49 КК України, за дотримання визначених згідно з приписами частин 2-5 вказаної статті умов для такого звільнення та наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого на звільнення є обов`язком суду.

Зазначені вище нормативні положення спрямовані на реалізацію вимог засади змагальності сторін, згідно з якими суд, залишаючись об`єктивним і неупередженим, повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст. 22 КПК України), а також - засади диспозитивності, за якою сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК (ч.1 ст.26 КПК України).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження інкриміноване ОСОБА_10 кримінальне правопорушення вчинене 29 серпня 2019 року. Органом досудового розслідування та судом першої інстанції його дії кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК України. Санкція вказаної частини статті передбачає покарання у виді штрафу в розмірі до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, відповідно до ст.12 КК України у редакції Закону від 15 листопада 2011 року №4025-VI, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення, є злочином невеликої тяжкості, відповідно до чинної ст.12 КК України у редакції Закону від 22 листопада 2018 року №2617-VIII, зазначене кримінальне правопорушення віднесено до кримінальних проступків.

Згідно з п.1 ч.1 ст.49 КК України в редакції Закону, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Чинні положення п.1 ч.1 ст.49 КК України у редакції Закону від 22 листопада 2018 року №2617-VIII передбачають, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минули два роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Захисник ОСОБА_7 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_10 на підставі ст.49 КК України. Обвинувачений вказане клопотання підтримав.

Дотримуючись вимог, передбачених статтями 284, 286 КПК України, суд першої інстанції обґрунтовано звільнив ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності та закрив вищезазначене кримінальне провадження щодо нього у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

Своє рішення місцевий суд постановив, переконавшись у наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Доводи ж представника потерпілого ОСОБА_14 - адвоката ОСОБА_8 про те, що інкриміноване ОСОБА_10 діяння підлягає кваліфікації за ч .2 ст.161 КК України, не спростовують висновків щодо законності прийнятого судом рішення про звільнення останнього на підставі ст.49 КК України від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, а частина 3 зазначеної статті наділяє суд правом вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення лише якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Визначення обсягу обвинувачення є виключним повноваженням прокурора.

Зважаючи на це, у суду були відсутні підстави для виходу за межі висунутого останньому обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення на більш тяжке.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до переконання, що підстави для зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2021 року щодо ОСОБА_10 без змін.

Головуючий:

Судді: