УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 511/2445/16-к

провадження № 51-2510ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_8.,

суддів ОСОБА_9., ОСОБА_10.,

розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_1 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 31 січня 2022 року й ухвалу Одеського апеляційного суду від 24 травня 2022 року у кримінальному провадженні

№ 0001159 про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_2 ,

встановив:

Біляївський районний суд Одеської області ухвалою від 31 січня 2022 року відмовив

у задоволенні клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_2 примусових заходів виховного характеру у зв`язку з досягненням ним повноліття на час постановлення ухвали.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про стягнення моральної та матеріальної шкоди з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , а також витрат на правову допомогу залишено без розгляду.

Згідно з ухвалою судуОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Роздільної Одеської області, житель АДРЕСА_1 ), будучи малолітнім, вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Так, 7 квітня 2016 року о 17:00 неповнолітній ОСОБА_2 умисно, з метою особистого незаконного збагачення прибув до будинку АДРЕСА_2 , через вікно проник у середину будинку, звідки таємно викрав принтер, належний потерпілій ОСОБА_1 , завдавши їй майнової шкоди на суму 2500 грн, з викраденим майном ОСОБА_2 зник з місця події.

Крім того, 8 квітня 2016 року у вечірній час ОСОБА_2 повторно прибув до цього будинку та через відкрите ним раніше вікно проник у приміщення будинку, звідки таємно викрав чавунну плиту від печі для твердого палива, набір свердел із викруткою, а з гаража, розташованого на території домоволодіння, - велосипед марки «Славутич». Із викраденим з місця вчинення злочину зник, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 1650 грн.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 24 травня 2022 року ухвалу місцевого суду залишив без змін, а апеляційну скаргу потерпілої - без задоволення.

Не погодившись із постановленими щодо ОСОБА_2 судовими рішеннями, потерпіла ОСОБА_1 звернулася до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ці рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, що полягає у зазначені в матеріалах кримінального провадження неправильних дат вчинення ОСОБА_2 суспільно небезпечних діянь. Стверджує, що до ОСОБА_2 безпідставно не застосовано примусових заходів виховного характеру, оскільки, на її думку, на момент вчинення протиправних дій йому вже виповнилося 14 років.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Як визначено в ч. 1 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Оскільки, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, Верховний Суд відхиляє відповідні доводи касаційної скарги потерпілої, адже перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

За правилами ч. 1 ст. 409 КПК неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Водночас, місцевий суд установив, що вчинене ОСОБА_2 суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, ґрунтується на ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказах.

Зокрема, відповідний висновок суд зробив на підставі витягу з ЄРДР від 13 вересня 2016 року у кримінальному провадженні № 0001159, відповідно до якого малолітній ОСОБА_2 може бути причетний до викрадення майна з будинку потерпілої; заяви ОСОБА_1 від 5 травня 2016 року з проханням притягнути до кримінальної відповідальності невідому особу, яка проникла до її будинку, розбила вікна, двері, меблі заподіявши шкоду на загальну суму 3000 грн; протоколу огляду місця події від 5 травня 2016 року, відповідно до якого в будинку потерпілої відсутня чавунна плита, розбиті вікна, відсутні чавунні радіатори на 14 ребер та велосипед; протоколу добровільної видачі предмета від 6 травня 2016 року, згідно з яким

ОСОБА_6 видав велосипед марки «Славутич», який обміняв у ОСОБА_2 на дві вудочки; даних протоколу видачі предмета від 6 травня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_2 у присутності бабусі ОСОБА_7 добровільно видав дві вудочки, набір викруток та свердла металеві; розписки ОСОБА_1 про отримання нею від слідчого плити газової на дві комфорки, набору свердел, набору гачків, молотка, велосипеда «Славутич» та інших доказів.

Таким чином, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального процесуального закону та зробив ґрунтовний аналіз доказів, наданих стороною обвинувачення.

Що стосується доводів потерпілої про безпідставність незастосування до

ОСОБА_2 примусових заходів виховного характеру, то колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КК примусові заходи виховного характеру, передбачені ч. 2 ст. 105 цього Кодексу, суд застосовує до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.

Разом з тим ст. 105 КК передбачає, що примусові заходи виховного характеру, перелік яких визначений у ч. 2 цієї статті, можуть бути застосовані до неповнолітнього.

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що примусові заходи виховного характеру можуть бути застосовані виключно до неповнолітнього. Вони застосовуються за умови вчинення особою, яка після досягнення 11-річного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, а також у випадку коли під час постановлення ухвали про застосування таких заходів, особа перебувала в неповнолітньому віці (справа № 198/8/17, провадження № 51-609км17 від 12 квітня 2018 року).

Відповідно до ст. 22 КК кримінальна відповідальність за вчинення кримінального правопорушення за ст. 185 КК настає з 14 років.

Місцевий суд установив, що ОСОБА_2 згідно з свідоцтвом про народження

Серії НОМЕР_1 від 22 травня 2002 року народився ІНФОРМАЦІЯ_2 . Суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, малолітній ОСОБА_2 вчинив у 13-річному віці, тобто до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння. Разом з тим ухвалу місцевий суд постановив уже після досягнення ОСОБА_2 повноліття, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 , що у свою чергу виключає можливість застосування до нього примусових заходів виховного характеру.

Положенням ч. 2 ст. 500 КПК визначено, що судовий розгляд завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів виховного характеру або про відмову в їх застосуванні.

Таким чином, Суд, установивши відсутність підстав для застосування примусових заходів виховного характеру до ОСОБА_2 , прийняв рішення відповідно до положень цієї статті.

Апеляційний суд, у межах своїх повноважень і з дотриманням приписів ст. 404 КПК розглянув апеляційну скаргу потерпілої на рішення місцевого суду, дав в ухвалі на виконання положень ст. 419 цього Кодексу вмотивовані відповіді на доводи, наведені у скарзі, урахував усі обставини, які за законом мають правове значення, при цьому не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу й дати правильну юридичну оцінку суспільно небезпечному діянню ОСОБА_2 , та прийняв обґрунтоване рішення про залишення ухвали місцевого суду без змін, зазначивши підстави ухвалення такого рішення.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоцільність застосування до ОСОБА_2 примусових заходів виховного характеру.

Посилання потерпілої ОСОБА_1 на те, що місцевий суд розглянув матеріли кримінального провадження щодо ОСОБА_2 без участі представника служби у справах дітей, не є слушними, оскільки це не порушує права потерпілої, а стосується безпосередніх прав неповнолітнього, який касаційну скаргу з цього питання до суду касаційної інстанції не оскаржував.

Також Суд уважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що цивільний позов про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок учинення злочину чи суспільно небезпечного діяння, у справі про застосування примусового заходу виховного характеру суд не вирішує, а він має бути розглянутий у порядку цивільного судочинства.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги потерпілої та копій оскаржених судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК Верховний Суд,

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_1 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 31 січня 2022 року й ухвалу Одеського апеляційного суду від 24 травня 2022 року

у кримінальному провадженні № 0001159 про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_2 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10