Дата документу 04.07.2022 Справа № 323/3664/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 323/3664/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/979/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 липня 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2022 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 23 грудня 2021 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Своє рішення про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений за період відбування покарання має 1 стягнення, заохочень не має, на виробництві установи не працевлаштований, що свідчить про відсутність стабільної позитивної та активної поведінки протягом всього часу відбування покарання, у зв`язку з чим, ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що на теперішній час він відбув більше 3/4 строку покарання, протягом всього часу відбування покарання вів активний та позитивний спосіб життя, працював на виробництві установи (поки не заболів на туберкульоз), навчався, не вчиняв жодних порушень, хворіє на туберкульоз, відвідує бібліотеку, церкву, грає в шахи, займається в`язанням різноманітних речей.

Вважає, що суд першої інстанції врахував виключно думку представника колонії та прокурора, а не характеризуючі дані, викладені в особовій справі.

Заслухавши доповідь судді по справі, засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та рішення суду просив залишити без змін, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 відбуває покарання в Державній установі «Оріхівська виправна колонія (№ 88)» за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 жовтня 2014 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та засуджений до покарання у вигляді 11 років позбавлення волі (а.с. 6-10).

Крім того, ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 березня 2016 року ОСОБА_7 було зараховано у строк відбування покарання строк перебування під вартою з 26 травня 2014 року по 14 лютого 2015 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції, відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 3/4 строку, призначеного судом за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, яке відноситься до категорії умисних особливо тяжких злочинів.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 у місцях позбавлення волі знаходиться з 2 червня 2014 року (а.с. 11-12).

Під час тримання у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)» з 2 червня 2014 року по 7 березня 2015 року характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав.

У Державній установі «Оріхівська виправна колонія (№ 88)» відбуває покарання з 7 березня 2015 року, під час відбування покарання порушував вимоги режиму відбування покарання, має 1 стягнення, заохочень не має.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час перебування у місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_7 характеризується наступним чином.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики від 14 грудня 2021 року, засуджений ОСОБА_7 з порядком та умовами працевлаштування по прибуттю до установи був ознайомлений, заяв та намірів щодо працевлаштування не виявляв. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться посередньо. У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний. Не виявляє бажання виконувати роботи із самообслуговування. Спальне місце та приліжкову тумбочку не завжди утримує в чистоті та порядку, не завжди має охайний зовнішній вигляд. Не виявляє бажання брати участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу. Не виявляє бажання приймати участь в самодіяльних організаціях установи. Не виявляє бажання приймати участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, так як не вбачає у цьому суспільної необхідності. Підтримує зв`язки з рідними шляхом отримання посилок. Провину у скоєному злочині визнає, але робить це з метою поблажливого ставлення до себе (а.с. 11-12).

Разом з тим, як вбачається з виписки до протоколу № 53 від 14 грудня 2021 року, засудженому ОСОБА_7 14 грудня 2021 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 81 КК України, як такому, що не довів свого виправлення (а.с. 15).

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС, на ОСОБА_7 під час відбування покарання було накладено 1 стягнення, заохочень він взагалі не мав (а.с. 12).

Відсутність будь-яких заохочень за весь період перебування у місцях позбавлення волі з 2 червня 2014 року (протягом 8 років), а також вказане вище стягнення (догана за порушення розпорядку дня), яке було отримано 10 вересня 2018 року, яке хоча на час звернення з цим клопотанням до суду було погашене, але факт його накладення свідчить про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування засудженого вбачається, що ОСОБА_7 за період з 7 березня 2015 року взагалі не працював та до роботи у виробничій зоні не залучався, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 18).

До того ж, всупереч доводів апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 , по прибуттю до виправної колонії він був визнаний працездатним, за виключенням праці у вологих приміщеннях (а.с. 16).

Колегія суддів також враховує, що засуджений ОСОБА_7 у суді першої інстанції пояснював, що не висловлював бажання працевлаштуватись, оскільки не вбачав у цьому сенсу.

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Доводи апеляційної скарги про те, що засуджений ОСОБА_7 протягом всього часу відбування покарання вів активний та позитивний спосіб життя, навчався, відвідує бібліотеку, церкву, грає в шахи, займається в`язанням різноманітних речей, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не є тими підставами, які дають засудженому право на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 10 лютого 2022 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4