Постанова
іменем України
30 червня 2022 року

м. Київ
справа № 537/1464/15-к

провадження № 51-6114 км 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
особи, кримінальне провадження
щодо якої закрито
в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,
засудженого в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,
захисників в режимі відеоконференції ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_11 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000455 від 01 грудня 2013 року за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Кременчука Полтавської області, мешканця АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 лютого 2021 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки кожного.
Цим же вироком згідно положень ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.
Крім того, на підставі п. «в» ст. 1 закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_7 звільнено від відбування основного та додаткового покарання.
Цивільний позов ОСОБА_12 до обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задоволено.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у солідарному порядку на користь ОСОБА_12 82 355 грн на відшкодування матеріальної шкоди.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 залишено без розгляду.
Згідно з вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.
01 грудня 2013 року приблизно о 17:30, в темний час доби при увімкненому міському освітленні, по сухому асфальтобетонному покриттю, по вул. Набережній Лейтенанта Дніпрова, зі сторони пров. Червоноармійського в напрямку вул. Дем`яна Бєдного у м. Кременчуці Полтавської області, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2170», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався ОСОБА_6 , який перевозив на передньому сидінні пасажира ОСОБА_13 .
В цей саме час, з виїзду прилеглої території будинку АДРЕСА_3 на головну дорогу виїхав автомобіль марки «MAZDA CX7», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7

Рухаючись по вказаному напрямку, на ділянці дороги, де швидкість руху обмежена дорожнім знаком 3.29 Правил дорожнього руху (далі ПДР) до 40 км/год, зі швидкістю не менше 65,8 км/год, та наближаючись до виїзду з прилеглої території по вул. Набережній Лейтенанта Дніпрова, 54-А, ОСОБА_6 , маючи можливість виявити автомобіль марки «MAZDA CX7», який виїжджав з прилеглої території на головну дорогу, своєчасно не вжив заходів до зниження швидкості, чим порушив вимоги п.п. 12.3, 12.9 «б», п. 3.29 розділу 33 ПДР, та допустив зіткнення із задньою правою частиною автомобіля марки «MAZDA CX7» під керуванням водія ОСОБА_7 , який при цьому порушив вимоги п.п. 10.1, 10.2 ПДР, оскільки не переконався у безпеці виконуваного маневру та не надав переваги у русі автомобілю «ВАЗ 2170». Внаслідок зіткнення зазначених транспортних засобів пасажир автомобіля «ВАЗ 2170» ОСОБА_13 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_11 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 задоволено. Вирок місцевого суду в частині засудження обвинуваченого ОСОБА_6 скасовано, а кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Цивільні позови ОСОБА_12 та прокурора до ОСОБА_6 залишено без розгляду. Виключено з вироку суду першої інстанції вказівку про стягнення грошових коштів солідарно з ОСОБА_6 .
Вирок місцевого суду щодо обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У своїй касаційній скарзі прокурор ОСОБА_10 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. При цьому вказує, що висновки апеляційного суду про відсутність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є незаконними та необґрунтованими, оскільки однією з підстав виникнення ДТП, в якій загинув потерпілий ОСОБА_13 , стало те, що водій ОСОБА_6 порушив вимоги п.п. 12.3, 12.4, 12.9 ПДР, а саме рухався з неприпустимою в населеному пункті швидкістю та своєчасно не вжив заходів для її зниження, тобто допустив порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого.
Крім того, прокурор зазначає, що вина ОСОБА_6 також підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами, а саме показаннями обвинувачених, свідків та наданих стороною обвинувачення письмовими доказами, які були предметом дослідження суду першої інстанції, однак залишені поза увагою в ході апеляційного розгляду.
Одночасно прокурор зауважує, що апеляційний суд, закриваючи кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , необґрунтовано та безпідставно, порушуючи вимоги статей 84, 85, 86, 94, 370 КПК України, не взяв до уваги висновок комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 23 квітня 2014 року № 1/2, а також висновок комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 04 лютого 2019 року № 18-2059/2060, які були досліджені місцевим судом та покладені в основу обвинувального вироку.
У своїй касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_11 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Разом з тим вказує, що апеляційним судом безпідставно не було взято до уваги висновок комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 04 лютого 2019 року № 18-2059/2060 та висновок комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 23 квітня 2014 року № 1/2, при цьому належного обґрунтування такої позиції суд у своєму рішенні не навів.
При цьому зазначає, що апеляційний суд, не приймаючи до уваги висновок експерта від 23 квітня 2014 року № 1/2, послався на те, що дане експертне дослідження було проведено на підставі показань свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та водія ОСОБА_7 , які відповідно до висновку експерта від 26 лютого 2015 року № 14073/2026 є неспроможними. Однак такі доводи апеляційного суду, на думку потерпілого, є необґрунтованими, оскільки показання зазначених осіб були визнані неспроможними висновком експерта від 29 квітня 2016 року № 1367/3817 та лише в частині встановлення місця зіткнення автомобілів, а тому позиція суду щодо неврахування висновків експертного дослідження з підстав часткової неспроможності показань свідків, є необґрунтованою.
Крім того, потерпілий вказує, що апеляційний суд, закриваючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, врахував лише висновок додаткової судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 29 квітня 2016 року № 1367/3817, а інші експертні дослідження залишив поза увагою, при цьому належним чином не обґрунтував свого рішення.
Одночасно потерпілий не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, посилаючись на те, що вина останнього повною мірою підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Так, на переконання потерпілого, висновки судових експертиз, які були досліджені місцевим судом, а також показання свідків підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Також потерпілий вважає необґрунтованим застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, оскільки вказані в матеріалах справи підстави, за яких останнього судом першої інстанції було звільнено від відбування призначеного покарання, є неналежними та недостатніми для можливості застосування наведеної норми кримінального закону. При цьому потерпілий зазначає, що місцевий суд, звільняючи ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, не врахував усіх обставин вчинення злочину та даних про особу обвинуваченого, а також те, що останній вину у вчиненні злочину не визнав, щиро не розкаявся, вибачення перед батьками померлого не просив, матеріальної допомоги на поховання не надавав.
Крім того, потерпілий не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 1 закону України «Про амністію у 2014 року», посилаючись на те, що вказана норма застосовується до засуджених, які з-поміж іншого вчинили необережні злочини, які не відносяться до категорії особливо тяжких, проте суди належним чином не обґрунтували чи дійсно вчинений ОСОБА_7 злочин, було скоєно саме з необережності.
Від учасників судового провадження заперечень на касаційні скарги прокурора та потерпілого не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала подані касаційні скарги, просила їх задовольнити, а ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Особа, щодо якої закрито кримінальне провадження, ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 заперечували щодо задоволення поданих касаційних скарг, просили ухвалу апеляційного суду залишити без зміни, а касаційні скарги без задоволення.
Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 заперечували щодо задоволення касаційної скарги потерпілого в частині оскарження ухвали апеляційного суду стосовно ОСОБА_7 , а в іншій частині касаційної скарги потерпілого та щодо касаційної скарги прокурора послалися на розсуд суду.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги прокурора та потерпілого підлягають частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Доводи потерпілого ОСОБА_11 про незаконність судових рішень судів попередніх інстанцій щодо засудженого ОСОБА_7 , на переконання Суду, є необґрунтованими з огляду на таке.
Так, у своїй касаційній скарзі потерпілий, посилаючись на безпідставність звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 1 закону України «Про амністію у 2014 році», вказує, що наведена норма закону застосовується до засуджених, які з-поміж іншого вчинили необережні злочини, які не відносяться до категорії особливо тяжких, проте судами належним чином не було обґрунтовано чи дійсно вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення було скоєно саме з необережності.
Однак з такими твердженнями потерпілого колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
Статтею 1 закону України «Про амністію у 2014 році» передбачено звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, засуджених за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до ст. 12 КК України, та за злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до ст. 12 КК України.
Пунктом «в» вказаної норми встановлено, що положення цього закону з-поміж іншого застосовуються і до осіб, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 01 грудня 2013 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що суб`єктивна сторона інкримінованого засудженому ОСОБА_7 злочину визначається ставленням винного до наслідків і в цілому характеризується необережною виною. Тобто кримінально каране діяння, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, класифікується як необережний злочин.
Одночасно, судами попередніх інстанцій було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 має на утриманні сина та доньку, яким на момент набрання чинності закону України «Про амністію у 2014 році» не виповнилось 18 років.
За таких обставин колегія суддів погоджується з позицією судів першої та апеляційної інстанцій щодо необхідності звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 1 закону України «Про амністію у 2014 році», а тому касаційна скарга потерпілого у цій частині задоволенню не підлягає.
Що ж стосується доводів касаційних скарг прокурора та потерпілого про допущення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, то Верховний Суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України однією з підстав для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
За ч. 2 ст. 438 КПК України у зв`язку з наявністю підстави, зазначеної у п.1 ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України.
Судове рішення є актом реалізації судової влади. Якість судового рішення це один із основних критеріїв ефективності правосуддя. Судове рішення високої якості це рішення, яке досягає правильного результату наскільки це дозволяють надані судді матеріали у справедливий, швидкий, зрозумілий та недвозначний спосіб. Оцінка якості кожного рішення повинна здійснюватися тільки через використання права оскарження, установленого законом.
Ухвала апеляційного суду це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Законність ухвали апеляційного суду це його сувора відповідність приписам матеріального та процесуального права. Законною може бути лише та ухвала суду апеляційної інстанції, яка постановлена при неухильному дотриманні процесуального закону на всіх стадіях кримінального процесу.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в частині закриття справи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України щодо останнього судом апеляційної інстанції розглянуто з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону з огляду на наступне.
Положеннями статей 370, 419 КПК України передбачено, що ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з вимогами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
У правовій позиції, викладеній в постанові від 21 січня 2016 року (справа № 5-249кс16), Верховний Суд України зазначив, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними в ч. 1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження. Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 ст. 7 КПК України). Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 23 та ст. 86 цього Кодексу, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими та враховані при постановленні рішення судом, крім випадків, передбачених зазначеним кодексом, а отже, судове рішення відповідно до ст. 370 цього кодексу не може бути визнано законним і обґрунтованим та згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України підлягає скасуванню.
Про важливість дотримання принципу безпосередності дослідження доказів Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах від 10 травня 2018 року у справі № 264/8032/15-к (провадження № 51-2592км18), від 13 червня 2018 року у справі № № 753/15603/14-к (провадження № 51-4092км18), від 16 січня 2020 року у справі № 301/2285/16-к (провадження № 51-5165км19) та від 04 листопада 2021 року у справі № 175/1261/18 (провадження № 51-3584км20).
За змістом статей 404, 409 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. При цьому апеляційний суд наділений повноваженнями за певних обставин повторно досліджувати докази та обставини, встановлені під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.
Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 серпня 2020 року (справа № 520/14112/14-к, провадження № 51-846км20), рішення апеляційного суду про скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження на підставі статей 284, 417 КПК України має містити встановлені судом першої інстанції обставини, аналіз доказів, які місцевим судом були покладені в основу обвинувального вироку, та відповідну власну оцінку, переоцінку таких доказів у випадку, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що судом першої інстанції помилково було враховано той чи інший доказ як такий, що підтверджує вину особи, так і висновки щодо належності та допустимості доказів, які, на думку апеляційного суду, не є такими. Дотримання принципу безпосередності дослідження доказів апеляційним судом у такому випадку є обов`язковим.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , зазначив, що вина останніх у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, підтверджується показаннями самих обвинувачених, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та експертів ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , а також наданими стороною обвинувачення письмовими доказами, зокрема: протоколом огляду місця ДТП від 01 грудня 2013 року зі схемою пригоди та фототаблицею; протоколами огляду транспортних засобів від 01 грудня 2013 року; протоколом огляду місця події від 01 грудня 2013 року; протоколом огляду трупа від 01 грудня 2013 року; протоколами проведення слідчих експериментів від 21 лютого 2014 року, від 13 березня 2014 року, від 20 листопада 2014 року, від 07 грудня 2015 року; висновком судово-медичної експертизи від 01 грудня 2013 року №272; висновком судово-медичної експертизи від 02 грудня 2013 року № 747; висновками судово-медичних експертиз від 16 грудня 2013 року № 1550, №1551, № 1552; висновком судово-медичної експертизи від 14 січня 2014 року № 72; висновком комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 23 квітня 2014 року № 1/2; висновком додаткової судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 26 лютого 2015 року № 14073/2026; висновком додаткової судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 24 квітня 2016 року № 1367/3817; висновком повторної комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 23 грудня 2016 року № 9715; висновком комісійної комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 04 лютого 2019 року № 18-2059/2060.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_11 , дійшов висновку, що обвинуваченим ОСОБА_6 не було допущено порушення ПДР, які перебували у причинному зв`язку з ДТП, а тому в його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КПК України, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України є підставою для закриття кримінального провадження.
При цьому, як убачається з ухвали, апеляційний суд дійшов такого переконання виключно на підставі дослідження висновків судових транспортно-трасологічних та автотехнічних експертиз, які були покладені в основу вироку. Зокрема судом було визнано неспроможними висновок комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 23 квітня 2014 року № 1/2 та висновок комісійної комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 04 лютого 2019 року № 18-2059/2060, а також враховано висновок додаткової судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 26 лютого 2015 року № 14073/2026 та висновок додаткової судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 24 квітня 2016 року № 1367/3817.
Водночас апеляційний суд залишив поза увагою інші докази, які були враховані судом першої інстанції при ухваленні обвинувального вироку та покладені в основу судового рішення.
Таким чином, апеляційний суд, скасовуючи обвинувальний вирок місцевого суду та закриваючи кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, фактично прийняв протилежне за своїм змістом та суттю судове рішення, при цьому безпосередньо не дослідивши усіх наявних в матеріалах провадження доказів, які судом першої інстанції були покладені в основу рішення та не надавши їм власної оцінки, що суперечить вимогам кримінального процесуального закону та усталеній практиці Верховного Суду.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції при постановленні ухвали не дотримався вимог кримінального процесуального закону, прийняте ним рішення за своїм змістом не відповідає законодавчим приписам кримінального процесуального законодавства.
Крім того, Суд також звертає увагу на те, що апеляційний суд, скасовуючи обвинувальний вирок місцевого суду та ухвалою закриваючи кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, ухвалив судове рішення, яке за своїм видом не відповідає вимогам КПК України, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, то суд має ухвалити виправдувальний вирок, а не постановляти ухвалу.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги прокурора та потерпілого підлягають частковому задоволенню, оскільки за наявності зазначених порушень колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки іншим доводам касаційних скарг.
На думку колегії суддів, допущення зазначених порушень під час складання судового рішення ставить під сумнів законність ухваленого щодо ОСОБА_6 рішення, тому є неприйнятним. Ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 не можна вважати законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України, а кримінальне провадження в цій частині призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК України та прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:
Касаційні скарги прокурора ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_11 задовольнити частково.
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року стосовно ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Цю ж ухвалу стосовно засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3