Дата документу 14.09.2022 Справа№ 333/4780/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1062/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/4780/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 в режимі відеоконференції

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23 травня 2022 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Обще Оріхівського району Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 09.08.2020 року приблизно о 00 год. 55 хв., знаходячись біля кафе «Енігма» по вул.Олександра Говорухи, буд.27 у м.Запоріжжі, маючи прямий умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно повторно з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, підійшов до ОСОБА_9 , якому наніс не менше трьох ударів, у т.ч. кулаком правої руки по голові. В результаті цього ОСОБА_9 впав на землю. Зазначене призвело до отримання потерпілим ушкоджень у вигляді садна на нижній губі та в правій підлопатковій ділянці, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Після чого ОСОБА_8 , скориставшись тим, що потерпілий перебував на землі, шляхом ривку відкрито для ОСОБА_9 вирвав з плеча останнього рюкзак, в якому знаходилися: грошові кошти у сумі 1055 грн., шкіряне портмоне, паспорт громадянина України і посвідчення водія на ім`я потерпілого. У подальшому ОСОБА_8 разом із викраденим майном покинув місце вчинення кримінального правопорушення, чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1305 грн.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про запобіжний захід, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати. Виключити з числа обставин, які пом`якшують покарання, щире каяття. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.186 КК у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК шляхом повного складання покарання з урахуванням вироку Берегівського районного суду Закарпатської області від 22.02.2021 року остаточно призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі та штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 грн. Свої вимоги мотивував тим, що суд першої інстанції в порушення вимог кримінального закону, встановивши дату вчинення обвинуваченим злочину, дані про його особу та його попередні судимості помилково не призначив обвинуваченому покарання на підставі ч.4 ст.70 КК. Крім того, суд дійшов помилкового висновку про наявність в обвинуваченого такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття. Також суд, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину, який віднесено до категорії тяжких злочинів, конкретні обставини вчинення злочину, а саме у стані алкогольного сп`яніння, а також не врахував особу обвинуваченого, який продовжує вчиняти аналогічні злочини. Також поза увагою суду залишилась та обставина, що обвинувачений має не зняті та непогашені судимості, будь-якою суспільно корисною працею не займається і, як наслідок, шкода завдана його злочинними діями, залишилась невідшкодованою. Наведене свідчить про свідому антисоціальну поведінку обвинуваченого, а тому у суду не було достатніх підстав для застосування ст.75 КК.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник просила відмовити в задоволенні скарги, оскільки обвинувачений довів своє виправлення та заслуговує на звільнення від відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги поданої скарги та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги прокурора та просили залишити вирок без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, то вони є слушними.

Згідно з вимогами ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі та умовах, визначених у статті 75 КК. При цьому ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання і звільняючи від його відбування на підставі ст.75 КК, зазначив, що ним враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання та реєстрації, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, працює неофіційно, раніше судимий. Обставин, які би пом`якшували чи обтяжували покарання обвинуваченого, суд не встановив.

На підставі наведених обставин суд вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважав за можливе застосувати положення ст.75 КК.

Проте, дослідивши матеріали провадження, судова колегія дійшла переконання, що виправлення обвинуваченого із звільненням його від відбування покарання є неможливим.

Так, на переконання колегії суддів, районний суд з достатньою повнотою не врахував, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин. Крім того, суд не врахував належним чином і ту обставину, що обвинувачений має ряд непогашених та не знятих судимостей за вчинення умисних корисливих злочинів різного ступеня тяжкості. Покарання за раніше вчинені злочини він відбував в місцях позбавлення волі. Проте незважаючи на ці обставини обвинувачений до нормального життя не повернувся, суспільно корисною працею не займається і знову продовжив свою злочинну діяльність.

Така поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 свідчить про стійкість його умислу щодо подальшого забезпечення свого існування за рахунок протиправного заволодіння чужим майном, а отже і про підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого.

Також поза увагою суду залишилось те, що суспільна небезпечність вчиненого обвинуваченим злочину визначається не стільки розміром заподіяної матеріальної шкоди, скільки способом і місцем його вчинення та відповідним змістом суб`єктивної сторони.

Обставини, на які послався суд у вироку, апеляційний суд розцінює як такі, що давали суду достатні підстави для призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.186 КК. Проте судова колегія не находить зазначені обставини достатніми, у даному випадку, для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

У контексті наведених обставин вирок суду в частині призначеного покарання та звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із вимогами прокурора про призначення обвинуваченому покарання на підставі ч.4 ст.70 КК виходячи з такого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 був засуджений вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 22.02.2021 року за ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК із застосуванням ч.1 ст.70 КК остаточно до штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 грн.

Проте штраф в розмірі 1020 грн. було сплачено обвинуваченим ще 27.10.2021 року, що підтверджується копією квитанції, наявною у матеріалах справи (т.2 а.п.1).

За таких обставин, оскільки на час постановлення оскаржуваного у даній справі вироку ОСОБА_8 повністю відбув покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 22.02.2021 року, підстави для застосування положень ч.4 ст.70 КК взагалі були відсутні. Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 20 жовтня 2020 року справа №372/417/19 (провадження №51-1020 км 20).

Судова колегія зважає також на те, що відповідно до ч.3 ст. 72 КК основне покарання у виді штрафу з іншими видами покарань не складається. Відтак зазначати у вироку суду про самостійне виконання вироку Берегівського районного суду Закарпатської області від 22.02.2021 року, який вже виконано рік тому, є зайвим і неправильним.

Що стосується вимог прокурора про виключення з числа обставин, які пом`якшують покарання, щирого каяття, то вони не можуть вважатися обґрунтованими, оскільки суд першої інстанції взагалі не встановив будь-яких пом`якшуючих покарання обвинуваченого обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23 травня 2022 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня затримання ОСОБА_8 і приведення вироку до фактичного виконання.

Зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 09.08.2020 року по 13.11.2020 року включно.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4