Справа № 274/1946/22 Провадження № 1-кс/0274/1194/22
УХВАЛА
28.09.2022 м. Бердичів
Слідчий суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
Слідчий звернувся до суду з указаним клопотанням, у якому просить накласти арешт шляхом позбавлення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права розпорядження належним йому майном, а саме: житловою квартирою АДРЕСА_1 .
Обставини, на які посилається особа, яка подала клопотання
В ході проведення досудового розслідування 23.09.2022 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, тобто у привласненні чужого майна за попередньою змовою групою осіб, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, в умовах воєнного стану, в особливо великих розмірах.
Санкція статті інкримінованого підозрюваному злочину (ч.5 ст.191 КК України) передбачає безальтернативну санкцію у виді конфіскації майна. Крім того, злочином спричинено шкоду на загальну суму 2831397 грн. 50 коп., чим спричинено збитків територіальній громаді міста Бердичів.
Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить житлова квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, майно, яке належить підозрюваному ОСОБА_5 , у разі визнання судом його винним у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, може бути використано для забезпечення виконання конфіскації майна як виду покарання.
Крім того, відсутність заборони на розпорядження вказаним вище майном, що належить підозрюваному може призвести до його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, відчуження що в свою чергу призведе до зменшення його вартості або ж взагалі відсутності можливості його використання для конфіскації після ухвалення вироку.
Приймаючи до уваги вищевикладене, з метою забезпечення накладення арешту на майно, виконання можливої конфіскації майна виникла необхідність у накладенні арешту на майно, що належить підозрюваному, тимчасово позбавивши його права розпорядження майном.
Враховуючи, що повідомлення осіб може призвести до відчуження майна, або його приховування і, як наслідок відсутність можливості використання вказаного майна для конфіскації як виду покарання, слідчий вважає за необхідне провести розгляд вказаного клопотання без виклику підозрюваного та його захисника.
ІІ. Процедура та позиція учасників справи
Від прокурора надійшла заява про розгляд клопотання про арешт майна без його участі.
Згідно вимог ч. 2 ст. 172 КПК України, за клопотанням прокурора, слідчий суддя вважає за можливе розглянути клопотання про накладення арешту на майно без виклику власника майна, з метою забезпечення арешту майна, в цілях запобігання його відчуження, розпорядження, а також вчинення інших реєстраційних дій.
Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалося, на підставі ч. 4 ст. 107 КПК України.
ІІІ. Кримінально-процесуальне законодавство
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (ч. 2 ст. 170 КПК України).
Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно п.7 ч.2 ст.131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.5 ст.132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально- протиправним шляхом або отримані юридичною особою.
ІV. Обставини, встановлені слідчим суддею, їх оцінка та висновки
Як вбачається з матеріалів клопотання, 23.09.2022 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, тобто у привласненні чужого майна за попередньою змовою групою осіб, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, в умовах воєнного стану, в особливо великих розмірах.
Відповідно до інформації з КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради № 310 від 13.09.2022 встановлено, що у ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2002 № 4004 перебуває житлова квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
Слідчий суддя зазначає, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, санкція якого передбачає додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, що свідчить про наявність правових підстав для накладення арешту на майно, яке належить підозрюваному ОСОБА_5 в цілях забезпечення конфіскації майна, як виду покарання.
У зв`язку з викладеним, слідчий суддя приходить до переконання про наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, з метою забезпечення в подальшому можливої конфіскації майна, як виду покарання, передбаченому ч. 5 ст. 191 КК України.
Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Як вбачається з підстав та мети застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, майно, яке належить підозрюваному, необхідне для забезпечення конфіскації майна, як виду покарання.
При цьому, слідчий суддя вважає, що існує ризик його можливого відчуження в цілях подальшого ймовірного уникнення передбаченої законом відповідальності за ймовірно вчинені дії, у випадку підтвердження їх факту у встановленому законом порядку.
У зв`язку з викладеним, з метою забезпечення досягнення завдань кримінального провадження наявна необхідність у накладенні арешту майна.
Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Слідчим суддею встановлено, що за обставинами даного кримінального провадження втручання у право власності зацікавлених осіб пов`язано із здійсненням кримінального провадження, необхідністю подальшої конфіскації майна, а отже, обмеження не є свавільним та відповідає вимогам законності. При цьому дотримано справедливий баланс між вимогами загального суспільного інтересу (у вигляді досягнення завдань кримінального провадження) та вимогами захисту права власності окремих осіб, адже досягнення мети конфіскації майна неможливо досягти в інший спосіб, ніж арешт майна.
Зважаючи на те, що санкція інкримінованого підозрюваному ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 України, передбачає покарання у вигляді конфіскації майна, слідчий суддя приходить до висновку, що з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, необхідно накласти арешт на майно підозрюваного, що належить йому на праві приватної власності шляхом заборони права розпорядження, оскільки існує достатньо підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.
За таких обставин, слідчий суддя доходить висновку, що клопотання підлягає задоволенню та з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, необхідно накласти арешт, шляхом заборони права на розпорядження майном, зазначеним у клопотанні.
Керуючись ст. ст. 170-173,175, 309, 372, 392, 532 КПК України, слідчий суддя
Клопотання задовольнити.
Накласти арешт шляхом позбавлення права розпорядження на майно, що належить підозрюваному ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, на житлову квартиру АДРЕСА_1 .
Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Ухвала підлягає негайному виконанню слідчим, прокурором, оскарження ухвали не перешкоджає її виконанню.
Ухвала про арешт майна може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя Тетяна БОЛЬШАКОВА