Справа № 308/3253/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

13.05.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції), потерпілої ОСОБА_9 та її представника адвоката ОСОБА_10 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження за апеляційними скаргами: захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів: ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_12 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 березня 2021 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим та призначено покарання за ч.1 ст.286, ч.3 ст.135 КК України

Зазначеним вироком місцевого суду від 09.03.2021 обвинуваченого ОСОБА_6 визнано винуватим та призначено покарання:

за ч.3 ст.135 КК України у виді позбавлення волі строком на шість років

за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі строком на два роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

На підставі ч.1,3 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим обвинуваченому ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на шість років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

До набрання вироком законної сили застосовано щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави з визначенням її розміру зі взяттям ОСОБА_6 під варту негайно в залі місцевого суду.

Початок строку відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено частково, стягнуто на її користь з ОСОБА_6 200 000 грн моральної шкоди, в решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати, пов`язані із залученням експерта:

-618,50 грн судова транспортно-трасологічна експертиза № 10/181 від 19.12.2017;

-7 865 грн судова експертиза по технічному дослідженню відеозаписів та комісійна транспортно-трасологічна експертиза № 2048/2049 від 11.06.2018;

-7 150 грн судова автотехнічна експертиза № 2050 від 25.06.2018;

-8 008 грн судова трасологічна експертиза № 684 від 31.08.2018;

-15 730 грн комісійна судова експертиза відео та звукозапису, транспортно-трасологічна та авто технічна експертиза № 19/12-1/2/3/4-СЕ/19; № 19/9-2/1/18-СЕ/19 від 08.02.2019;

-572 грн судова експертиза цілого за частинами № 19/13-1/5-СЕ/19 від 11.02.2019;

-16 016 грн судова трасологічна експертиза № 19/17-2/3-СЕ/19 від 08.02.2019;

-8 580 грн судова експертиза лакофарбових матеріалів і покриття № 19/11-1/03-СЕ/19.

Решту судових витрат у даній справі віднесено на рахунок держави.

Вирішено долю речових доказів:

- чорну балонову куртку, темно-коричневі матерчато-вельветові штани, пару чорних туфель, мобільний телефон, грошові кошти в розмрі 21 грн, зарядний пристрій, задню кришку до телефону, поміщені та упаковані до спецпакету № 4404648 повернуто потерпілій ОСОБА_9 ;

- флеш картку USB 2/0 FLASH DRIVE AH 326 «Apacer», об`ємом 16 Гб, серійний номер AP16GAH326B-1; полімерний «DVD-R» диск «Verbartim» розміром 4.7 GB, № MAP638VJ19115629 ухвалено зберігати при матеріалах даної справи;

- пошкоджений вогнем автомобіль «Skoda Octavia», номерний знак Республіки Польща НОМЕР_1 , вилучені з цього автомобіля: частина бокового дзеркала, упакована до спецпакету № 4316628, переднє праве крило та права передня з частинками пошкодженого кріплення корпуса зовнішнього дзеркала заднього виду повернуто власнику або іншій уповноваженій на те особі;

- автомобіль «ВАЗ-Нива 2121», номерний знак НОМЕР_2 повернуто ОСОБА_13 ;

- складові автомобіля, який залишив місце ДТП: змив речовини бурого кольору, поміщений до паперового конверту, уламки деталей, лако-фарбового покриття, прозорої (скляної) та пластикової деталі, поміщені та упаковані до спецпакетів №№ 4404623, 4404622, 0300333, 4404649, 4404647 після набрання ухваленого у даній справі вироком законної сили ухвалено знищити.

Згідно оскарженого у даній справі вказаного вище вироку Ужгородського міськрайонного суду від 09.03.2021 місцевим судом встановлено наступні обставини.

05.12.2017, біля 17 год. 50 хв., на проїзній частині вул. Об`їзна міста Ужгорода в напрямку міста Мукачево, ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «Skoda Oktavia», н.з. Польської Республіки НОМЕР_1 , з більшою за допустиму в населених пунктах швидкістю 98-114 км/год, здійснив обгін попутного автомобіля «ВАЗ-Нива», н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_13 , у районі перехрестя з вул. Ротмана, в місті Ужгород, діючи в супереч вимог п.п. 1.3; 1.5; 2.3 б); 12.2, 12.3 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху та інформаційно-вказівного дорожнього знаку «5.35-1-5.35.2 Пішохідний перехід», при під`їзді до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, з моменту виникнення у нього небезпеки для руху, не забезпечив безпеки, не вжив заходів до застосування своєчасного гальмування, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, яку він об`єктивно був спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, а навпаки продовжив рух та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_14 , який в той час перебував на проїзній частині дороги у районі пішохідного переходу, маючи намір перетнути проїзну частину дороги з права на ліво по ходу руху вказаного транспортного засобу.

Внаслідок вказаного наїзду потерпілого ОСОБА_14 по інерції відкинуло на цю ж смугу руху, де в той час на потерпілого в лежачому положенні відбувся наїзд автомобіля «ВАЗ-Нива 2121», н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_13 , який рухався по заду в попутному з ним напрямку, та вже був позбавлений технічної можливості уникнути вказаної автопригоди.

В результаті даної ДТП пішоходу ОСОБА_14 спричинено тілесні ушкодження:

- наїздом автомобіля «Skoda Oktavia», н.з. НОМЕР_1 , середньої ступені тяжкості,

- наїздом автомобіля «ВАЗ-Нива 2121», н.з. НОМЕР_2 , тяжкі, що небезпечні для життя в момент спричинення, які потягли за собою смерть потерпілого.

Підпунктами ПДР, що порушені водієм ОСОБА_6 , визначено:

п. 1.3 - Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими;

п. 1.5 - Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п. 2.3 б) - Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 12.2 - У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги;

п. 12.3 - У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

п. 12.4 - У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год (станом на момент вчинення);

п. 18.1 Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Крім цього, ОСОБА_6 , знаючи про наїзд за наведених вище обставин на потерпілого ОСОБА_14 в порушення Правил дорожнього руху, поставив його в безпорадний та небезпечний для життя стан.

Маючи можливість для надання допомоги потерпілому, в супереч вимогам п. 2.10 Правил дорожнього руху, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, поширюючи аморальну поведінку, змістом якої є неповага до права людини на життя і безпеку, нехтуючи моральними і правовими нормами, що зобов`язують надавати допомогу людині, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, через отримані нею травми, ОСОБА_6 умисно не намагався вжити покладені на водіїв законодавством відповідні обов`язки надавати першу медичну допомогу потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та транспортування його до найближчого медичного закладу, хоча сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, завідомо залишивши його у небезпеці на проїзній частині дороги і зник з місця події, в результаті чого, через 8,67 секунд на лежачого на проїзній частині потерпілого ОСОБА_14 , який перебуваючи в небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження через свій безпорадний стан, здійснив наїзд автомобіль «ВАЗ-Нива 2121», н.з. НОМЕР_2 , який з моменту виникнення йому небезпеки для руху, не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, як шляхом зупинки до місця наїзду так і шляхом безпечного об`їзду перешкоди.

Отже, водій ОСОБА_6 порушив вимоги п. 2.10 Правил дорожнього руху, яким визначено, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;

б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил;

в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди;

г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я;

ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті „г пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;

д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських;

е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди.

Не погоджуючись з ухваленим у даній справі зазначеним вище вироком місцевого суду від 09.03.2021, апеляційні скарги подали захисники обвинуваченого ОСОБА_6 адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , та прокурор відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_12 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , подавши 13.04.2022 змінену апеляційну скаргу, просить скасувати вказаний вирок, а кримінальне провадження у даній справі закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

У разі, якщо апеляційний суд прийде до переконання про наявність вини його підзахисного ОСОБА_6 та змінить відповідну правову кваліфікацію дій обвинуваченого у даній справі, захисник ОСОБА_7 просить на підставі ст.ст. 12,49 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, з урахуванням наявної в матеріалах даної справи відповідної заяви обвинуваченого.

В частині вирішення цивільного позову захисник ОСОБА_7 просить дану справу направити на новий судовий розгляд місцевим судом в порядку цивільного судочинства.

В обґрунтування своїх доводів захисник ОСОБА_7 посилається на те, що він вважає вищевказаний вирок суду від 07.03.2021 незаконним, необґрунтованим, а його ухвалення таким, що супроводжувалося неповнотою судового розгляду, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Невідповідність викладених у судовому рішенні висновків суду фактичним обставинам даної справи полягає, на думку захисника ОСОБА_7 , у ненаданні місцевим судом оцінки наявним у ній доказам, зокрема показанням допитаних свідків, які мають істотне значення та не відображені у вироку.

Також захисник ОСОБА_7 вважає, що обвинувальний акт у даній справі щодо ОСОБА_6 мав бути повернутим прокурору, оскільки такий не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального процесуального закону полягають у невірному їх застосуванні та у застосуванні судом Закону, який не мав застосовуватися.

Обвинувачення за ч.1 ст.286 КК України не висунуто ОСОБА_6 і в обвинувальному акті щодо нього не викладено у чому полягав умисел обвинуваченого у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.3 ст.135 КК України.

Відповідним висновком судово-медичної експертизи розмежовано тілесні ушкодження потерпілого після наведених вище першого та другого зіткнення транспортних засобів за вказаних обставин з пішоходом. До смерті потерпілого призвело діяння не водія ОСОБА_6 , а водія іншого транспотного засобу, а тому кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.3 ст.135 КК України є помилковою, на думку захисника.

Також захисник ОСОБА_7 посилається на те, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи не враховано мотиви рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах: „Маттоціа проти Італії щодо детального інформування про пред`явлене обвинувачення, його причину, що буде достатнім для повного розуміння обвинуваченим суті висунутого йому обвинувачення та є необхідним для підготовки адекватного захисту; „Ващенко проти України щодо офіційного доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним (п.51); „Пелісьє та Сассі проти Франції щодо справедливого судового розгляду справи, дотримання пп. „а п.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; „Кривецький та Кривецька проти України (п.43) щодо дотримання та якості національного права, його відповідність принципу верховенству права; „Волохи проти України (п.49) щодо верховенству права та судового контролю; „Банніков проти РФ; „Веселов та інші проти РФ щодо особливих методів ведення слідства, зокрема, агентурних методів та справедливий суд, провокацію з боку працівників правоохоронних органів; „Жуковський проти України, „Люді проти Швейцарії та „Ван Мехелен та інші проти Нідерландів щодо заперечення обвинуваченим проти показань свідка сторони обвинувачення; „Тейксера де Кастро проти Португалії, „Гефген проти Німеччини, „Шабельник проти України щодо порядку збирання доказів; „Яременко проти України, „Шабельник проти України, „Нечипорук та Йонкало проти України та „Балицький проти України щодо допустимості доказів у справі, „Єлоєв проти України, „Пантелеєнко проти України щодо обґрунтованості підозри у вчиненні злочину, пов`язані з триманням під вартою підозрюваного; „Капо проти Бельгії (п.25), „Дактарас проти Литви (п.30), Бельзюк проти Польщі (п.37), „Талат Тунч проти Туреччини (п.61) та „Білуха проти України (п.49) щодо тягара доказування та забезпечення рівності сторін.

Крім іншого захисник ОСОБА_7 також просить апеляційний суд врахувати показання експерта ОСОБА_15 , з яких вбачається, що при першому зіткненні потерпілий не перебував у небезпечному для життя стані, а також показання експертів: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .

Крім цього захисник ОСОБА_7 посилається на те, що жодного доказу у даній справі з приводу того, що на місці вказаної ДТП перебував саме ОСОБА_6 не має, вважає, що причиною вказаної ДТП є саме дії свідка ОСОБА_18 .

Показання свідків Сеньківа та Фрідманського захисник ОСОБА_7 вважає сумнівними. Місцевий суд не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .

Протокол огляду автомобіля „Шкода Октавія не містить номеру кримінального провадження.

Захисник просив апеляційний суд дослідити цілий ряд доказів та допитати свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 .

Стосовно рішення місцевого суду в оскарженому ОСОБА_7 вироку місцевого суду від 09.03.2021 у даній справі про задоволення частково цивільного позову захисник ОСОБА_7 посилається на те, що цивільний позов, який місцевий суд по суті й не розглядав, підлягав залишенню без розгляду процесуально.

Не погоджуючись з ухваленим у даній справі вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.03.2021 щодо ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_11 звернувся до Закарпатського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказаний вирок скасувати, ухвалити стосовно ОСОБА_6 новий, виправдувальний вирок з таких підстав.

Захисник ОСОБА_11 вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 в «інкримінованому йому злочині» не доведена, висновки суду першої інстанції містять істотні суперечності та не відповідності фактичним обставинам справи, вирок суду є помилковим.

Зазначає, що суд першої інстанції при аналізі доказів в їх сукупності у вигляді відеозапису камери ТОВ «Господарочка» та висновку експерта № 19/9-2/1/56-СЕ/18 від 08.02.2018, однобічно оцінив зазначені докази. Так, суд не врахував результати досліджень, зазначених у висновку, зокрема: «зображення транспортних засобів, в досліджуваних файлах мають низьку деталізацію елементів зображення та знаходяться у русі. Тому визначити реєстраційний номер «RT22665», чи інший не представляється можливим», «у файлах 5 та 21 на часовій мітці 18:48:38 (згідно наявних графічних показників відеозапису) в центральній верхній частині карду відео зображення наявне зображення пішохода та зображення транспортного засобу, який рухається справа наліво, потім транспортний засіб перетинає місце де був пішохід, в подальшому переміщення пішохода не проглядається. У зв`язку з тим, що момент наїзду транспортного засобу на пішохода та зображення пішохода після руху конкретного не виявлено, тому першим, ймовірно, наїхав транспортний засіб який рухався з права на ліво у файлах 5 та 21. У зв`язку з тим, що у файлах 5 та 21 кадри відео зображень чорно-білі, то встановити дійсний колір транспортного засобу не представляється можливим.», «…в наслідок низької якості зображень, а також впливу таких чинників, як значна відстань автомобіля до відеокамери являється неможливість виявлення зображень особи водія (визначення будь-яких загальних елементів зовнішності особи)». Захисник наголошує на тому, що неналежне дослідження таких доказів має істотну вагу та впливає на висновок щодо доведеності того факту, що ОСОБА_6 не знаходився на місці події.

Крім того, судом першої інстанції поверхнево згадано про висновок експерта № 2048/2049 від 11.06.2018, не вказавши на те, що зазначено у розділі II «транспортно-трасологічні дослідження», взагалі залишено поза увагою висновки експерта № 2050 від 25.05.2018.

Також захисник ОСОБА_11 вважає, що суд першої інстанції при аналізі висновку судової трасологічної експертизи № 684 від 31.08.2018 прийшов до хибних висновків, поклавши невірне трактування висновків експерта за основу при винесенні обвинувального вироку.

Захисник вказує на розбіжності показань свідка ОСОБА_24 з висновками, викладеними у висновку експерта № 2050 від 25.05.2018, що може свідчити про їх недостовірність.

Разом з тим, апелянтом вказано на порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України при складанні обвинувального акта, оскільки в ньому не зазначено формулювання обвинувачення.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_12 просить вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.03.2021 щодо ОСОБА_6 в частині призначення йому покарання скасувати та прийняти два процесуальні рішення у даній справі:

-постановити ухвалу, якою вважати ОСОБА_6 звільненим від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України на підставі ст.49 КК України, а кримінальне провадження в цій частині закритим;

-ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч.3 ст.135 КК України призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на вісім років. Виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку суду посилання суду про застосування положень ст.70 КК України.

В решті оскаржений вирок прокурор ОСОБА_12 просить залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор ОСОБА_12 посилається на те, що висновки суду про доведеність винності ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та правильності кваліфікації його дій в апеляційній скарзі не оспорюються.

Вирок суду щодо ОСОБА_6 , на думку прокурора ОСОБА_12 , підлягає скасуванню через неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання за ч.3 ст.135 КК України ступеню тяжкості кримінального правопорушення через м?якість та особі обвинуваченого.

Також прокурор посилається на те, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, передбачене санкцією ч.3 ст.135 КК України, не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, умови вчинення ДТП, дані про особу винного та інші обставини справи, внаслідок чого покарання, призначене ОСОБА_6 у виді позбавлення волі строком на шість років є надто м?яким.

Обвинувачений вини у вчиненні злочину не визнав, у вчиненому не розкаявся, вчинив умисний злочин, збитки, спричинені «представнику потерпілого», не відшкодував.

Обвинувачений офіційно не працевлаштований, утриманців не має, тобто фактично не пов?язаний з соціальними зв?язками.

З врахуванням обставин, які негативно характеризують обвинуваченого в плані потенційної суспільної небезпеки та відсутності обставин, які пом?якшують його покарання, прокурор вважає, що ОСОБА_6 слід призначити покарання у розмірі «максимальної санкції ч.3 ст.135 КК України».

Колегія зазначає, що судові засідання у даній справ призначались неодноразово. Після визначення складу колегії (08.11.2021) судове засідання, призначене на 18.01.2022, не відбулось у зв`язку з хворобою головуючого. В судовому засіданні, призначеному на 30.03.2022. захисники ОСОБА_11 та ОСОБА_7 заявили клопотання про відкладення розгляду справи для конфіденційної зустрічі з їх клієнтом та узгодження позиції захисту, і таке клопотання колегією суддів було задоволено. В подальшому судові засідання відбувались 15.04.2022, 29.04.2022, 06.05.2022 та 13.05.2022. В жодне із судових засідань не з`являвся адвокат ОСОБА_11 , про причини неявки апеляційному суду не повідомляв. Клопотання адвоката ОСОБА_11 про відкладення судового засідання, призначеного на 13.05.2022, оскільки в 09.00 13.05.2022 він буде знаходитись на слідчих діях в ГСУ НП України в м. Києві, колегія суддів відхилила.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 - підтримав наведені вище апеляційні скарги учасників сторони захисту. В судовому засіданні 13.05.2022 ОСОБА_6 відмовився від цього захисника у зв`язку з поганим самопочуттям ОСОБА_7 та у зв`язку з укладенням Договору про надання правової (правничої) допомоги із захисником ОСОБА_8 , який перебував у залі судового засідання разом з обвинуваченим ОСОБА_6 .

Захисник ОСОБА_8 13.05.2022 заявив клопотання про відкладення розгляду даної справи з метою його підготовки для участі у ній як нового захисника та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. Таке клопотання колегією суддів було залишено без задоволення, оскільки Договір про надання правової (правничої) допомоги укладено ним з обвинуваченим ОСОБА_6 ще у вересні 2021 року. Доводи захисника ОСОБА_8 про те, що ця угода укладена ним з ОСОБА_6 виключно як з представником відповідної громадської організації (у цивільно-правових відносинах) спростовуються самим змістом цього договору, з якого вбачається, що такий укладено з ОСОБА_6 як з фізичною особою, а не керівником громадської організації; адвокат приймає на себе обов`язок надавати Замовнику правову допомогу та представляти інтереси Замовника, зокрема, в кримінальних провадженнях під час досудового слідства та судового розгляду.

З урахуванням положення Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», зокрема ст.ст. 1,4,13,19,21,26 адвокат ОСОБА_8 як захисник міг та повинен був виконувати договір про надання правової допомоги від 19.09.2021 саме обвинуваченому ОСОБА_6 , починаючи ще з вересня 2021 року.

Дана обставина стверджується пунктами 1.1-1.11 вказаного договору від 19.09.2021.

Крім того, колегія зазначає, що у даному кримінальному провадженні, відповідно до ст 52 КПК України, участь захисника не є обов`язковою.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав позицію своїх захисників. Крім того, просив вирок скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Прокурор в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з підстав та мотивів, викладених в ній. Проти задоволення апеляційної скарги захисників обвинуваченого прокурор заперечував, посилався на їх безпідставність та необґрунтованість.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора підтримав, проти задоволення апеляційної скарги захисників обвинуваченого заперечував, вважав вину ОСОБА_6 доведеною в повному обсязі.

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримала позицію свого представника.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , а також його захисника ОСОБА_7 , позицію захисника ОСОБА_8 , доводи прокурора ОСОБА_5 , потерпілу ОСОБА_9 та її представника адвоката ОСОБА_10 , провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали даного кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів: ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та прокурора ОСОБА_12 підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Разом з тим, захисником обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_7 - не наведено переконливих доводів, які б свідчили про неповне чи з порушеннями дослідження судом першої інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, не обґрунтовано з яких підстав апеляційний суд має повторно дослідити докази, враховуючи, що зміст апеляційних вимог зводиться до необхідності надати доказам іншу оцінку та прийняти протилежне рішення.

За наведеного підстав для задоволення клопотання адвоката ОСОБА_7 , яке в судовому засіданні апеляційного суду було підтримано обвинуваченим ОСОБА_6 та захисником ОСОБА_8 , про дослідження доказів, наявних в матеріалах кримінального провадження та повторного допиту свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , не встановлено.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Суд першої інстанції, із дотриманням закладених у зазначеній нормі закону завдань, провів стосовно ОСОБА_6 повний та неупереджений судовий розгляд, вимог кримінального процесуального законодавства України дотримався.

Так, суд першої інстанції на підтвердження доведеності вини ОСОБА_6 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 286, ч. 3 ст. 135 КК України посилався на досліджені в ході судового провадження докази, а саме: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, план-схему та фото-таблиці до нього, в якому зафіксовані місце дорожньо-транспортної пригоди (від вул. Тімірязєва до вул. Оноківської в м. Ужгород), де було вчинено наїзд на пішохода ОСОБА_14 , зафіксовано загальну обстановку на місці події, ширину проїзної частини, вид дорожнього покриття та його стан, місце розташування трупа та зроблено його опис, зафіксовано один транспортний засіб «ВАЗ 2121», номерний знак НОМЕР_2 без видимих ознак пошкоджень; протокол огляду місця події/речей від 07.12.2017, з якого встановлено, що було здійснено огляд легкового автомобіля «Skoda Octavia», світло-сірого кольору; протокол огляду місця події/речей від 07.12.2017 відповідно до якого було здійснено огляд легкового автомобіля «ВАЗ-Нива», моделі «2121», номерний знак НОМЕР_2 ; протокол огляду місця події/речей від 06.12.2017 та фото-таблицею до нього, згідно якого було оглянуто особисті речі потерпілого ОСОБА_14 ; протокол огляду речей та перегляду відеозапису від 13.02.2018, згідно якого було оглянуто полімерний «DVD-R» диск марки «Verbartim» розміром 4.7 GB номер «МАР638VJ19115629», який добровільно надав ОСОБА_25 , на якому наявний відеозапис з камери цілодобового зовнішнього відео спостереження, якою обладнаний магазин АВС «Господарочка», що розташований по вул. Ротмана, 4, в м. Ужгороді, на її перехрещенні з вулицею Об`їзна автодороги М-08 сполученням «КПП Вишнє Німецька автодорога М-06», з відображенням дорожньо-транспортної пригоди, яким підтверджено, що подія мала місце 05.12.2017 року приблизно о 17 год. 50 хв.; відеозапис камери ТОВ «Господарочка» та висновок експерта № 19/9-2/1/56-СЕ/18 від 08.02.2018; протокол слідчого експерименту від 13.02.2018, проведеного за участю потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_25 та протокол слідчого експерименту від 19.02.2018 проведеного за участю потерпілої ОСОБА_9 та водія ОСОБА_13 , понятих та статиста, щодо відтворення події дорожньо-транспортної пригоди з метою встановлення загальної та конкретної видимості пішохода; протокол огляду місця події/речей (додаткового) від 24.01.2019 з якого вбачається, що було оглянуто автомобіль марки «Skoda», моделі «Octavia», номер кузова НОМЕР_3 , який пошкоджений вогнем, демонтовано та вилучено передню праву дверку оглядового автомобіля із залишками пошкодженого кріплення правого дзеркала заднього виду; висновок судової транспортно-трасологічної експертизи № 10/181 від 19.12.2017; висновок судово-медичної експертизи № 476 від 06.03.2018 року вбачається, що смерть ОСОБА_14 наступила внаслідок поєднаної тупої травми голови, тулубу та кінцівок, що супроводжувалася закритою черепно-мозковою травмою, множинними переломами ребер по різних анатомічних лініях, забоєм легень, перелому грудного відділу хребта, що призвело до розвитку травматичного шоку, що і стало безпосередньою причиною смерті; висновок комісійної судово-медичної експертизи № 23 від 21.11.2018 яким підтверджено, що тілесні ушкодження, виявлені при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_14 , виникли в результаті комбінованої автомобільної травми; висновок експерта № 2048/2049 від 11.06.2018 за результатами проведення експертизи по технічному дослідженню відеозаписів та комісійної транспортно-трасологічної експертизи; висновок судової автотехнічної експертизи № 2050 від 25.06.2018; висновку судової трасологічної експертизи № 684 від 31.08.2018; висновок комісійної судової експертизи відео та звукозапису, транспортно-трасологічної та авто-технічної експертизи № 19/12-1/2/3/4-СЕ/19; № 19/9-2/1/18-СЕ/19 від 08.02.2019; висновок комплексної судової експертизи цілого за частинами № 19/13-1/5-СЕ/19 від 11.02.2019, а також, на покази потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 .

Наведений комплекс доказів судом першої інстанції належним чином досліджено та детально викладено у вироку, їм надана відповідна оцінка, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності та їх достатності. Зазначені докази у справі узгоджуються між собою, не містять суперечностей, а тому суд правильно обґрунтував ними обвинувачення ОСОБА_6 та вірно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 286, ч. 3 ст. 135 КК України.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 та «Коробов проти України» від 21.10.2011, Європейський суд з прав людини наголошує, що при оцінці доказів, суд як правило застосовує критерій доведення поза розумним сумнівом і така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази та дав їм у сукупності належну оцінку, що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.

Обґрунтовуючи підстави для скасування вироку суду, захисники обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокат ОСОБА_7 та адвокат ОСОБА_11 вказують, що на момент розгляду справи, обвинувальний акт складений відносно ОСОБА_6 не відповідав вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 та формулювання обвинувачення.

Зокрема, на думку захисників, суд, здійснивши перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 286 КК України на ч. 1 ст. 286 КК України, вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки, на момент складання обвинувального акту прокурору було відомо, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 286 КК України.

Крім того, захисником обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокатом ОСОБА_7 , вказано, що обвинувальний акт не містить відомостей щодо того, в чому саме полягав умисел обвинуваченого ОСОБА_6 при вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 135 Кримінального кодексу України.

Вказані обставини, на думку апелянтів, позбавляли суд можливості призначити судовий розгляд такого обвинувального акту і розглянути його по суті.

Проте, колегія суддів вважає такі доводи неспроможними та позбавленими правових підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 314 КПК України питання про повернення обвинувального акту прокурору вирішується під час підготовчого засідання. Як вбачається з ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 квітня 2019 року, обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник не заперечували проти призначення справи до судового розгляду та не заявляли відповідного клопотання про повернення обвинувального акту прокурору під час підготовчого засідання.

Одночасно, слід зазначити, що в будь-якому випадку на підготовчому засіданні суд першої інстанції не вправі перевіряти правильність обраної кваліфікації, наявність усіх елементів складу кримінального правопорушення, яке інкримінується особі (їх повноту), оскільки законодавець не наділяє суд на цьому етапі повноваженнями оцінювати процесуальне рішення прокурора про закінчення досудового розслідування в частині достатності доказів та повноти формулювання офіційної версії обвинувачення. Здійснення у ході підготовчого судового засідання перевірки відповідності обвинувального акту вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК передбачає формальне з`ясування наявності в такому рішенні прокурора наступних обов`язкових реквізитів:

1)виклад фактичних обставин, існування яких буде доводити прокурор у ході розгляду судом пред`явленого обвинувачення;

2)наведення правової кваліфікації відносно вказаних обставин (зазначення частини і статті КК, якою передбачено відповідальність за дії/бездіяльність обвинуваченої особи);

3)формулювання обвинувачення, тобто конкретизація, у яких діях/бездіяльності за наведених обставин винна особа (аналіз її поведінки через призму норми закону про кримінальну відповідальність, обвинувачення за якою їй пред`являється).

Відтак, хибною є думка захисників, згідно з якою категорія кримінального процесу «формула і формулювання обвинувачення», яка використовується з метою правильного оформлення прокурором свого рішення щодо висунення особі обвинувачення, ототожнена з такою категорією кримінального права, як «правова модель кримінального правопорушення», котра під час судового провадження використовується у ході з`ясування судом питання, чи є в діях особи склад інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Відтак, кримінальний процесуальний закон не надає суду повноважень до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, в т.ч. у бік збільшення, повертати за наслідками підготовчого засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого тощо. Визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акту до суду належить виключно до повноважень прокурора. Адже в обвинувальному акті зазначаються ті фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор (а не суд) вважає встановленими.

Таким чином, суд, встановивши в ході розгляду справи, що дії ОСОБА_6 необхідно перекваліфікувати з ч. 2 ст. 286 КК України на ч. 1 ст. 286 КК України, діючи в межах повноважень щодо перекваліфікації кримінального правопорушення, які встановлені нормою ч. 3 ст. 337 КПК України, згідно з якою зміна правової кваліфікації допускається лише в бік покращення становища особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжке кримінальне правопорушення, правомірно вийшов за межі висунутого обвинувачення в обвинувальному акті виключно в частині зміни правової кваліфікації, оскільки це покращувало становище ОСОБА_6 .

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з твердженнями захисника ОСОБА_7 щодо необхідності, у разі констатації відсутності доказів в межах обвинувачення для доведення вини за ч. 2 ст. 286 КК України, ухвалення виправдувального вироку.

Так, закриття судом кримінального провадження у тих випадках, коли існують підстави для перекваліфікації дій обвинуваченого судом, не виправдовує легітимних очікувань особи, яка зазнала шкоди і не узгоджується із завданнями кримінального судочинства.

Відмова держави від кримінального переслідування особи за наявності у її діях ознак іншого кримінально-караного діяння (менш тяжкого, ніж те, у якому її пред`явлено обвинувачення) суперечитиме таким засадам як верховенства права, законність та диспозитивність, що призведе до безкарності винного, а особу, якій завдано шкоду, поставить у становище правової незахищеності і створить умови для її повторної віктимізації (наведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 03.07.2019 у справі № 288/1158/16-к).

Крім того, в апеляційних скаргах захисників ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , містяться твердження про ймовірний та помилковий характер висновків суду, зазначених у вироку, а також їх суперечність фактичним обставинам справи.

Зокрема, адвокатом ОСОБА_7 вказано, що жоден із доказів, досліджених судом, не підтверджує винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 . Натомість вказані докази, досліджені судом, на думку захисника, підтверджують виключно подію кримінального правопорушення, а не винуватість особи у їх вчиненні, внаслідок чого вказані докази мали бути визнані неналежними.

Проте, з вказаними доводами колегія суддів не погоджується. Так, суд першої інстанції, в обґрунтування винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні, послався у вироку на низку доказів, які походять з різних джерел, що безпосередньо стосуються події злочину та його наслідків, тому є належними та допустимими доказами.

Натомість, твердження захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_11 про ймовірність та помилковість висновків суду, зазначених у вироку, а також їх суперечність фактичним обставинам справи, мають суто суб`єктивний характер, спрямовані на ухилення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з обраною лінією захисту.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокат ОСОБА_31 , вказує, що судом не надано оцінки показанням свідків сторони захисту ОСОБА_26 , ОСОБА_29 та ОСОБА_28 . На думку сторони захисту, свідчення, надані вказаними свідками, вказують на наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 «алібі», що унеможливлює його участь у відповідній дорожньо-транспортній пригоді. Проте, такі твердження сторони захисту не заслуговують на увагу, оскільки судом надано оцінку показанням вказаних осіб. Суд прийшов до висновку, що показання свідків в цілому узгоджуються між собою та іншими доказами, дослідженими в ході судового розгляду, які, в свою чергу, свідчать про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому діянь.

Одночасно показання свідків сторони захисту ОСОБА_26 , ОСОБА_29 та ОСОБА_28 жодним чином не свідчать про неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_6 на місці події та скоєння ним дорожньо-транспортної пригоди. Більш того, за даними моніторингу руху абонентського номеру НОМЕР_4 , яким користується обвинувачений ОСОБА_6 , вбачається, що вказаний абонент перебував 05 грудня 2017 року о 17:48 год. в районі місця ДТП, та в подальшому його маршрут прослідував до смт. Великий Березний. Відтак, хронологія подій, про яку вказують свідки, цілком узгоджується з тим, що встановлено в ході судового розгляду, про що правильно зазначає суд першої інстанції.

Сторона захисту також звертає увагу, що свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_23 надали різні за своєю суттю показання. Проте з самого тексту апеляційної скарги захисника не вбачається, в чому саме полягає різниця у наданих вказаними свідками показаннях та неправильність відображення вказаних свідчень судом (обвинувальний ухил). Сторона захисту стверджує, що свідок ОСОБА_23 вказав на застосування ОСОБА_13 гальмування та об`їзд ним перешкоди, що начебто спростовується показаннями свідка ОСОБА_13 . На підставі чого, сторона захисту прийшла до висновку, що з урахуванням дорожнього покриття (дорога присипана галькою) мали бути наявні сліди гальмування, які не відображені в протоколі огляду місця події в апеляційній скарзі не зазначено. Проте, як вбачається з докладного аналізу показань свідків, викладеного стороною захисту та судом, свідок ОСОБА_23 вказує на здійснення маневру свідком ОСОБА_13 . В свою чергу, свідок ОСОБА_13 , вказував, що він загальмував та здійснив об`їзд перешкоди, яку він сприйняв за стовбур дерева. Більш того, з показань вказаних осіб не вбачається, що ОСОБА_13 застосовував екстрене гальмування, внаслідок чого мали б утворитись видимі сліди гальмування. В протоколі огляду місця події не вказано, що ділянка дороги, якою рухались транспортні засоби, «присипана галькою», що мало б призвести до утворення слідів гальмування. Тобто навпаки, вбачається, що сторона захисту намагається спотворити показання свідків, надати їх хибне тлумачення з метою створення у суду уяви про начебто їх неправдивість. Відтак, аналізуючи показання вказаних свідків, суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції також прийшов до висновку, що надані відповідними свідками показання узгоджуються між собою та іншими доказами, дослідженими в ході судового розгляду.

Крім того, адвокат ОСОБА_31 вказує, що жоден, з висновків експертів, зокрема, № 10/174 від 19.12.2017, № 10/181 від 19.12.2017, № 2048/2049 від 11.06.2018, № 2050 від 25.06.2018, № 3155/3156 від 15.08.2018, № 19/12-1/2/3/4-СЕ/19; 19/2-2/1/18-СЕ/19 від 08.02.2019, № 19/11-1/03-СЕ/19 від 08.02.2019, № 19/17-2/2-СЕ/19 від 08.02.2019, № 19/13-1/5-СЕ/19 від 11.02.2019, № 19/9-2/1/1-56-СЕ/18 від 08.02.2018 не підтверджує факт перебування ОСОБА_6 на місці дорожньотранспортної пригоди, та той факт, що автомобіль марки «Skoda» моделі «Оctaviа» реєстраційний номер Республіки Польщі « НОМЕР_1 » є саме тим автомобілем, який вчинив дорожньо-транспортну пригоду, оскільки останні підтверджують тільки подію кримінального правопорушення.

До аналогічних висновків намагається підвести суд і адвокат ОСОБА_11 , який у власній апеляційній скарзі посилається, що судом першої інстанції невірно надано оцінку висновку експерта № 19/9-2/1/56-СЕ/18 від 08.02.2018. Експерт надав висновок, з якого вбачається, що не можливо точно ідентифікувати особу, яка перебувала за кермом транспортного засобу та колір транспортного засобу. Крім того, захисник посилається на висновки експерта, які наведені у висновку № 684 від 31.08.2018, згідно якого також вбачається, що неможливо встановити належність уламків, вилучених з місця ДТП до автомобіля марки «Skoda» моделі «Octavia» реєстраційний номер Республіки Польщі НОМЕР_1 ». Аналогічне встановлено і у висновку експерта № 2050 від 25.05.2018 року, в якому експертом констатовано неможливість встановити марку, колір, роки випуску та реєстраційні номери транспортного засобу, який першим наїхав на пішохода.

Проте, вказане також не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення та наявним дослідженим доказам. Наголошуючи на відповідних висновках експертів в частині недоведеності, що транспортний засіб під керуванням обвинуваченого ОСОБА_6 перебував на місці пригоді, захисники залишають поза увагою висновки інших експертів.

Так в п.п. 3 та 4 висновку № 19/11-1/03-СЕ/19 від 08.02.2019, за результатами повторної судової експертизи лакофарбових матеріалів і покриття вказано однозначні висновки:

-верхній шар наданих на дослідження частинок лакофарбового покриття, що в постанові про призначення експертизи поіменовані як: «частинки, вилучені у ході проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди» однорідний з верхнім шаром лакофарбового покриття наданого на дослідження переднього правого крила автомобіля, що в постанові про призначення експертизи поіменований як: «переднє праве крило, вилучене з автомобіля марки «Skoda» моделі «Octavia» реєстраційний номер Республіки Польщі НОМЕР_1 » за молекулярним складом і морфологічними ознаками;

-верхній шар наданих на дослідження частинок лакофарбового покриття, що в постанові про призначення експертизи поіменовані як: «частинки, вилучені у ході проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди» однорідний з верхнім шаром лакофарбового покриття правого порога та правих передніх дверей автомобіля, що в постанові про призначення експертизи поіменований як: «автомобіль марки «Skoda» моделі «Octavia» реєстраційний номер НОМЕР_1 » за молекулярним складом і морфологічними ознаками.

Тобто, встановлено, що частинки, вилучені у ході проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, належать автомобілю марки «Skoda» моделі «Octavia» реєстраційний номер НОМЕР_1 за молекулярним складом і морфологічними ознаками.

Крім того, за результатами трасологічної експертизи № 19/17-2/3-СЕ/19 від 08.02.2019 встановлено, що відокремлена частина кріплення бокового дзеркала автомобіля марки «Skoda», моделі «Octavia», реєстраційний номер Республіки Польща « НОМЕР_1 » та відокремлена частина пошкодженого кріплення корпусу зовнішнього дзеркала заднього виду автомобіля на передній правій дверці автомобіля марки «Skoda», моделі «Octavia», реєстраційний номер Республіки Польща « НОМЕР_1 », раніше складали одне ціле.

Вказане знову ж таке спростовує твердження сторони захисту, що ОСОБА_6 не перебував на місці дорожньотранспортної пригоди, а автомобіль марки «Skoda» моделі «Оctaviа» реєстраційний номер Республіки Польщі « НОМЕР_1 » не є тим автомобілем, який вчинив дорожньо-транспортну пригоду. При цьому, суд звертає увагу, що за даними моніторингу руху абонентського номеру НОМЕР_4 , яким користується обвинувачений ОСОБА_6 вбачається, що вказаний абонент перебував 05 грудня 2017 року о 17:48 год. в районі місця ДТП, та в подальшому його маршрут прослідував до смт. Великий Березний.

Посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на висновки експерта № 2048/2049 від 11.06.2018, згідно яким експерт прийшов до висновку, що встановити наявність на автомобілі марки «Skoda» моделі «Оctaviа» реєстраційний номер Республіки Польщі « НОМЕР_1 » пошкоджень характерних для контакту з тілом не виявляється можливим не заслуговують на увагу, оскільки вказані висновки не свідчать, що такого контакту з вказаним автомобілем не відбувалось і не спростовують висновки інших експертів та не суперечать сукупності інших досліджених доказів.

Доводи сторони захисту, що висновки судових експертиз підтверджують тільки подію кримінального правопорушення, проте не вказують на перебування ОСОБА_6 на місці пригоди, зводяться до вільного тлумачення вказаних експертних висновків шляхом фрагментарного цитування окремих частин з метою створення у суду думки про відсутність прямих доказів вини ОСОБА_6 .

В своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_31 посилається на порушення органом досудового розслідування порядку збирання доказів. Зокрема, на думку останнього, під час проведення судово-медичних експертиз, слідчим, всупереч встановленого порядку, отримувались докази, що становлять лікарську таємницю, які, відповідно до КПК України, відносяться до охоронюваної законом таємниці, доступ до якої має відбуватись на підставі ухвали про тимчасовий доступ до речей та документів.

Проте, з тексту апеляційної скарги не вбачається, які саме відомості, які становлять лікарську таємницю та отримання яких мало відбуватись у встановленому порядку КПК України, використані експертами під час проведення та складання висновків судово-медичних експертиз. Відтак, сторона захисту голослівно стверджує про начебто порушення стороною обвинувачення порядку збирання доказів, оскільки не наводить, які саме документи отримані з порушенням порядку збирання доказів.

Аналогічне порушення порядку збирання доказів, на думку сторони захисту, допущено під час здійснення тимчасового доступу до автомобіля марки «Skoda» моделі «Оctaviа» реєстраційний номер Республіки Польщі « НОМЕР_1 » та спеціального пакету № 4316628. Проте вказаним обставинам, суд першої інстанції надав оцінку. Зокрема, зазначено, що ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.01.2018 номер судового провадження 308/568/18, надано дозвіл на тимчасовий доступ до автомобіля марки «Skoda» моделі «Оctaviа» реєстраційний номер Республіки Польщі « НОМЕР_1 » та спеціального пакету № 4316628, який визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000439, розпочатому 06.12.2017 року за ч. 2 ст. 194 КК України. Сторона захисту з такою ухвалою ознайомлена у порядку ст. 290 КПК України.

На підставі вищезгаданої ухвали, протоколами про тимчасовий доступ до речей та документів від 05.02.2018 здійснено тимчасовий доступ до автомобіля марки «Skoda» моделі «Оctaviа» реєстраційний номер Республіки Польщі « НОМЕР_1 » та до спецпакету № 4316628.

Крім того, витягом з кримінального провадження № 0000244 від 06.12.2017 року підтверджено повноваження слідчого ОСОБА_32 у даному кримінальну провадженні на проведення слідчих та процесуальних дій.

Отже, суд встановив, що здобуті у кримінальному провадженню докази є належними, допустимими, достатніми і достовірними, оскільки вони отримані в порядку, встановленому КПК України.

Зазначене унеможливлює застосування до вказаного кримінального провадження доктрини «плодів отруйного дерева», на яку посилається сторона захисту, обґрунтовуючи власну апеляційну скаргу.

Вказане в сукупності з іншими висновками, на які посилається сторона обвинувачення та суд для підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, підтверджують обставини кримінального правопорушення та вину ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Щодо відсутності в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України, адвокат ОСОБА_31 звертає увагу, що смерть потерпілого настала не внаслідок наїзду на нього автомобіля під керуванням ОСОБА_6 , що завдали йому тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а внаслідок наїзду на потерпілого автомобілем під керуванням свідка ОСОБА_13 , що відбулось з проміжком часу, який становив 6,5 секунд. Відтак, на думку сторони захисту, обвинувачений ОСОБА_6 не мав змоги надати потерпілому будь-яку допомогу.

Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан.

Бездіяльність це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), яку вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність за своїми соціальними та юридичними властивостями тотожна діянню, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.

Кримінальна відповідальність за злочинну бездіяльність настає лише за таких умов:

а) на особу було покладено спеціальний обов`язок вчинити активні дії, якими було б відвернене настання суспільно небезпечного наслідку;

б) у особи була реальна можливість у даній конкретній ситуації вчинити відповідні активні дії і запобігти настанню суспільно небезпечних наслідків.

Обов`язок вчинити певні дії (діяти певним чином) може випливати з різних підстав: із закону або з іншого нормативного акта; із професійних або службових функцій особи; із договору; із родинних відносин; із попередньої поведінки особи, якщо вона своїми діями створює небезпеку для іншої особи і внаслідок цього зобов`язана надати їй допомогу.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.135 КК, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Одночасно, частина 3 статті 135 КК України передбачає відповідальність за завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, якщо той, хто залишив без допомоги сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, якщо вони спричинили смерть особи.

Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого статтею 135 КК, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.

Моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Варто зазначити, що для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, несе відповідальність за статтею 135 КК.

Суспільна небезпека цього злочину полягає у поширенні аморальної поведінки, змістом якої є неповага до права людини на життя і безпеку, нехтування моральними і правовими нормами, що зобов`язують надавати допомогу людям, які перебувають у небезпечному для життя стані.

Потерпілим від цього злочину є особа, яка характеризується сукупністю двох ознак. Так, вона: а) перебуває в небезпечному для життя стані; б) позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану.

Небезпечним для життя станом слід вважати такий стан, коли особа без сторонньої допомоги не має можливості вжити ефективних заходів для самозбереження внаслідок безпорадного стану.

Так, з безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів та показань свідків вбачається, що водій ОСОБА_6 допустив наїзд на потерпілого ОСОБА_14 , та не зупиняючись, не вчиняючи будь-яких інших дій, які б свідчили про бажання надати допомогу потерпілому, покинув місце пригоди, хоча достовірно бачив, що збив людину, мав можливість зупинитися та вжити заходи для запобігання другого наїзду на потерпілого попутним транспортним засобом (згідно висновку експерта №№ 19/12-1/2/3/4-СЕ/19; 19/9-2/1/18-СЕ/19 від 08.02.2019, з якого вбачається, що між першим та другим наїздом пройшло 8.67 секунд, протоколів слідчого експерименту та показань свідка ОСОБА_13 відстань між його транспортним засобом та автомобілем обвинуваченого після обгону складала близько 300-400 метрів).

Такі дії обвинуваченого вказують на умисне намагання уникнути викриття його причетності до злочину, з урахуванням тяжкого фізичного стану потерпілої особи.

При викладених вище обставинах даної справи, оцінюючи всі докази в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що вина ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК України є доведеною повністю, а юридична кваліфікація його дій є правильною.

Таким чином, місцевий суд вірно прийшов до висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 винний у порушенні правил безпеки дорожнього руху, як особа, яка керувала транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження і його дії суд кваліфікує за ч.1 ст.286 КК України, а також обвинувачений ОСОБА_6 , поставивши потерпілого в небезпечний для життя стан, внаслідок чого він був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, завідомо залишив його без допомоги, що призвело до його смерті, і його дії вірно кваліфіковані за ч.3 ст.135 КК України.

Таким чином, твердження апелянтів, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки такі є лише суб`єктивною думкою сторони захисту, яка спростовується сукупністю досліджених судом першої інстанції доказів.

Колегія суддів погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі прокурора в частині неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування ст. 49 КК України, яка підлягає застосуванню, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Так, під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з заявою, оголошеною у судових дебатах, про застосування до нього у випадку визнання його винним, строків давності на підставі ст. 12, 49 КК України. Наслідки закриття кримінального провадження за цих підстав йому зрозумілі.

Відповідно до ст. 49 КК України строк давності - це певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Так, ЄСПЛ наголошує, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 09.01.2013 року у справі «Олександр Волков проти України», рішення від 20.09.2011 року у справі «ТОВ «Нафтова компанія ЮКОС» проти Росії», рішення від 22.10.1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч.ч. 2-4 ст. 49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченого; згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності (ст.ст. 284-288 КПК України).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 286 КПК України, у разі, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК України. Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження (справа), але до набрання вироком суду законної сили (ст. 532 КПК України).

Суд за наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, та за згодою підозрюваного, обвинуваченого ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

У тому разі, коли обвинувачений заперечує проти застосування строків давності щодо нього, суд постановляє вирок, призначає винній особі покарання та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільняє її від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Згідно з абз. 1, 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених КК України у порядку, встановленому КПК України.

Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 44 КК України, а саме: у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення відбулося 05.12.2017. Судом першої інстанції дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України.

На момент розгляду клопотання санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, виправні роботи на строк до двох років, арешт на строк до шести місяців, обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

У відповідності до положень ст. 12 КК України вказане кримінальне правопорушення відносяться до категорії кримінальних проступків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.

Як вбачається з абз. 2 п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005, особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

Оскільки із дня вчинення інкримінованого ОСОБА_6 правопорушення 05.12.2017 минуло понад 3 роки, обвинувачений протягом цього періоду не ухилявся від слідства або суду, не вчинив нового кримінального правопорушення, є особою раніше не судимою, а тому він може бути звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49 КК України.

Оскільки закон не пов`язує можливість застосування правил ч. 1 ст. 49 КК України із визнанням особою вини, обов`язковою передумовою для закриття кримінального провадження у справі є наявність згоди особи на звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Таким чином, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, відмовивши обвинуваченому ОСОБА_6 в його клопотанні та не застосувавши вимоги ст. 49 КК України.

Відповідно до ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

На підставі вище викладеного, колегія суддів приходить до переконання про необхідність задовольнити заяву ОСОБА_6 , скасувати вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.03.2021 щодо нього, звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49 КК України та закрити кримінального провадження щодо нього за ч. 1 ст. 286 КК України.

Щодо інших апеляційних вимог прокурора, зокрема про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 остаточного покарання за ч. 3 ст. 135 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 8 років, апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

В ході детального аналізу оскаржуваного вироку в частині призначеного обвинуваченому покарання за інкримінованою статтею, колегією суддів встановлено, що воно в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував: характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що впливають на його покарання.

Зокрема, при визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд врахував, що останній є осудним в розумінні ч. 1 ст. 19 КК України, вчинив умисний злочин, наслідком якого стала смерть людини.

Обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання обвинуваченого, у відповідності до положень ст.ст. 66, 67 КК України, ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не встановлено.

При цьому, судом першої інстанції було надано оцінку усім характеризуючим обвинуваченого відомостям, які містяться у матеріалах справи.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_6 за інформацією ОСК МВС України №10-120-12018/21210 раніше до кримінальної відповідальності не притягався, однак згідно відомостей, наданих Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції № 812/11/15/03-2018 від 22.01.2018 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за адміністративні правопорушення на транспорті, сімейний стан неодружений та має від першого шлюбу двох неповнолітніх дітей, не має постійного місця роботи, на обліку у лікарів нарколога, психіатра та фтизіатра не перебуває.

Крім того, судом враховано думку представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , який при визначенні обвинуваченому виду та міри покарання, категорично заперечив проти застосування судом умовно-дострокового звільнення щодо обвинуваченого, зазначаючи при цьому, що своєю процесуальною поведінкою та некоректним ставленням він не довів свого виправлення.

Враховуючи усі вищезазначені обставини, суд призначив обвинуваченому ОСОБА_6 за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 135 КК України покарання у межах санкції відповідної статті у вигляді 6 років позбавлення волі.

Судова колегія погоджується з тим, що саме таке покарання є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає характеру та ступеню тяжкості скоєного, а також обсягу наслідків, спричинених його протиправними діями, а тому доводи прокурора щодо м`якості покарання в цій частині не знайшли свого підтвердження.

Суд першої інстанції застосував положення ч. 1 ст. 70 КК України, визначивши остаточне покарання шляхом повного складання призначених покарань.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_6 підлягає звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України, з мотивувальної та резолютивної частини вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.03.2021 необхідно виключити посилання на застосування положень ст. 70 КК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 щодо неправильного вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 , у зв`язку з тим що останній взагалі не розглядався, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, із застосуванням норм ЦПК України.

Частина 1 ст. 116 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи в результаті яких дій (бездіяльності) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, шляхом допиту потерпілої та дослідженням цивільного позову, суд першої інстанції, врахував тяжкість наслідків вчиненого кримінального правопорушення, характер і обсяг моральних страждань, яких зазнала потерпіла внаслідок смерті батька, перенесених нею хвилювань та душевних страждань, викликаних внаслідок смерті батька та керуючись засадами виваженості та розумності, дійшов обґрунтованого та справедливого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_6 200 000 гривень на користь потерпілої ОСОБА_9 у рахунок відшкодування моральної шкоди, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

На підставі вищенаведеного апеляційний суд вважає за необхідне скасувати ухвалений щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.03.2021 за ч.1 ст.286 КК України, а кримінальне провадження щодо нього в цій частині закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284, 417 КПК України.

В іншій частині підстав для зміни вироку суду, при перевірці кримінального провадження в апеляційному порядку, з урахуванням доводів апелянтів, колегія суддів не встановила.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного вироку, не вбачається, тому судове рішення є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 417, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів: ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_12 задовольнити частково.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності задовольнити частково.

На підставі ч.1 ст.49 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.03.2021 стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України скасувати, а кримінальне провадження щодо нього в цій частині закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284, 417 КПК України.

З мотивувальної та резолютивної частини вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.03.2021 виключити посилання на застосування положень ст.70 КК України.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.03.2021 в частині визнання винуватим ОСОБА_6 за ч.3 ст.135 КК України і призначення йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років та в іншій частині залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: