Провадження № 1-кп/761/2742/2022
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 липня 2022 року м.Київ Шевченківський районний суд м. Києва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 620 220 000 000 004 78 від 07.07.2022, у якому

гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Павлограда Дніпропетровської області, громадянин України, українець, який має середню освіту, офіційно не працевлаштований, у зареєстрованому шлюбі не перебуває, зареєстрований та фактично мешкає за адресою АДРЕСА_1 , не судимий;

обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України,

у с т а н о в и в :
На розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України. Разом з актом до суду надійшла угода про визнання ОСОБА_4 винуватості.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив суд розглянути та затвердити угоду.

Обговорюючи питання підсудності, прокурор зазначив, що досудове розслідування закінчено слідчим Державного бюро розслідування, місцем закінчення розслідування є місто Київ. Крім того, обвинувальний акт затверджений прокурором також у місті Києві, отже, на думку прокурора, судове провадження має здійснюватися тим судом, на розгляд якого надійшов обвинувальний акт, тобто Шевченківським районним судом м. Києва.

У разі, якщо суд дійде іншого висновку щодо підсудності кримінального провадження, прокурор просив продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою через наявність ризиків переховування ОСОБА_4 від суду, незаконного впливу на свідків.

Обвинувачений та його захисник також не висловили сумнівів щодо підсудності справи, вважали, що є підстави для здійснення судового провадження Шевченківським районним судом м. Києва.

Суд, заслухавши думки сторін кримінального провадження, дослідивши наявні матеріали судової справи, дійшов висновку про таке.

Згідно з вимогами ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, однією з яких є законність.

Як встановлено статтею 9 КПК, законність полягає в обов`язку неухильного виконання вимог Кримінального процесуального кодексу України, інших актів законодавства.

Частиною 1 статті 32 КПК визначено, що кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної підсудності якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.
Однак відповідно до ч. 9 ст. 615 КПК під час дії воєнного стану обвинувальні акти скеровуються та розглядаються судами в межах територіальної юрисдикції яких закінчено досудове розслідування, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - найбільш територіально наближеним до нього судом, що може здійснювати правосуддя, або іншим судом, визначеним у порядку, передбаченому законодавством.
Таким чином, спеціальною нормою кримінального процесуального закону, якою є частина 9 статті 615 КПК, визначено, що в умовах воєнного стану судове провадження має здійснюватися судом, у межах територіальної юрисдикції яких закінчено досудове розслідування.
Листом виконувача обов`язків директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_6 від 23.05.2022 повідомлено Шевченківський районний суд м. Києва, що відповідно до наказів директора Державного бюро розслідувань від 01.03.2022 № 120-дск, від 04.03.2022 № 12-дск та від 15.03.2022 № 124-дск, у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану місцем здійснення досудового розслідування кримінальних проваджень, зокрема, першим відділом Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями, визначено Територіальне управління ДБР, розташоване у м. Львові, яке знаходиться у межах територіальної юрисдикції Личаківського районного суду м. Львова.
Обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 складений старшим слідчим першого відділу Управління з досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених працівниками правоохоронних органів та суддями, ОСОБА_7 , тобто слідчим саме того відділу, який за відповідним наказом директора ДБР здійснює досудове розслідування у Територіальному управлінні ДБР, розташованому у м. Львові.
Виходячи з наведених обставин, обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 повинен направлятися до суду, в межах територіальної юрисдикції якого розташоване вказане територіальне управління ДБР, оскільки саме там завершене досудове розслідування.
На переконання суду, не мають процесуального значення та не можуть впливати на вищезазначений висновок ті обставини, за яких слідчий ОСОБА_7 склав обвинувальний акт у м. Києві, а не у м. Львові, оскільки вчинення слідчим цієї дії не може автоматично змінювати місце закінчення досудового розслідування.
Місцем закінчення досудового розслідування є місце розташування органу досудового розслідування або його певного підрозділу, яке безпосередньо пов`язане з відповідною адміністративно-територіальною одиницею, що є територіальною основою для організації та діяльності державних органів та/або органів місцевого самоврядування.
Самостійне переміщення окремого слідчого територією України, вільне, тобто за власним вибором, всупереч відповідного наказу обрання ним місця для складання обвинувального акту не породжує правових наслідків у вигляді зміни територіальної підсудності певного кримінального провадження.
Суд також не враховує, що згідно з обвинувальним актом він затверджений прокурором ОСОБА_8 у приміщенні Державного бюро розслідувань, за адресою м. Київ, вул. Симона Петлюри, 15, оскільки місце затвердження обвинувального акту не є тотожним місцю закінчення досудового розслідування.
Зазначений висновок ґрунтується на тому, що прокуратура відповідно до положень ст. 36 КПК України, ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» не є органом досудового розслідування. Прокурор, затверджуючи обвинувальний акт, відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК здійснює не слідчу дію, притаманну стадії досудового розслідування, а приймає процесуальне рішення, яким висуває обвинувачення, і саме прийняттям цього процесуального рішення завершується досудове розслідування.
Суд також звертає увагу, що поняття «завершення» та «закінчення» розслідування не є тотожними за своїм змістом, вони мають різне процесуальне значення, оскільки фіксують різні стадії досудового розслідування.
Крім того, обвинувальний акт затверджений прокурором відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , при цьому Офіс Генерального прокурора розташований за адресою - м. Київ, вул. Різницька, 13/15, прибуття прокурора до будь-якого іншого місця країни, яке не збігається з місцем розташування відповідного органу прокуратури, та затвердження у цьому місці обвинувального акта також не впливає на встановлення місця закінчення досудового розслідування та визначення територіальної підсудності кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 34 КПК однією з підстав для передачі кримінального провадження на розгляд іншого суду є те, що до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил підсудності.
Суд також зазначає, що відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК порушення правил підсудності віднесено до істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та тягне безумовне скасування судового рішення.

У силу п. 4 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про направлення обвинувального акту до відповідного суду для визначення підсудності.

Отже, сукупність викладених вище чинників приводить суд до переконання, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 та угода про визнання ним винуватості направлені до Шевченківського районного суду м. Києва з порушенням правил підсудності.
Зазначена обставина покладає на суд обов`язок у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку ініціювати питання про направлення справи до іншого суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів.
Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасника судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. Під час розгляду таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ КПК.
Згідно з частиною 1 статті 194 КПК на суд під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу покладений обов`язок встановити існування таких складових:
- чи доведені обставини, які свідчать про обґрунтованість підозри;
- чи наявні ризики, передбачені статтею 177 КПК;
- чи не є достатнім застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.
Оскільки до суду надійшов обвинувальний акт, тобто особі висунуто обвинувачення, можливість оцінювати обґрунтованість підозри на цій стадії судового провадження виключається.
Таким чином, суд, розглядаючи питання щодо доцільності тримання особи під вартою, має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи, а також, чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, слідчий суддя відмічає, що ризиком у цьому випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.
Зокрема, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочинів, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі до 12 років з конфіскацією майна, ця обставина свідчить про наявність обґрунтованого ризику вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від суду.
Крім того, відповідно до рішення ЄСПЛ «Бекчієв проти Молдови» ризик переховування оцінюється також з урахуванням характеру людини, її моральних принципів, місця проживання, місця роботи, статків, сімейних стосунків, відносин з державою.
Характер інкримінованого підозрюваному злочинів, що вчинені з прямим умислом, вказує на антисоціальну спрямованість дій обвинуваченого та надає підстави для критичної оцінки моральних якостей ОСОБА_4 .
Також не виключено, що обвинувачений з метою уникнення відповідальності за інкриміновані йому злочинні дії може здійснити незаконний вплив на свідків з метою зміни останніми показань.
Сукупність викладеного, приводить суд до переконання, що доводи сторони обвинувачення про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу є обґрунтованими.
При цьому відповідно до положень п. 4, 5 ч.4 ст. 183 КПК суд вважає за можливе при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою не визначати розмір застави.
Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. 34, 314, 615 КПК України, суд

у х в а л и в :
Кримінальне провадження № 620 220 000 000 004 78 від 07.07.2022, у якому ОСОБА_4 обвинувачується за ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України, направити до Київського апеляційного суду для вирішення питання щодо його подальшого спрямування до Верховного Суду для направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів.
Клопотання прокурора ОСОБА_3 задовольнити. Продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою на строк 60 діб, тобто по 23 вересня 2022 включно.

Ухвала оскарженню не підлягає за виключенням рішення щодо продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, яке може були оскаржене до Київського апеляційного суду упродовж 5 днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1