Номер провадження: 11-кп/813/1258/22
Номер справи місцевого суду: 509/595/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:
головуючий суддя ОСОБА_2 ,
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 квітня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному проваджені №0000461 від 31.07.2021 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалою клопотання прокурора задоволено. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком до 4 червня 2022 року. Визначено розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_7 обов`язків, передбачених КПК України, в розмірі 70 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 158 900 грн.
Рішення суду першої інстанції щодо продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 вмотивовано тяжкістю та обставинами інкримінованого обвинуваченому злочину, його соціальними зв`язками, наявністю кримінального провадження щодо вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, а відтак суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заявлені прокурором ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування найбільш суворого запобіжного заходу, не зменшились.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та застосувати до нього запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою або змінити визначений судом першої інстанції розмір застави, зменшивши його до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 45 869 грн.
Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що:
- ризики, передбачені ст. 177 КПК України, відсутні;
- стороною обвинувачення не доведено його причетності до інкримінованого злочину;
- судом першої інстанції не було враховано наявні у обвинуваченого соціальні зв`язки, а саме те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, де мешкає разом із хворою матір`ю, яка потребує піклування, має позитивні характеристики за місцем мешкання, має на утримання дитину, хоча на момент затримання не працював, однак має професію та раніше був працевлаштований;
- судом першої інстанції не було враховано майновий стан ОСОБА_7 , а отже і його матеріальну здатність сплатити визначений розмір застави;
- судом безпідставно було враховано наявність відносно нього іншого кримінального провадження, що суперечить презумпції невинуватості;
- ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому правопорушення не може бути врахована при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Позиції учасників судового провадження.
У судовому засіданні захисник підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Прокурор Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_9 надала заяву про розгляд справи без участі прокурора.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Згідно з положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Так, з зазначених матеріалів вбачається, що в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження №0000461 від 31.07.2021 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Посилання обвинуваченого на відсутність заявлених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, апеляційний суд відхиляє як безпідставні та звертає увагу на наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, апеляційний суд встановив їх належність в оскаржуваній ухвалі.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були підставою обрання обвинуваченому запобіжного заходу, не зменшились та виправдовують подальше тримання його під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого, оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.
На думку апеляційного суду, встановлена в ухвалі суду першої інстанції наявність встановлених судом ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційної скарги не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.
Апеляційний суд, відхиляючи доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про неможливість врахування при вирішенні питання про обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ступеню тяжкості інкримінованого обвинуваченому правопорушення, звертає увагу на таке.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що тяжкість покарання не була єдиною підставою для висновку суду про доведеність, заявлених прокурором ризиків, окрім того, зважаючи на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, санкція за який передбачає позбавлення волі строком від 3-х до 6-ти років, на переконання апеляційного суду, тяжкість покарання у даному випадку є достатнім мотивом та підставою для обвинуваченої переховуватися від суду.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Доводи обвинуваченого щодо відсутності доказів причетності обвинуваченого до інкримінованих його злочинів апеляційний суд відхиляє, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Обвинувачення, відповідно до приписів Розділу IV КПК України «Судове провадження у першій інстанції» є предметом судового розгляду, його обґрунтованість або безпідставність встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи, тому на теперішній час твердження про недоведеність обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває.

Приймаючи до уваги зазначене, апеляційний суд вважає, що обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 України,на даній стадії, при розгляді апеляційного провадження на ухвалу суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не перевіряється.

Окрім того, у відповідності до положень ч. 2 ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі доказі в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК України.
Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК України оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, а відтак апеляційний суд позбавлений можливості надавати оцінку доказам причетності ОСОБА_7 до інкримінованого йому злочину.
Соціальні зв`язки обвинуваченого апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки, на переконання апеляційного суду, місце проживання, позитивні за ним характеристики та наявність спеціальності достатньо переконливими обставинами, щоб нівелювати існуючі на час постановлення оскаржуваної ухвали ризики.
Обставини ж щодо перебування на утриманні обвинуваченого дитини як і стан здоров`я матері обвинуваченого, яка потребує догляду, належними доказами стороною захисту підтверджені не були. Апеляційний суд також зауважує, що сам по собі факт наявності у особи у дітей не підтверджує прийняття участі у їх утриманні, батьків потребування останніми догляду дітей.
Жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_7 на вказаній стадії кримінального процесу ані судді, ані апеляційному суду надано не було.
Окрім того апеляційний суд звертає увагу на те, що зауваження апелянта на неврахування судом першої інстанції соціальних зав`язків обвинуваченого є безпідставними, з огляду на зміст мотивувальної частини оскаржуваної ухвали. Так, суд першої інстанції зазначив, що скасування або зміна цього запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід, з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості скоєного ним умисного корисного злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а відсутність судимостей, знаходження на утриманні ОСОБА_7 малолітньої дитини, 2012 р.н., його реєстрація у Роздільнянському районі Одеської області та тимчасове місце проживання у м. Одесі не дає суду достатніх та вагомих підстав для застосування відносно обвинуваченого більш м?якого запобіжного заходу з огляду на те, що вищеописані підстави, враховані судом для обрання міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою є суттєвими та превалюють над сімейним станом останнього та його першою судимістю.
Матеріали справи не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.
Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, апеляційним судом також не встановлено.
Щодо посилань захисника на невідповідність визначеного суддею розміру застави матеріальному стану обвинуваченого, апеляційний суд, відхиляючи їх як необґрунтовані, звертає увагу на наступне.
Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого злочину визначається від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно (ч. 5 ст. 182 КПК України).

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20.11.2010 Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена, враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечить його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Так, із структури статті 5 Конвенції, в цілому, та її пункту 3, зокрема, випливає, що застава може вимагатись лише до тих пір, поки існують причини, що виправдовують затримання (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі Musuc v. Moldova від 06.11.2007, заява №. 42440/06, та § 139 рішення ЄСПЛ у справі Олександр Макаров проти Росії від 12.04.2009, заява № 15217/07). Влада повинна бути уважною у встановленні відповідної застави, як і у вирішенні питання про необхідність продовження ув`язнення обвинуваченого. Більше того, сума застави повинна бути належним чином обґрунтована в рішенні суду, а також повинно бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого (рішення ЄСПЛ у справі Mangouras v. Spain, заява № 12050/ 04, § 79).

Зі змісту оскарженої ухвали вбачається, що вона відповідає приписам вищенаведених норм кримінального процесуального закону, міжнародного права та практиці ЄСПЛ, оскільки в ній наведені положення кримінального процесуального закону, якими керувався суддя при постановленні ухвали, а також мотиви прийнятого рішення і його обґрунтування.

В оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.194 КПК України, враховано фактичні обставини даного кримінального провадження, перевірені обставини щодо існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також оцінено сукупність обставин, які враховуються при обранні обмежувальних свободу заходів, зокрема, сімейний та матеріальний стан обвинуваченого, як і можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначених у клопотанні.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні та такі, що спростовуються змістом оскаржуваної постанови посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було враховано наявні у підозрюваного соціальні зв`язки та його матеріальний стан.

З оскаржуваної ухвали вбачяться, що, дотримуючись вимог ч.4 ст. 183 КПК України, суд визначив розмір застави з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого та інших даних про його особу, а також урахував встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду стороною захисту не було надано доказів того, що розмір обраної, із врахуванням вимог ст. 182 КПК України, судом розмір застави, з огляду на матеріальний стан обвинуваченого, є для останнього завідомо непомірним, а відтак відхиляє і відповідні посилання сторони захисту.

Таким чином, приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, умотивовано, з огляду на майновий стан обвинуваченого, ґрунтуючись на тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачення ОСОБА_7 , тяжкості наслідків, що були спричинені кримінальним правопорушенням, та встановленим ризикам визначив заставу у розмірі 70 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 158 900 грн., з урахуванням національного законодавства та притики ЄСПЛ.

Оцінюючи посилання обвинуваченого на необґрунтованість прийняття до уваги судом першої інстанції того, що в даний час ОСОБА_7 притягується до кримінальної відповідальності з пред`явленням йому підозри за вчинення тяжкого корисного умисного злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України МРУП ГУНП в Миколаївській області (к/п № 0000896 від 18.07.2021 р.), апеляційний суд зауважує наступне.

Дійсно, ч. 1 ст. 62 КУ зазначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Аналогічні твердження містяться й у ч. 2 ст. 6 ЄКПЛ, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 17 КПК України.

Застосування до особи запобіжних заходів, у тому числі тримання під вартою, не порушує презумпції невинуватості адже не зводиться до покарання особи, визнання її винною, як і не перешкоджає їй висловлюватись що своєї невинуватості. Суд першої інстанції, обираючи ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під варто, а з годом і приходячи до висновку про необхідність його подовження, дотримавшись вимог приписів ст. 331 КПК України та розглянувши питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України, питання щодо доведеності вини ОСОБА_7 ,. ані у кримінальному провадженні №0000896 від 18.07.2021 року, ані у кримінальному проваджені №0000461 від 31.07.2021 року не вирішував.
Окрім того, за загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30 серпня 1990 року, п.32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, а отже існування підстав для порушення відносно ОСОБА_7 іншого кримінального провадження, на переконання апеляційного суду, безумовно є характеризуючим особу обвинуваченого фактором та свідчить про високу ступінь ймовірності його позапроцесуальних дій.
Щодо посилання обвинуваченого на те, що він має намір звернутись до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( де перебуває на військовому обліку) у разі застосування до нього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання або застави, апеляційний суд зазначає наступне.

Ураховуючи складну ситуацію, яка склалася у зв`язку вторгненням Російської Федерації на територію України та введенням воєнного стану на всій території України, Верховна Рада прийняла Закон «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо порядку скасування запобіжного заходу для призову на військову службу під час мобілізації або його зміни з інших підстав».

Кримінальний процесуальний кодекс України доповнено ст. 616 «Скасування запобіжного заходу для призову на військову службу під час мобілізації або його зміна з інших підстав», згідно з якою у разі введення в Україні або окремих її місцевостях (адміністративній території) воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або інших держав проти України підозрюваний, обвинувачений, який під час досудового розслідування або судового розгляду тримається під вартою, за виключенням тих, що підозрюються у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, а також злочинів, передбачених ст.ст. 115, 146147, 152156, 255, 255-1, 257, 258262, 305321, 330, 335337, 401414, 426433, 436, 437442 Кримінального кодексу України, має право звернутися до прокурора з клопотанням про скасування цього запобіжного заходу для призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно з п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 квітня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному проваджені №0000461 від 31.07.2021 року відносно ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4