Номер провадження: 11-кп/813/1575/22
Справа № 522/3560/22
Головуючий у першій інстанції Осіік Д. В.
Доповідач Копіца О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Копіци О.В.,

суддів Котелевського Р.І. та Толкаченка О.О.,

секретаря судового засідання Тьосової Я.В.,

за участю прокурора Трофимова В.С.,

обвинуваченого ОСОБА_1 та його захисника Дмитрієва Р.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської обласної прокуратури Трофимова В.С. на вирок Приморського райсуду м. Одеси від 31.05.2022 у кримінальному провадженні №0001436 від 14.12.2021 відносно:

ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, з неповною середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням тривалістю 2 роки, та покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Початок відбування іспитового строку обраховувати з дня проголошення вироку, тобто з 31.05.2022.

Міра запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 не обиралась.

Стягнуто з ОСОБА_1 на корить держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів у загальному розмірі 2 694, 27 грн.

Скасовано арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 20.12.2021, та вирішено питання щодо речових доказів.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_1 визнаний винуватим у тому, що він 14.12.2021 приблизно о 17 год. грубо порушив пункти: 1.5.; 2.3. б); 10.1.; 21.10; 21.11. а) Правил дорожнього руху України.

Порушення виразились у тому, що в зазначений день, приблизно о 16:45 год. водій ОСОБА_1 , керуючи технічно справним бортовим малотонажним автомобілем «MERCEDES-BENZ SPRINTER 413», д.н.з. НОМЕР_1 , на замовлення невстановленої особи, привіз у кузові цього транспортного засобу будівельні матеріали, загальною вагою близько 2500 кг, за адресою: АДРЕСА_2 , де на нього вже очікували ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які, за попередньою домовленістю з замовником невстановленою особою, зобов`язались розвантажити з кузову цього автомобіля піддони з піноблоками в підземному паркінгу цього будинку і вантажним ліфтом підняти їх на 8-й поверх.

Для безпечного заїзду автомобіля «MERCEDES-BENZ SPRINTER 413» в підземний паркінг ОСОБА_2 і ОСОБА_4 залізли в кузов цього транспортного засобу, розрізали пакувальну плівку, зняли кілька верхніх рівнів піноблоків з двох піддонів і склали їх у кузові, вздовж бортів, оскільки висота піноблоків, зафіксованих на піддонах у кузові автомобіля, в запакованому стані, перевищувала висоту ролетів, через які здійснюється заїзд у паркінг цього будинку, про що їм стало відомо того ж дня, близько 10:15 год., коли водій ОСОБА_1 вперше заїжджав у паркінг цього буднику і завозив у кузові цього автомобіля такі ж самі піноблоки. В результаті, завантажений автомобіль не зміг безпечно проїхати, і вони, таким же способом, розпаковували піноблоки та знімали кілька верхніх рівнів.

Під час заїзду автомобіля в підземний паркінг, що освітлювався штучними джерелами освітлення, вдруге, тобто 14.12.2021 близько 16:55 год., ОСОБА_3 помітив, що висота вже розпакованих піноблоків, навіть, з кількома знятими рівнями, все одно не дозволяє безпечно заїхати, оскільки перевищує висоту ролетів, про що він криком: «Стій!» повідомив водія ОСОБА_1 , який одразу ж зупинився таким чином, що кабіна керованого ним транспортного засобу опинилась в паркінгу будинку, а причеп з вантажем зовні.

За вказівкою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 і ОСОБА_4 залізли в кузов автомобіля «MERCEDES-BENZ SPRINTER 413», д.н.з. НОМЕР_1 , зняли ще кілька верхніх рядів піноблоків з кожного піддону і склали їх у кузові, вздовж бортів, а водій ОСОБА_1 у той час знаходився на місці водія і спостерігав за діями вантажників через отвір заднього вітрового скла кабіни, не вимикаючи двигун та утримуючи ногу не педалі гальм.

Через кілька хвилин, коли в кузові автомобіля припинились роботи, пов`язані зі зняттям піноблоків, водій ОСОБА_1 вирішив відновити рух вперед, при цьому, через вказаний отвір заднього вітрового скла кабіни, чітко бачив, що в кузові його транспортного засобу, необладнаного місцями для перевезення пасажирів, в районі переднього правого кута, ще знаходиться вантажник ОСОБА_2 .

Проте, перед початком руху водій ОСОБА_1 заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжив, не звернувся за допомогою до ОСОБА_3 , який знаходився біля кабіни водія зліва, не переконався, що вантажники ОСОБА_2 і ОСОБА_4 безпечно залишили кузов його автомобіля, і що своїми діями він не створить небезпеки їхньому життю і здоров`ю, чим проявив злочинну самовпевненість, тобто передбачав настання суспільно-небезпечних наслідків, але легковажно розраховував на їх відвернення.

Зі швидкістю близько 5-7 км/год, водій ОСОБА_1 відновив на автомобілі рух вперед, спускаючись по підземному паркінгу вниз і збільшуючи швидкість.

Як наслідок, під час проїзду автомобіля «MERCEDES-BENZ SPRINTER 413», д.н.з. НОМЕР_1 , під бетонним перекриттям першого поверху будинку, де висота в паркінгу складає усього 2,54 м., відбулось контактування потилицею голови ОСОБА_4 , який разом з ОСОБА_2 знаходились в кузові автомобіля і обличчям були повернуті у напрямку протилежному рухові цього транспортного засобу, з цим бетонним перекриттям, при цьому, ОСОБА_4 стояв в районі переднього лівого кута кузова у повний зріст, на мішках з цементом, і руками тримав піноблоки на першому піддоні, а ОСОБА_2 сидів навпочіпки в районі переднього правого кута кузова.

Після удару головою об бетонне перекриття пасажир ОСОБА_4 втратив свідомість і впав у кузові автомобіля, а водій ОСОБА_1 зупинив керований транспортний засіб, коли почув крики ОСОБА_3 , котрий спускався за автомобілем в паркінг і побачив цю пригоду.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_4 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, що перебувають у прямому причинному зв`язку з його смертю того ж дня в автомобілі бригади швидкої медичної допомоги, під час транспортування потерпілого з місця пригоди до медичного закладу.

Отже, водій ОСОБА_1 мав технічну можливість запобігти ДТП, шляхом належного виконання вимог пунктів: 1.5.; 2.3. б); 10.1; 21.10; 21.11. а) Правил дорожнього руху України і саме його фактичні дії знаходяться у причинному зв`язку з настанням події цієї пригоди та суспільно-небезпечними наслідками у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_4 .

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор Одеської обласної прокуратури Трофимов В.С. не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_1 у вчиненні злочину, кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає, що призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з огляду на наступне:

- вирішуючи питання щодо призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_1 , суд 1-ої інстанції взагалі не зазначив, які саме обставини стали підставою для не призначення додаткового покарання, всупереч вимог п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005;

- суд 1-ої інстанції залишив поза увагою та не проаналізував характеру та обсягу допущених обвинуваченим ОСОБА_1 грубих порушень ПДР, що спричинило загибель людини та посягнуло на найвищу соціальну цінність в державі здоров`я людини.

Посилаючись на викладені обставини прокурор Трофимов В.С. просить частково скасувати вирок та постановити новий, яким ОСОБА_1 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_1 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора Трофимова В.С. який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти її задоволення, та свої письмові заперечення на апеляційну скаргу прокурора, вважаю вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Системний аналіз оскаржуваного вироку суду 1-ої інстанції показав, що зазначене судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає не в повному обсязі з наступних підстав.

Мотивуючи доведеність провини обвинуваченого ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд 1-ої інстанції, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження та обмежився лише допитом обвинуваченого, який провину у вчиненому визнав повністю, підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті та щиро покаявся у вчиненому.

В апеляційному порядку сторони кримінального провадження не заперечували наведені вище обставини, тому суд апеляційної інстанції вважає, що дії ОСОБА_1 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд 1-ої інстанції зазначив у вироку, що враховує: ступінь тяжкості вчиненого злочину; характеристику особи винного; обставини, що пом`якшують покарання, до яких відносяться щире каяття, активне сприяння в розкритті злочину, добровільне відшкодування матеріального та морального збитку, позитивні характеристики обвинуваченого, відсутність в нього судимостей, наявність захворювань останнього та те, що потерпіла просила у судовому засіданні суворо не карати обвинуваченого, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням всіх обставин справи, особи обвинуваченого, суд 1-ої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_1 можливе без ізоляції від суспільства, із призначенням йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України з застосуванням до нього дії ст. 75 КК України та покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Водночас, вбачаючи наявність вищевикладених обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_1 , характер допущених останнім порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, суд 1-ої інстанції не встановив підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Разом з тим, на думку суду апеляційної інстанції, доводи прокурора про те, що покарання обвинуваченому призначено без урахування характеру допущених порушень правил безпеки дорожнього руху знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду з наступних підстав.

Так, ч. 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 (далі Постанова) при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після скоєння злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

В свою чергу, п. 21 вищезазначеної Постанови встановлює, що у кожному випадку призначення покарання за ч.ч. 1 та 2 ст. 286 та ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Так, на переконання апеляційного суду, в даному випадку судом 1-ої інстанції не було в повному обсязі враховано допущені обвинуваченим ОСОБА_1 порушення правил безпеки дорожнього руху, які носять грубий характер.

Водночас п. 21.10 ПДР України передбачає, що проїзд у кузові вантажного автомобіля, не обладнаного для перевезення пасажирів, дозволяється лише особам, які супроводжують вантаж або їдуть за ним, за умови, що вони забезпечені місцями для сидіння, розташованими згідно з вимогами п. 21.6 цих Правил і техніки безпеки. Кількість пасажирів у кузові та кабіні не повинна перевищувати 8 чоловік.

Відповідно до п. 21.11 «а» ПДР України, забороняється перевозити пасажирів поза кабіною автомобіля (крім передбачених цими Правилами випадків перевезення пасажирів у кузові вантажного автомобіля з бортовою платформою або в кузові-фургоні, призначених для перевезення пасажирів), у кузові автомобіля-самоскида, трактора, інших самохідних машин, на вантажному причепі, напівпричепі, в причепі-дачі, в кузові вантажного мотоцикла.

В свою чергу, п. 10.1 ПДР України визначає, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Згідно п. 1.5 ПДР України, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Відтак, достовірно усвідомлюючи те, що малотонажний автомобіль «MERCEDES-BENZ SPRINTER 413», д.н.з. НОМЕР_1 , під його керуванням не обладнаний місцями для сидіння та, зважаючи на заборону перевозити пасажирів поза кабіною автомобіля, обвинувачений ОСОБА_1 , допустивши злочинну самовпевненість, зокрема, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та легковажно розраховуючи на їх відвернення, не переконався, що це буде безпечним для пасажирів, які перебували у кузові автомобіля та не загрожуватиме їх життю, розпочав рух, тим самим допустивши численні грубі порушення вимог правил безпеки дорожнього руху, що в результаті призвело до тяжких наслідків загибелі пасажира автомобіля ОСОБА_4 .

За встановлених обставин, зокрема, з урахуванням допущення обвинуваченим ОСОБА_1 вищевказаних грубих порушень правил безпеки дорожнього руху, колегія суддів, погоджуючись із позицією сторони обвинувачення, доходить стійкого переконання про те, що суд 1-ої інстанції безпідставно не призначив обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами за обставин, встановлених судом 1-ої інстанції, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, є надто м`яким і через це явно несправедливим.

Водночас, вирішуючи питання, щодо строку додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, апеляційний суд вважає, що мінімальний строк зазначеного додаткового покарання буде достатній для виправлення ОСОБА_1 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Статтею 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При цьому, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду 1-ої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду 1-ої інстанції стосовно ОСОБА_1 скасуванню в частині призначення покарання, з ухваленням нового вироку та призначенням йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 414, 420, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської обласної прокуратури Трофимова В.С. задовольнити частково.

Вирок Приморського райсуду м. Одеси від 31.05.2022, яким ОСОБА_1 визнаний винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України в частині призначення покарання скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок, яким:

Призначити ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_1 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі із випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Відповідно до п.п. 1,2 ч.1, п.2, ч.3 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_1 наступні обов`язки: - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Судді Одеського апеляційного суду:

О.В. Копіца Р.І. Котелевський О.О. Толкаченко