Дата документу Справа № 314/113/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 314/113/22 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/911/22 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON,

засудженого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з ДУ «Вінницька виправна колонія №86»,

розглянула 25 травня 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 лютого 2022 року, якою задоволено клопотання про умовно-дострокове звільнення
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янськ Донецької області, громадянина України, не працюючого, проживав за адресою: АДРЕСА_1 ,
засудженого вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07.06.2018 року за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі.

Встановлені ухвалою суду першої інстанції обставини:

До Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 55)», про умовно-дострокове звільнення.
У судовому засіданні засуджений на задоволенні клопотання наполягав.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 лютого 2022 року задоволено клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Державній установі «Софіївська виправна колонія №55», про умовно-дострокове звільнення.

Звільнено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , умовно-достроково від подальшого відбування покарання, призначеного йому за вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07.06.2018 року, на невідбутий строк, що складає 4 місяці.

Задовольняючи клопотання засудженого, суд першої інстанції дійшов висновку, що засуджений довів своє виправлення і заслуговує на звільнення його від відбуття покарання, на строк, який залишився, умовно-достроково.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з оскаржуваною ухвалою, вважає її незаконною, яка підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування доводів зазначає, що засуджений ОСОБА_7 за час відбування покарання має 2 заохочення у вигляді подяки та 2 зняття раніше накладеного стягнення. Також на нього накладалися 8 стягнень, останні два в 2021 році. Згідно характеризуючих матеріалів останній до виконання передбачених законом вимог персоналу установи виконання покарань ставиться незадовільно, до виконання робіт із благоустрою установи ставиться незадовільно, не бере участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених. Вище вказана кількість заохочень та стягнень, їх періодичність, разом з характеризуючими матеріалами на засудженого свідчить про нестабільну поведінку і тим більше не може свідчити про його безумовну зразкову поведінку. Сам по собі факт відбуття певного строку покарання не є виключною підставою для умовно-дострокового звільнення засудженого. Крім того, працевлаштування та отримання заохочень безпосередньо перед застосуванням ст.81 КК України в цілому не можуть свідчити про правомірну поведінку засудженого, суперечить принципам виконання та відбування покарання і за таких обставин взагалі втрачається будь-який сенс дотримуватись засудженими вимог встановленого режиму та отримувати заохочення, дотримуватися вимог режиму. Прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення за таких обставин однозначно вплине на поведінку і інших засуджених та призведе до виникнення негативної закономірності серед них.

Вважає, що матеріалами справи у повній мірі не доведено дотримання усіх умов передбачених законодавством, необхідних для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання особи.

Просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити апеляційні вимоги.

Засуджений у судовому засіданні не погодився з апеляційною скаргою та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Згідно ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та фактично відбув не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

За змістом цього кримінального закону умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду і можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, а умовно-достроковому звільненню підлягають лише ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення. Для цього всі дані про особу беруться у сукупності, в тому числі й дані, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а саме виправлення засудженого.

Згідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України "Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміни не відбутої частини покарання більш м`яким" № 2 від 26 квітня 2002 року, умовно-дострокове звільнення від покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого і переконання в тому, що він сумлінною поведінкою, ставленням до праці та навчання довів своє виправлення. При цьому, прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення, не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги встановленого режиму утримання у колонії, не допускав порушень, визнав вину у скоєному злочині, розкаюється у вчиненому, сплатив повністю або частково завдані злочином збитки, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційованого-виховного впливу, тощо.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції у своєму рішенні не навів належних та переконливих підстав, які підтверджують, що засуджений ОСОБА_7 своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

З наданих суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_7 засуджений вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07.06.2018 року за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі.
Початок строку відбування засудженим покарання - 07 червня 2018 року.
Кінець строку відбування засудженим покарання - 07 червня 2022 року.

Згідно з матеріалами, що характеризують особу засудженого ОСОБА_7 , останній за час тримання в державній установі «Бахмутська установа виконання покарань №6» з 07.06.2018 року по 06.09.2018 року характеризувався посередньо. Вимоги режиму тримання не порушував, стягнень та заохочень не мав.

З 06.09.2018 року відбуває покарання у державній установі «Софіївська виправна колонія №55». За час відбування покарання характеризувався наступним чином: вимоги режиму відбування покарання порушував, за що має 8 стягнень правами начальника установи, за сумлінну поведінку та ставлення до праці має 4 заохочення правами начальника установи.

Надаючи оцінку наведеним обставинам та доказам на їх підтвердження, колегія суддів вважає, що дійти висновку, що поведінка ОСОБА_7 за весь час відбування покарання є такою, що зазнала позитивних змін, неможливо, оскільки взяті місцевим судом до уваги позитивні відомості стосуються лише певного періоду відбування засудженим покарання.

На думку апеляційного суду, заслуговують на увагу доводи прокурора про те, що на час розгляду судом клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення були відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про те, що засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

За виконання покладених обов`язків засуджений ОСОБА_7 дійсно 4 рази заохочувався правами начальника установи.

Але при цьому, за час відбування покарання засуджений 8 раз притягувався до дисциплінарної відповідальності, і хоча стягнення зняті та погашені, поведінку засудженого за весь час відбування покарання не можна вважати стабільно позитивною.

Натомість, перспектива умовно-дострокового звільнення пов`язана із реальним станом поведінки засудженого, який відображає його правослухняну поведінку. Вагомих обставин, які б засвідчували зразковість поведінки засудженого матеріали справи не містять.

До того ж, однією із обов`язкових умов для умовно-дострокового звільнення засудженого є доведення ним свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що ОСОБА_7 тривалий час не виявляв бажання працювати, згідно довідки установи до роботи ставився задовільно, більшу частину 2020 року та 2021 року взагалі не працював, що є його прямим обов`язком згідно ч.1 ст.118 КВК України, та в свою чергу свідчить про відсутність повного виправлення з боку останнього в контексті вимог ст.6 КВК України, а пасивна поведінка засудженого та ставлення до праці не може бути визнана, як сумлінна.

При цьому, в матеріалах провадження відсутні документи на підтвердження будь-яких обмежень щодо працевлаштованості даного засудженого. Залучення ОСОБА_7 до праці на виробництві маскувальної сітки мало епізодичний характер та з огляду на положення ст.81 КК України щодо підстав застосування такого заохочувального заходу, є вочевидь недостатнім.

Тобто, сукупність даних про особу засудженого ОСОБА_7 за весь період відбування ним покарання беззаперечно не свідчать про його усталену сумлінну поведінку і, відповідно, доведення його виправлення. Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього часу відбування покарання.

При цьому колегія суддів приймає до уваги поведінку засудженого під час відбуття покарання, його працевлаштованість, яка мала епізодичний характер, більшу частину строку останній не працював, що свідчить про те, що засуджений не довів стабільності та позитивності поведінки, а отже і не довів свого виправлення, тому до нього не може бути застосована пільга у виді умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Також колегія суддів зауважує, що рішенням комісії ДУ «Софіївська виправна колонія №55» від 22.02.2021 року засудженому ОСОБА_7 відмовлено у застосуванні ст.81 КК України як такому, що не довів свого виправлення.

Ті обставини, що засуджений ОСОБА_7 має 4 заохочення, ще не підтверджують того, що засуджений повністю став на шлях виправлення, оскільки сумлінна поведінка та благоустрій установи - не право засудженого, а його обов`язок, та така поведінка засудженого не може бути безумовною підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, адже лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженого зазнає позитивних змін.

Оцінюючи наведені обставини апеляційний суд не може погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 своєю поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а висновок про можливість застосування щодо засудженого умовно-дострокового звільнення повинен ґрунтуватися на аналізі даних про поведінку засудженого за весь час відбування покарання, в тому числі й на даних, що характеризують ступінь тяжкості вчинених злочинів і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Відповідно до ч.6 КВК України виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Також, з матеріалів провадження вбачається, що за вироком суду у засудженого ОСОБА_7 є майнові зобов`язання, що становить 1573 гривень. Відсутність виконавчих листів в установі виконання покарань не є підставою для невиконання судового рішення.

З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні обставини справи, надав їм неправильну оцінку, що призвело до порушення вимог ст.413 КПК України, тобто неправильному застосуванню закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення.

Апеляційний суд, виходячи з положень ст.81 КК України та п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним кримінального правопорушення, даних щодо праці, даних про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_7 за весь період відбування покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції відносно засудженого ОСОБА_7 підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст.ст.405, 407, 409, 419, 539 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу прокурора Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 07 лютого 2022 року, якою задоволено клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 , скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , який відбуває покарання у Державній установі «Софіївська виправна колонія №55», про умовно-дострокове звільнення.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4