№707/269/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 вересня 2022 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження з обвинувальним актом, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001853 від 18.10.2021, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Костянтинівка Смілянського району Черкаської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, працюючого столяром ТОВ «РОМП», розлученого, маючого на утриманні двох малолітніх доньок: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; раніше не судимого;

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 11 жовтня 2021 року близько 19 год 00 хв., перебуваючи на подвір`ї домоволодіння АДРЕСА_2 , під час конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних стосунків, умисно наніс ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , один удар кулаком правої руки в щелепу, від якого останній відступив на декілька кроків назад. Після цього ОСОБА_5 підбіг до ОСОБА_9 , схопив обома руками за потилицю та, нахиливши голову донизу, умисно наніс йому близько п`яти ударів коліном правої ноги в обличчя, від яких той упав на землю, після чого наніс ще два удари правою ногою в обличчя потерпілого. В результаті своїх умисних дій ОСОБА_5 заподіяв потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді: перелому вінцевого відростку нижньої щелепи зліва, перелому верхньої щелепи зліва, перелому нижньої стінки лівої орбіти, перелому лівої виличної кістки та її дуги, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 02-01/15 від 18 січня 2022 року відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, а також у вигляді крововиливів та саден обличчя, які відповідно до вказаного висновку експерта відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Указані дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні, не оспорюючи час, місце, спосіб, вид і розмір шкоди, мотив і мету, форму вини за кримінальним правопорушенням, свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, підтвердив обставини справи, викладені в обвинувальному акті, погодився з кваліфікацією його дій та показав, що причиною конфліктної ситуація, яка виникла між ним та потерпілим, було те, що останній, всупереч волі ОСОБА_5 та волі його брата власника житла, проживав у домоволодіння АДРЕСА_2 , разом з колишньою дружиною обвинуваченого ОСОБА_10 та їхніми неповнолітніми дітьми, не сплачуючи при цьому комунальні платежі. Черговий раз приїхавши до дітей, ОСОБА_5 знову застав ОСОБА_9 у будинку. Між ними виник конфлікт. Аби не продовжувати сваритися у присутності дітей, вони вийшли на подвір`я. В ході розмови ОСОБА_9 наніс ОСОБА_5 удар в обличчя. У відповідь ОСОБА_5 наніс удари ОСОБА_9 в область голови. З кількістю, локалізацією та механізмом нанесення ударів потерпілому, що зазначені в обвинувальному акті, погоджується. Спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, перелічених в обвинувальному акті, не заперечує. У скоєному щиро кається.

Показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи і ніким не оспорюються.
Потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
При цьому, до суду прибув його представник адвокат ОСОБА_6 , який після узгодження своєї правої позиції з потерпілим повідомив суду, що останній не бажає приймати участь у судовому засіданні особисто.
Учасники судового провадження не заперечували проти проведення судового засідання без участі потерпілого.
За вказаних обставин, враховуючи думку учасників судового провадження, відповідно до положень ст. 325 КПК України, суд вважає можливим за відсутності потерпілого з`ясувати всі обставини під час судового розгляду та провести судовий розгляд у відсутності вказаної особи, однак за участі його представника.
Вислухавши думку учасників судового провадження, які вважали недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, переконавшись, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, перевіривши добровільність його позиції, роз`яснивши ОСОБА_5 наслідки застосування положень частини третьої статті 349 КПК України, а саме позбавлення його права оскаржити в апеляційному порядку визнані ним обставини вчинення кримінального правопорушення, що викладені у обвинувальному акті, беручи до уваги визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (злочину) у повному обсязі, зважаючи на те, що жодним учасником судового провадження не оспорено винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (злочину) та визначені обвинуваченням обставини його вчинення, переконавшись, що ніхто із учасників судового провадження не заперечує щодо такого порядку судового розгляду, суд вважає можливим застосувати положення частини третьої статті 349 КПК України та визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежується допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.
Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Судом створено необхідні умови для виконання сторонами обвинувачення і захисту їхніх процесуальних обов`язків і здійснення прав, в тому числі і права на захист.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), Series А, заява № 25, від 18 січня 1978 року, пункт 161, та «Коробов проти України», заява № 39598/03, від 21 липня 2011 року, пункт 65, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Судом достовірно встановлено, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 являлися безпосередньою причиною настання наслідків у вигляді заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Суд констатує наявність прямого причинного зв`язку між діями ОСОБА_5 і вказаними наслідками.
Будь-яких вагомих, достовірних доказів, які надають розумні підстави сумніватися у доведеності вини ОСОБА_5 , у судовому засіданні не добуто.
З огляду на вищевикладене, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, враховуючи позицію обвинувачення та визнання обвинуваченим вини, дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження та вважає, що його дії вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Підстав, у відповідності до частини третьої статті 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.
Відтак, суд, за внутрішнім переконанням, дійшов висновку про те, що встановлені судом обставини дозволять ухвалити обвинувальний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_5 .
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України, роз`ясненнями, викладеними у пунктах 1, 2, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами та доповненнями), а також виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за вчинене кримінальне правопорушення, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому виді й розмірі, яке, з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження нових кримінальних правопорушень.
На підставі вимог статті 65 КК України суд призначає покарання за вчинене кримінальне правопорушення відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до положень статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдання фізичних страждань або приниження людської гідності.
Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує наступне:
- позицію сторін судового провадження щодо необхідної міри покарання (прокурор просив призначити обвинуваченому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки та застосувати статтю 75 КК України, визначивши іспитовий строк терміном 1 рік, підстав для застосування ст. 69 КК України до обвинуваченого не вбачав; обвинувачений і захисник просили суд застосувати до ОСОБА_5 ст. 69 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у мінімальному розмірі, визначеному ст. 53 КК України 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; представник потерпілого у судовому засіданні зазначив, що його довіритель наполягає на найбільш суворій мірі покарання для обвинуваченого і реальному позбавленні його волі);
- відношення обвинуваченого до вчиненого (визнання вини);
- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК України є нетяжким злочином;

- особливості й обставини вчинення кримінального правопорушення (злочину): форму вини (прямий умисел), кількість, локалізацію та механізм нанесення ударів потерпілому, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали (зокрема, заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я);
- особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався; є працевлаштованим; має на утриманні двох малолітніх доньок:ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; страждає на захворювання хребта, що підтверджується відповідними медичними документами; на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.
Щодо посилання прокурора та представника потерпілого на те, що 11 січня 2022 року прокурором скеровано до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 за обвинуваченням його у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд зауважує, що згідно з вимогами статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Остаточне судове рішення у вказаному кримінальному провадженні наразі не ухвалено.

При призначенні ОСОБА_5 покарання, згідно зі статтею 66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає визнання ним вини та наявність на його утриманні двох малолітніх дітей.
Що ж до щирого каяття, то воно повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18).

Оскільки доказів про відшкодування обвинуваченим заподіяної шкоди матеріали не містять, вказане свідчить про те, що ОСОБА_5 не виявляв бажання виправити ситуацію, що склалася, а тому суд констатує, що висловлювання ОСОБА_5 , дані ним в ході судового розгляду про його щире каяття у скоєному, носять лише формальний характер.
Посилання сторони захисту на те, що обвинувачений мав бажання відшкодувати потерпілому завдану шкоду, однак не мав можливості це зробити, так як не міг вийти із ним на зв`язок, суд відхиляє з огляду на те, що у кожне судове засідання, призначене у даному кримінальному провадженні, прибував представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 , а тому ОСОБА_5 мав можливість вирішити питання про відшкодування заподіяних ним збитків через представника потерпілого, який знаходиться на постійному зв`язку із своїм довірителем, однак не зробив цього.
До того ж, з моменту вчинення кримінального правопорушення минув майже рік. Відтак, у обвинуваченого було достатньо часу для ініціювання зазначеного вище питання.
При цьому, суд враховує заяву представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_5 а ні особисто, а ні в телефонному режимі навіть не просив вибачення у потерпілого.
Разом з тим, суд дійшов висновку, що обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, не є винятковими і не знижують істотним чином міру тяжкості скоєного кримінального правопорушення (злочину), не зменшують його суспільну небезпеку до рівня, який виходить за межі покарання, що виключає застосування до обвинуваченого статті 69 КК України призначення більш м`якого покарання, ніж передбаченого законом.
Обставин, передбачених статтею 67 КК України, які обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.
Враховуючи наведені обставини справи, суд вважає необхідним призначити ОСОБА_5 покарання у вигляді обмеження волі на певний строк, у межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України, за якою він обвинувачується.
При цьому, з метою захисту прав і законних інтересів особи, суспільства і держави, зважаючи на вимоги справедливості і мету правосуддя, беручи до уваги досудову доповідь органу пробації, згідно висновку якої орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі для окремих осіб), суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства.
Саме таке покарання, на думку суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, є гуманним, справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень у майбутньому, досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, та випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.
Визначене покарання, на думку суду, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Суд зауважує, що думка потерпілого щодо виду, розміру покарання і можливості звільнення від його відбування не є вирішальною в питанні його призначення, а може бути врахована в сукупності з іншими обставинами та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.
Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 31 березня 2020 року в справі № 671/2150/18 та від 21 лютого 2019 року в справі № 742/584/18.
Майнова шкода кримінальним правопорушенням (злочином) не завдана.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлено.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась і клопотань про її обрання не надійшло.
Витрати на залучення експерта та проведення експертиз у кримінальному провадженні відсутні.

Речові докази слід розподілити відповідно до ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати винним у скоєні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з іспитовим строком на 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає обов`язки, покладені на нього судом.
На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 статті 76 КК України покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки:
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- протягом іспитового строку не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Контроль за поведінкою ОСОБА_5 покласти на Черкаський районний відділ № 3 філії Державної установи Центр пробації в Черкаській області.
Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили не застосовувати.
Речовий доказ у кримінальному провадженні медичну карту стаціонарного хворого на ім`я ОСОБА_9 , передану на зберігання до архіву КНП «Черкаська обласна лікарня ЧОР», залишити КНП «Черкаська обласна лікарня ЧОР» за належністю, звільнивши від зобов`язань за зберігальною розпискою.
На вирок може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя: ОСОБА_1