Справа №:755/4255/17
Провадження №: 1-кс/755/563/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" червня 2022 р. слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участі прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши клопотання представника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0003757 від 18 березня 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и л а :
представник власника майна ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 звернувся до слідчої судді із клопотанням в порядку ст. 174 КПК України, у якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року на нерухоме майно, а саме на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .
Заявник вважає, що необхідність накладення арешту на майно, відповідно до клопотання слідчого, була зумовлена перевіркою дійсності правочину з набуття ОСОБА_5 права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 . Проте на даний час досудове розслідування не проводиться, строк внесення відомостей нараховує кілька років, при цьому жодній особі не повідомлено про підозру та не встановлено злочинне та протиправне набуття вищевказаного нежитлового приміщення. Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року у справі № 752/11662/20 апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу вищезазначеного приміщення від 18 березня 2017, за яким ОСОБА_5 набув права власності на нього. Постановою Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у цій же справі, касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання права власності останнього на приміщення, а постанову Київського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року у вищезазначеній частині залишено без змін. Також цим судовим рішенням Верховного Суду встановлено, що висновки суду першої інстанції щодо недійсності договору купівлі-продажу від 28 лютого 2012 року (між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ) є передчасними, так як Верховний Суд не погоджується із тим, що такий договір не посвідчувався нотаріально і підлягає з`ясуванню питання ідентифікації виконавця підпису. А тому вищезазначеними судовими рішеннями спростовано твердження слідчого у клопотанні про накладення арешту на майно через те, що підстави набуття нежитлового приміщення викликають сумніви у законності та дійсності даного правочину. На підставі викладеного просить скасувати арешт, накладений на вказане нерухоме майно.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотання через його необґрунтованість, оскільки арешт є обґрунтованим, а підстави арешту майна не відпали.

Вивчивши клопотання, додані до нього документи, якими заявник обґрунтовує доводи клопотання, заслухавши адвоката та прокурора, слідча суддя дійшла такого висновку.

Ухвалою слідчої судді Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року задоволено клопотання слідчого Дніпровського районного суду м. Києва та накладено арешт на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення № 23 у будинку АДРЕСА_2 .
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Як зазначається в ухвалі слідчої судді Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року, метою застосування арешту є відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду.
Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку власника майна, разом з тим сторона обвинувачення у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язана належним чином її теж обґрунтувати. Відтак слідчий суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які слідчому судді і представлені. При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.
Так, арешт майна є триваючим втручанням у право власності, - а іноді і в право на особисте та сімейне життя, - тому рішення, навіть правильне, яке встановлює арешт майна, може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували. А тому може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування.
Відповідно до п. 7 ч. 12 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, за п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

У судовому засіданні встановлено, що з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 березня 2017 року до теперішнього часу (більше 5 років) органом досудового розслідування не повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення будь-яку особу, тривалий час не проводились будь-які слідчі дії, при цьому прокурором не доведено необхідність продовження застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

А тому ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року, у межах даного кримінального провадження, як правильна та якою накладено арешт майна, у цій ситуації, з часом втратила свою актуальність в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували.
Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.
Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).
У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).
Статтею 174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
На підставі викладеного та враховуючи відсутність на даний час необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, слідча суддя приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту є обґрунтованими.
На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 22, 98, 170-174 КПК України, слідча суддя,
п о с т а н о в и л а:
клопотання представника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0003757 від 18 березня 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - задовольнити.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року в справі № 755/4255/17 на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення № 23 у будинку АДРЕСА_2 .
Визначити час проголошення повного тексту ухвали 15 год 30 хв 30 червня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідча суддя ОСОБА_1