Справа № 675/389/22
Провадження № 1-в/675/52/2022
У Х В А Л А
"05" травня 2022 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі головуючої - судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі засідань у приміщенні суду у м. Ізяславі у режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя м. Бурина Сумської області, такого, що відбуває покарання у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», такого, що тимчасово перебуває у Державній установі «Сумській слідчий ізолятор» про звільнення з місць позбавлення волі у зв`язку з виконанням вироку у повному обсязі,

в с т а н о в и в :

Засуджений ОСОБА_4 16 березня 2022 року звернувся до суду з клопотанням про звільнення з місць позбавлення волі у зв`язку з виконанням вироку у повному обсязі, мотивуючи це тим, що він засуджений вироком колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2004 року ОСОБА_4 засуджений за ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 1, 6, 12; 187 ч. 4; 289 ч. 3; 194 ч. 2; 357 ч. 3; 70 ч. 1 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. ОСОБА_4 зазначає, що 26 липня 2021 року він звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з клопотанням про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку відповідно до вимог ст. 80 КК України, однак ухвалою від 18 серпня 2021 року по справі № 675/910/21 (провадження № 1-в/675/76/2021) у задоволенні клопотання було відмовлено. Засуджений посилається, що суд мотивував свою відмову тим, що «так як під давністю виконання обвинувального вироку необхідно розуміти закінчення встановлених у законі відповідних строків із дня набрання обвинувальним вироком законної сили, то з огляду на встановлені вище обставини, не має підстав вважати, що обвинувальний вирок відносно засудженого у даній справі не виконувався та не виконаний у строки, передбачені ч. 1 ст. 80 КК України». Таке мотивування ОСОБА_4 трактує так, що суд не зміг застосувати строки давності з тих підстав, що судом встановлено, що немає підстав вважати у даній справі, що вирок не виконувався та є невиконаним. Засуджений вважає, що вирок апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2004 року у повному обсязі, що є підставою для звільнення ОСОБА_4 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 152 КВК України.
Засуджений ОСОБА_4 у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав з мотивів, наведених у клопотанні. Крім того, ОСОБА_4 звернув увагу суду, що 11 березня 2021 року Європейський суд з прав людини постановив рішення у справі Артюшенко проти України, у якому встановлено порушення державою щодо ОСОБА_4 ст. 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод. Також у судовому засіданні ОСОБА_4 висловив бажання вступити до Збройних сил України та приймати участь у бойових діях, а тому вважає, що він має бути звільнений з-під варти.
Прокурор заперечував проти задоволення заявленого ОСОБА_4 клопотання через відсутність підстав для їх задоволення.
Допитавши засудженого, перевіривши матеріали справи, дослідивши матеріали справи № 675/910/21 (провадження № 1-в/675/76/2021), з`ясувавши позицію прокурора, суд приходить до висновку, що подане клопотання задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, тому суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституціїі в усіх необхідних випадках застосовувати її як акт прямої дії.
Конституційний Суд України в своєму рішенні № 17-рп/2010 від 29 червня 2010 року зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3).
Згідно з ч. 1 ст. 3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права.
Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За вимогами ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно ч. 1 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Вироком колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2004 року ОСОБА_4 засуджений за ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 1, 6, 12; 187 ч. 4; 289 ч. 3; 194 ч. 2; 357 ч. 3; 70 ч. 1 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Вказаний вирок набрав законної сили 22 березня 2005 року відповідно до розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
За вимогами ч. 1 ст. 533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Статтею 152 КВК України встановлені наступні підстави звільнення від відбування покарання:

відбуття строку покарання, призначеного вироком суду;

закон України про амністію;

акт про помилування;

скасування вироку суду і закриття кримінального провадження;

закінчення строків давності виконання обвинувального вироку;

умовно-дострокове звільнення від відбування покарання;

хвороба;

інші підстави, передбачені законом.

У своєму клопотанні ОСОБА_4 зазначає, що вирок апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2004 року у повному обсязі, що є підставою для звільнення ОСОБА_4 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 152 КВК України, оскільки в ухвалі Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 серпня 2021 року у справі № 675/910/21 (провадження № 1-в/675/76/2021) за клопотанням ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку відповідно до вимог ст. 80 КК України у мотивувальній частині зазначено: «Так як під давністю виконання обвинувального вироку необхідно розуміти закінчення встановлених у законі відповідних строків із дня набрання обвинувальним вироком законної сили, то з огляду на встановлені вище обставини, не має підстав вважати, що обвинувальний вирок відносно засудженого у даній справі не виконувався та не виконаний у строки, передбачені ч. 1 ст. 80 КК України».
Разом з тим, вбачається, що призначений вироком апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2004 року строк покарання ОСОБА_4 не відбув, вказаний вирок скасований не був, амністія або акт про помилування до ОСОБА_4 не застосовувались, закінчення строків давності виконання обвинувального вироку відсутнє, оскільки вирок звернено до виконання, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання до ОСОБА_4 не застосоване, хвороба відсутня, а також відсутні інші підстави, передбачені законом, для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання.
Крім того, в ході судового розгляду ОСОБА_4 повідомив про те, що звертався до Європейського Суду з прав людини з заявою, яка розглянута вказаним судом.
Дійсно, 11 березня 2021 року Європейським Судом з прав людини винесене рішення у справі «Дембо та інші проти України» (Заява № 2778/18 та 46 інших заяв), серед яких наявна і заява ОСОБА_4 № 55254/18 від 14 лютого 2019 року.

У вказаному рішенні Європейський Суд з прав людини констатував порушення ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод. При цьому суд у п. 7 вказаного рішення вказав, що Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві. Однак для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto скоротним, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою. До цих підстав належить покарання, стримування, захист суспільства та реабілітація. Співвідношення між ними необов`язково є сталим і може змінюватися упродовж відбування покарання, тому підстави, які спочатку виправдовували тримання під вартою, можуть не виправдовувати його після тривалого строку відбування покарання. Наголошується на важливості реабілітації, оскільки саме в цьому наразі полягає акцент у політиці країн Європи щодо обрання покарань, як це відображено у практиці Договірних держав, відповідних стандартах, прийнятих Радою Європи, та відповідних міжнародних документах (див. рішення у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» [ВП] (Vinter and Others v. the United Kingdom) [GC], № 66069/09 та 2 інші заяви, пункти 59-81, ЄСПЛ 2013. У пункті 8 цього рішення суд зазначив, що у керівній справі «Петухов проти України (№ 2)» (Petukhov v. Ukraine (no. 2), заява № 41216/13, від 12 березня 2019 року, Суд уже встановлював порушення щодо питань, аналогічних тим, що розглядаються у цій справі.

У справі «Хатчінсон проти Сполученого Королівства» [ВП] (Hutchinson v. the United Kingdom) [GC], заява № 57592/08, у пункті 42, від 17 січня 2017 року зазначено, що Конвенція не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві. Однак, для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою.
Крім того, у справі «Хатчінсон проти Сполученого Королівства» [ВП] (Hutchinson v. the United Kingdom) [GC], заява № 57592/08, у пункті 44, від 17 січня 2017 року вказано, що закріплені у національному законодавстві критерії та умови перегляду повинні бути достатньо чіткими та визначеними, а також відображати відповідну практику Суду. Визначеність у цьому питанні є не тільки загальною вимогою принципу верховенства права, а й лежить в основі процесу реабілітації, який може ускладнитися, якщо порядок перегляду покарання та перспективи звільнення є неясними або невизначеними. У пункті 45 цього ж рішення викладено, що з огляду на свободу розсуду, яка має надаватися Договірним державам, його завдання не полягає у визначенні того, чи повинен цей перегляд здійснюватися органами судової або виконавчої влади (див. згадане рішення у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Vinter And Others v The United Kingdom), пункт 120). Отже, кожна держава самостійно визначає, здійснюється такий перегляд органами виконавчої чи судової влади.
За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання.
Крім того, у судовому засіданні ОСОБА_4 висловив бажання вступити до Збройних сил України та приймати участь у бойових діях, а тому вважає, що він має бути звільнений з-під варти.
Розділ IX-1 КПК України доповнено статтею 616 згідно із Законом № 2125-IX від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо порядку скасування запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або його зміни з інших підстав».
Згідно ч. 1 ст. 616 КПК України у разі введення в Україні або окремих її місцевостях воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або інших держав проти України підозрюваний, обвинувачений, який під час досудового розслідування або судового розгляду тримається під вартою, крім тих, які підозрюються у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, а також злочинів, передбачених статтями 115, 146-147, 152-156, 186, 187, 189, 255, 255-1, 257, 258-262, 305-321, 330, 335-337, 401-414, 426-433, 436, 437-442 Кримінального кодексу України, має право звернутися до прокурора з клопотанням про скасування цього запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Таким чином з 22 березня 2022 року офіційно визначено порядок звернення з клопотанням про скасування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та встановлені відповідні обмеження щодо можливості скористуватись таким правом.
Разом з тим, судом встановлено, що після набрання законної сили обвинувальним вироком апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2004 року статус ОСОБА_4 змінився, він являється засудженим, відбуває покарання, призначене вироком суду, а тому попереднє ув`язнення у розумінні положень ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» закінчилося з моменту набрання вироком законної сили. Відтак відсутні підстави для застосування до ОСОБА_4 вимог ст. 616 КПК України. Окрім того, застосуванню вимог ст. 616 КПК України до ОСОБА_4 перешкоджали б і обмеження за вчиненими злочинами, які містить ч. 1 ст. 616 КПК України.
Враховуючи викладене, відсутні підстави для звільнення ОСОБА_4 .
На підставі викладеного, керуючись ст. 64, 81, 82, 87 КК України, ст.ст. 537, 539 КПК України,
п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про звільнення з місць позбавлення волі у зв`язку з виконанням вироку у повному обсязі, а також звільнення у зв`язку з бажанням проходження військової служби відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1