Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/3197/2022 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія справи: ч. 1 ст. 286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
законного представника потерпілої ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді арешту на строк 2 (два) місяці з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Судом частково задоволено цивільний позов законного представника потерпілої ОСОБА_9 та ухвалено стягнути зі ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 : 5415,00 гривень матеріальної шкоди; 50000,00 гривень моральної шкоди; 28375,00 гривень витрат на правову допомогу.

Також судом вирішено питання щодо процесуальних витрат і речового доказу у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком, 12 червня 2021 року приблизно о 13 годині 40 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ-FORZA» р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по паркувальному майданчику магазину «Ашан», що за адресою: м. Київ, вул. Академіка Вільямса, 6-Б, в порушення п. 10.1 Правил дорожнього руху України, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , 2006 року народження, яка в темпі спокійного кроку йшла по зазначеному паркувальному майданчику в зустрічному напрямку відносно руху автомобіля.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_10 отримала середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченому призначити покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік і на підставі ст. 75 КК України звільнити від його відбування з випробуванням, з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік, з покладенням передбачених п. 2 ч. 1, ч. 2 ч. 2 ст. 76 КК України обов`язків. Також захисник просить змінити вирок суду в частині вирішеного цивільного позову законного представника потерпілої, а саме стягнути зі ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 10000,00 гривень моральної шкоди, в іншій частині позову про стягнення матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу відмовити.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги захисник зазначає про те, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді арешту на строк 2 місяці з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і даним про особу обвинуваченого внаслідок явної та несправедливої суворості. При цьому апелянт звертає увагу на те, що:
- хоча у підготовчому судовому засіданні 18 листопада 2022 року і було прийнято рішення про складання досудової доповіді, однак жодних даних на підтвердження направлення цієї ухвали уповноваженому органу з питань пробації в справі не міститься, досудова доповідь так і не була надана суду, у зв`язку із чим при призначенні ОСОБА_7 покарання залишились недослідженими та не врахованими дані про особу обвинуваченого;
- суд безпідставно не врахував як обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , неправильну та неправомірну поведінку пішохода ОСОБА_10 перед дорожньо-транспортною пригодою та яка сприяла її настанню. Протоколом огляду відеозапису з камери спостереження, самим відеозаписом, показаннями в суді свідка ОСОБА_11 та обвинуваченого підтверджується, що пішохід ОСОБА_10 переходила проїзну частину у забороненому місці та, змінивши напрямок руху, увійшла в зону траєкторії руху автомобіля під керуванням ОСОБА_7 , не впевнившись у безпечності такого виходу і при цьому спілкуючись по мобільному телефону;
- ОСОБА_7 повністю визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, висловив жаль з приводу скоєного та бажання виправити ситуацію, що свідчить про наявність такої пом`якшуючої його покарання обставини, як щире каяття;
- суд безпідставно вказав як на обставину, що негативно характеризує ОСОБА_7 , на те, що під час досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений не примирився з потерпілою. Примирення з обвинуваченим є правом потерпілої і те, що потерпіла не скористалася таким правом не може погіршувати становище обвинуваченого.
З урахуванням наведеного та приймаючи до уваги наявність на утриманні ОСОБА_7 неповнолітніх дітей, захисник вважає неможливим призначення йому покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, а тому просить призначити обвинуваченому покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, що носитиме умовний характер та буде більш м`яким заходом примусу, ніж арешт.
Крім того, посилаючись на те, що ОСОБА_7 працює в таксі, що єдиним заробітком є кошти, які він отримує від цієї роботи водієм, апелянт вказує, що позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами погрішить матеріальне становище його та його сім`ї, призведе до необхідності навчатися та опановувати нову спеціальність і змінювати місце роботи, що в умовах воєнного стану є досить складним.
Також, на думку захисника, суд неправильно вирішив цивільний позов законного представника потерпілої та безпідставно стягнув зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 :
- 5415,00 гривень матеріальної шкоди, оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність обвинуваченого була застрахована у ТДВ «СГ «Оберіг» на підставі полісу № 201409664. Тому ця шкода повинна бути відшкодована страховиком у межах страхових лімітів;
- 50000,00 гривень моральної шкоди, що не знаходить свого підтвердження в матеріалах справи, стягнута без врахування того, що вчинений обвинуваченим злочин є необережним, не в повній мірі відповідає критеріям розумності, виваженості та справедливості.
Разом із тим, усвідомлюючи наслідки необережних дій та моральних страждань потерпілої, захисник вважає, що моральна шкода повинна бути визначена у розмірі 10000,00 гривень, що є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої і не призведе до її безпідставного збагачення;
- 28375,00 гривень витрат на правову допомогу, які не знаходять свого належного підтвердження у справі та є завищеними. Звертає увагу на те, що адвокат ОСОБА_12 , витрати на правову допомогу якого суд стягнув з обвинуваченого, жодного разу не прийняв участі в розгляді справи, не підготував і не подав жоден процесуальний документ.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 в підтримку доводів і вимог апеляційної скарги, законного представника потерпілої ОСОБА_9 та прокурора ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали вирок суду першої інстанції законним та справедливим, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесне ушкодження, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, яким у вироку дана належна оцінка за визначеними у ст. 94 КПК України критеріями.

Такі висновки суду ніким з учасників судового розгляду не оспорюються, у зв`язку із чим колегією суддів не перевіряються відповідно до визначених у ч. 1 ст. 404 КПК України правил.

За встановлених та викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, що також ніким не оскаржується.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в частині, що стосуються призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Положеннями ч. 2 ст. 4 КК України регламентовано, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Санкція ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року, що діяв на час вчинення ОСОБА_7 цього кримінального правопорушення та є чинним дотепер) передбачає альтернативні види основних покарань (штраф, виправні роботи, арешт, обмеження волі) та обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Як вбачається з вироку, призначаючи ОСОБА_7 за даним законом покарання, суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до нетяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працює, має на утриманні 2-х малолітніх дітей; те, що з потерпілою ОСОБА_7 під час досудового розслідування та судового розгляду не примирився, заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду не відшкодував; відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання.
Зваживши в сукупності наведені обставини, що впливають на захід примусу, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді арешту на строк 2 місяці з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, чому у вироку наведені належні і правильні мотиви.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання в повній мірі відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і даним про особу обвинуваченого.

При цьому, твердження захисника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про те, що при призначенні ОСОБА_7 покарання залишились недослідженими та не врахованими дані про його особу через відсутність в матеріалах справи досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації є неприйнятними. Як вже було зазначено вище, обираючи для обвинуваченого захід примусу, суд врахував всі встановлені дані, що характеризують його особу, та які знаходять своє підтвердження в матеріалах кримінального провадження. Відсутність досудової доповіді не перешкодило суду в повній мірі з`ясувати інформацію, що характеризує винного та має значення для обрання для нього виду і міри покарання. На користь такого висновку вказує і те, що апелянтом не наведено жодних конкретних відомостей про обвинуваченого, які б залишилися не врахованими. Фактично такі доводи захисника зводяться лише до формальної вказівки на відсутність досудової доповіді, що, між тим, в даній конкретній справі не свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

Всупереч доводам захисника, обираючи для ОСОБА_7 захід примусу, суд правильно звернув увагу на те, що під час досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений не примирився з потерпілою, маючи на увазі не вжиття ним жодних заходів, спрямованих на залагодження та вирішення ситуації, що склалася, оскільки це характеризує його посткримінальну поведінку та ставлення до скоєного. Посилання захисника в обґрунтування протилежного на те, що саме потерпіла не скористалася регламентованим ч. 2 ст. 56 КПК України правом на укладення угоди про примирення, жодним чином не спростовує поведінки обвинуваченого після вчиненого кримінального правопорушення, про яку зазначено вище.

Посилання апелянта на те, що суд безпідставно не врахував як обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , неправомірну поведінку пішохода ОСОБА_10 , яка і сприяла настанню дорожньо-транспортної пригоди, є голослівними. Як слідує з вироку, в суді першої інстанції в обґрунтування позиції своєї невинуватості обвинувачений наводив такі самі доводи і вони були предметом перевірки, в тому числі шляхом дослідження відеозапису події дорожньо-транспортної пригоди, однак свого підтвердження не знайшли. Виходячи із установлених судом фактичних обставин кримінального правопорушення, що в апеляційній скарзі не оспорюються, колегія суддів не вбачає жодних підстав визнавати поведінку потерпілої обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , враховуючи те, що він, керуючи транспортним засобом, який є джерелом підвищеної небезпеки, на паркувальному майданчику біля магазину допустив наїзд на пішохода, який йшов в темпі спокійного кроку в зустрічному для нього напрямку.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому і це слід визнати обставиною, яка пом`якшує його покарання, не знаходять свого підтвердження в матеріалах кримінального провадження.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, щире каяття у вчиненому передбачає, окрім визнання особою факту скоєння кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання особою своєї провини у вчиненому, щирий жаль з цього приводу та осуд своєї протиправної поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки або спричинену шкоду, бажанні виправити наслідки скоєного.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_7 власне ставлення до вчиненого ним кримінального правопорушення змінював, свою провину визнав лише під час звернення до суду з останнім словом, перед цим заперечував свою винуватість у порушенні правил дорожнього руху, наполягаючи на тому, що причиною наїзду стали дії самого пішохода ОСОБА_10 . На це ж посилається і захисник, але вже в обґрунтування доводів, які стосуються призначеного ОСОБА_7 покарання. Незважаючи на спричинені неповнолітній потерпілій ОСОБА_10 тілесні ушкодження, обвинувачений протягом усього кримінального провадження не вжив жодних заходів, спрямованих за відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди, не намагався залагодити ситуацію, яка склалася.

Наведене в сукупності очевидно не вказує на наявність у ОСОБА_7 дійсного, невимушеного та щирого каяття у скоєному, а відтак колегія суддів не вбачає підстав визнавати таку обставину, що пом`якшує його покарання.

Також не знаходять свого належного підтвердження посилання захисника на те, що ОСОБА_7 працює водієм таксі і це є його єдиним заробітком. Ні в суді першої інстанції, ні апеляційної інстанції захист не надав жодних підтверджуючих це відомостей, в тому числі не зазначив, де саме ОСОБА_7 працює в таксі, хоч і не офіційно за його твердженнями. Виходячи з цього, колегія суддів вважає такі доводи апелянта не переконливими.

Інших доводів в частині, що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не містить.

Таким чином, при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України судом першої інстанції, на виконання вимог ст. ст. 50, 65 КК України, були враховані всі встановлені та доведені обставини, що впливають на захід примусу. Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання як основне у виді арешту на строк 2 місяці, так і додаткове у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, є адекватним тяжкості, характеру, небезпечності та наслідкам вчиненого ним кримінального правопорушення, даним про особу обвинуваченого, відповідає визначеній законом меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим внаслідок суворості колегія суддів не вбачає.

З огляду на те, що санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, за якою ОСОБА_7 визнаний винуватим, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами визначено як обов`язкове, колегія суддів не вбачає жодних законних підстав не застосовувати його до обвинуваченого. При цьому апеляційний суд також зауважує, що: ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення вимог правил дорожнього руху (востаннє: 4 рази у 2020 році та 1 раз у 2021 році), в тому числі за перевищення дозволеної швидкості руху та порушення правил проїзду перехресть; будь-якого підтвердження тому, що обвинувачений працює водієм і це є єдиним джерелом його заробітку захистом надано не було.

Заявлені захисником ОСОБА_6 в апеляційній скарзі вимоги про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалення колегією суддів нового вироку і призначення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді обмеження волі, яке за визначеною у ст. 51 КК України ієрархією покарань є більш суворим, ніж арешт, із застосуванням ст. 75 КК України, що має умовний характер, не ґрунтуються на вимогах ч. 1 ст. 421 КПК України, згідно з якими обвинувальний вирок суду першої інстанції може бути скасований у зв`язку з необхідністю застосування суворішого покарання лише у разі, якщо з цієї підстави апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Отже, в цій частині апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Що стосується доводів і вимог апелянта, які стосуються цивільного позову законного представника потерпілої ОСОБА_10 ОСОБА_9 , то колегія суддів виходить з наступного.

В межах даного кримінального провадження законний представник потерпілої ОСОБА_10 ОСОБА_9 подала до суду цивільний позов, в якому просила стягнути зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 : 5415,00 гривень матеріальної шкоди; 70000,00 моральної шкоди і 28375,00 гривень витрат на правову допомогу.

Вироком суду такі цивільні вимоги ОСОБА_9 були задоволені часткового, а саме ухвалено стягнути на користь ОСОБА_10 зі ОСОБА_7 : 5415,00 матеріальної шкоди; 50000,00 гривень моральної шкоди і 28375,00 гривень витрат на правову допомогу.

Однак, колегією суддів встановлено, що на час вчинення кримінального правопорушення 12 червня 2021 року цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «ЗАЗ-FORZA» р.н. НОМЕР_1 була застрахована вТДВ «СГ «ОБЕРІГ» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР-201409664.

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (далі Закон України № 1961-IV), у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених в страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли делікті відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдавав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України № 1961-IV).

Аналогічні висновки викладені у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 11 лютого 2020 року (справа № 489/2170/17).

Таким чином, з огляду на те, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «ЗАЗ-FORZA» р.н. НОМЕР_1 була застрахована на момент дорожньо-транспортної пригоди, за участю ОСОБА_7 та пішохода ОСОБА_10 , то обов`язок з виплати потерпілій матеріального відшкодування повинен нести страховик ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» в межах ліміту страхового відшкодування. У зв`язку із цим рішення суду першої інстанції про необхідність стягнення зі ОСОБА_7 матеріальної шкоди є неправильним.

За наведених підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирок суду першої інстанції в частині стягнення зі ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 матеріальної шкоди слід скасувати, а в задоволенні цивільного позову законного представника потерпілої ОСОБА_9 в цій частині відмовити.

Що стосується вимог апелянта про зменшення суми моральної компенсації, яка підлягає стягненню зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 , то вони задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1, п. п. 1, 2 ч. 2, абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

На переконання колегії суддів, стягнутий судом першої інстанції на користь потерпілої ОСОБА_10 розмір моральної шкоди в сумі 50000,00 гривень в повній мірі відповідає принципам розумності, достатності та справедливості, з огляду на фізичні та моральні страждання, яких вона зазнала внаслідок отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди середньої тяжкості тілесних ушкоджень (у вигляді травми лівого колінного суглобу та лівого гомілково-ступневого перелому), що призвели до тривалого розладу здоров`я, порушень функції лівої ноги, нормального та звичного способу життєдіяльності, тимчасово позбавили можливості виконувати елементарні повсякденні дії, у зв`язку із чим вона потребувала допомоги своєї матері ОСОБА_9 , яка здійснювала за нею догляд.

З огляду на викладене, оцінюючи в сукупності всі обставини, які підлягають врахуванню при визначенні розміру моральної компенсації та мають для цього істотне значення, колегія суддів погоджується із визначеною судом першої інстанції сумою морального відшкодування для потерпілої ОСОБА_10 і не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог захисника про зменшення цієї суми до 10000,00 гривень, вважаючи її явно несправедливою та необґрунтовано заниженою. Будь-яких конкретних доводів апеляційна скарга захисника в цій частині не мітить.

Разом з тим, заслуговують на увагу твердження апелянта, що стосуються розміру процесуальних витрат, яку суд ухвалив стягнути зі ОСОБА_7 на користь потерпілої.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

На підтвердження процесуальних витрат на правову допомогу законний представник потерпілої ОСОБА_9 долучила до своєї позовної заяви копії: договору про надання правової допомоги, укладеного 14 липня 2021 року з адвокатом ОСОБА_12 ; ордеру; виданої адвокатом квитанції; акту виконаних робіт за указаним договором про надання правової допомоги, що складений 06 листопада 2021 року.

Із цього акта, серед іншого, слідує, що на підготовку та подання запитів, клопотань, скарг, позову про відшкодування матеріальних збитків, моральної шкоди, витрат на правову допомогу адвокат ОСОБА_12 витратив 5 годин часу, що, виходячи із установленої ним вартості послуги за 1 годину, становить 5675,00 гривень. Однак, в акті загальна вартість даної правової послуги відображена в сумі 13620,00 гривень, що не відповідає кількості витраченого адвокатом на це часу, тобто є завищеною.

Таким чином, з урахуванням надання адвокатом й інших послуг, про які зазначено в акті та на які ним було витрачено ще 13 годин часу, витрати на правову допомогу документально підтверджені в загальній сумі 20430,00 гривень. У зв`язку із цим вирок суду першої інстанції слід змінити в порядку, передбаченому п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України, зі зменшенням суми процесуальних витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню зі ОСОБА_7 на користь потерпілої.

Твердження апелянта про те, що адвокат ОСОБА_12 не приймав особисто участі в судових засіданнях та від його імені не поданий жоден процесуальний документ, не спростовує наведених вище документально підтверджених витрат ОСОБА_9 на його правову допомогу.

Отже, з урахуванням наведеного, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині рішення про цивільний позов законного представника потерпілої ОСОБА_10 ОСОБА_9 . Зменшити суму витрат на правову допомогу, яка підлягає стягненню зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 , з 28375,00 (двадцяти восьми тисяч триста сімдесят п`яти) гривень до 20430,00 (двадцяти тисяч чотириста тридцяти) гривень.

Вирок суду першої інстанції в частині рішення про стягнення зі ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 матеріальної шкоди скасувати, в задоволенні цивільного позову в цій частині відмовити.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4