Справа №295/3315/22
УХВАЛА
Іменем України

12.04.2022 року м. Житомир

Слідчий суддя Богунського районного суду міста Житомира ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
власника майна ОСОБА_3
розглянувши клопотання про арешт майна, внесене дізнавачем СД РУП ГУНП України в Житомирській області ОСОБА_4 та погоджене прокурором Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_5 по кримінальному провадженню №0000507 від 12.04.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України, та додані до нього матеріали,-
ВСТАНОВИВ:
Дізнавач звернулась з клопотанням, в якому просить накласти арешт на автомобіль марки «VOLSWAGEN» моделі «PASSAT» реєстраційний номер « НОМЕР_1 », із забороною розпоряджатися та користуватися вказаним майном.
У клопотанні вказано, що в ході досудового розслідування встановлено, що 11.04.2022 року, близько 15-0 год. до Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області звернувся гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, стосовно самоправних дій невідомою особою, вчинених відносно нього.
В ході огляду місця події 11.04.2022 року за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено наступне майно: автомобіль марки «Volswagen» моделі «Passat» в кузові бежевого кольору реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебуває у власності ОСОБА_3 .
В обгрунтування клопотання вказано, що автомобіль марки «Volswagen» моделі «Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 можуть бути об`єктом вчинення кримінального правопорушення, тобто має значення речового доказу по кримінальному провадженню та з метою забезпечення його збереження в ході досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на вказане майно.
В судовому засіданні дізнавач ОСОБА_6 підтримала клопотання, проте пояснити з якою метою необхідно накласти арешт пояснити не змогла, так саме як і не довела доказом яких обставин є вказане майно.
Власник тимчасово вилученого майна ОСОБА_3 заперечував щодонакладення арешту на майно.
Заслухавши дізнавача, власника тимчасово вилученого майна, дослідивши матеріали справи, слідчий суддя дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (ч. 2 ст. 170 КПК України).
Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою
Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).
Згідно п.п. 1, 2, 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні(якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Застосування арешту майна, як заходу забезпечення кримінального провадження, не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням (ч. 3 ст. 132 КК України).

Згідно ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000507 від 12.04.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 356 КК України (Самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника).
Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 356 КК України, стало вчинення відносно ОСОБА_3 самоправних дій невідомою особою.
Дізнавач стверджує, що самоправні дії було вчинено невідомою особою відносно фізичної особи ОСОБА_7 при цьому, автомобіль марки «Volswagen» моделі «Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 є об`єктом вчинення кримінального правопорушення.
У клопотанні не зазначено, а у судовому засіданні дізнавачем не обґрунтовано, яким чином автомобіль марки «Volswagen» моделі «Passat» реєстраційний номер НОМЕР_1 може бути використаний як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час даного кримінального провадження.
На підставі викладеного, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність правових підстав для арешту автомобіля, оскільки дізнавачем, прокурором не доведено можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні та потреби кримінального провадження у накладенні арешту на вилучене майно, а тому слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог клопотання.
За правилами статті ч. 3 ст. 169 КПК України слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 172, 173 КПК України, слідчий суддя,
УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на автомобіль марки Volkswagen Passat реєстраційний номер НОМЕР_1 та повернути останній власнику майна.

Слідчий суддя ОСОБА_1