Номер провадження: 11-кп/813/815/22
Номер справи місцевого суду: 511/764/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 листопада 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000843 від 13 вересня 2019 року, відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Бельци Республіки Молдова, громадянина України, із середньо-технічною освітою, працює водієм у ФОП « ОСОБА_9 », вдівця, має на утриманні дітей: 2001 та 2009 років народження, зареєстрований і фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 листопада 2021 року, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом іспитового строку два роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 визначено обчислювати з 11 листопада 2021 року.
Вирішено питання з речовими доказами та заходами забезпечення кримінального провадження.
Оскарженим вироком встановлено, що 12.09.2019 року, приблизно о 20:25 год., у темний час доби, водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним вантажним фургоном «MERCEDES-BENZ 316CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , маючи при собі реєстраційні документи на вказаний транспортний засіб, здійснював рух по лівій смузі проїзної частини автодороги «Київ - Одеса», яка має по дві смуги для руху транспортних засобів зустрічних напрямків, поділених між собою розділювальною смугою, з боку м. Одеси в напрямку м. Києва, зі швидкістю 100 км/год.
В цей час попереду вказаного вантажного фургона, а саме: на ділянці автодороги «Київ - Одеса», розташованій на 423 км + 100 м в Роздільнянському районі Одеської області, за межами проїзної частини на правому узбіччі нерухомо стояв автопоїзд у складі вантажного евакуатора - платформи «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412 D», реєстраційний номер НОМЕР_2 , і спеціалізованого причепа-платформи «ПГМФ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , на платформах яких знаходилися два легкових автомобіля «MAZDA 6 І SPORT», номер шасі НОМЕР_4 , і "NISSAN ROGUE", номер шасі НОМЕР_5 , за кермом якого перебував водій ОСОБА_10 .
Після цього водій ОСОБА_10 почав рух на керованому ним автопоїзді у складі вантажного евакуатора - платформи «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412 D» і спеціалізованого причепа-платформи «ПГМФ», виїхав на ньому з правого узбіччя на проїзну частину автодороги «Київ - Одеса», і, рухаючись вліво по дузі, став виконувати маневр розвороту, при цьому перетнув лінію горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 «Правила дорожнього руху» України та виїхав на розділювальну смугу.
Водій ОСОБА_8 , керуючи вантажним фургоном «MERCEDES-BENZ 316CDI», під час руху по проїзній частини автодороги «Київ - Одеса», наближаючись до вищевказаної ділянки автодороги, маючи реальну і об`єктивну можливість своєчасно виявити попереду свого автомобіля небезпеку для свого подальшого руху у вигляді автопоїзда у складі вантажного евакуатора - платформи «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412 D» і спеціалізованого причепа-платформи «ПГМФ», який виїхав з правого узбіччя на проїзну частину і виконував маневр розвороту, діючи з необережності у виді злочинної самовпевненості, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, в порушення вимог п.п. 1.5., 2.3. (б), 12.3. «Правил дорожнього руху» України, уважним не був, постійно не стежив за дорожньою обстановкою, а відволікся від керування своїм автомобілем, внаслідок чого відповідно не відреагував на зміну дорожньої обстановки, не вжив належних та своєчасних заходів до зменшення швидкості свого руху до безпечної та допустимої, аж до зупинки автомобіля, а продовжив рух із зазначеною вище швидкістю, чим позбавив себе можливості безпечно керувати транспортним засобом та своєчасно і відповідно реагувати на зміни дорожньої обстановки, у зв`язку з чим при виникненні небезпеки для свого руху у вигляді вищевказаного вантажного автопоїзда, який виконував маневр розвороту на проїзній частині, несвоєчасно застосував екстрене гальмування, чим позбавив себе можливості своєчасно зупинити керований ним автомобіль, внаслідок чого скоїв зіткнення правою передньою частиною кузова керованого ним вантажного фургона «MERCEDES-BENZ 316CDI» з лівою задньою частиною лівого борта вантажного евакуатора-платформи «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412 D» і лівою задньою частиною легкового автомобіля «MAZDA 6 І SPORT», який знаходився на платформі.
Внаслідок даної ДТП смертельно травмовано пасажира вантажного фургона «MERCEDES-BENZ 316CDI» ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій заподіяні наступні тілесні ушкодження: крововиливи під м`якою оболонкою головного мозку, закриті переломи 2,4-8-го лівих ребер, закриті переломи 2-5-го правих ребер, множинні розриви печінки, множинні розриви селезінки, розрив лонного зчленування, розрив лівого крижово - клубового зчленування, відкритий багатоуламковий перелом правої стегнової кістки, відкритий багатоуламковий перелом правого надколінка, травматична екстракція двох зубів верхньої щелепі, забійна рана ділянки внутрішнього кінця правої брові, синець верхнього повіка правого ока, дві забійні рани ділянки носогубного трикутника, три садна та забійна рана підборіддя, множинні садна передньої поверхні грудної клітки, синець та два садна ділянки правого плечового суглоба, садно правої бічної поверхні грудної клітки, синець передньо-правої поверхні живота, синець та два садна правої кисті, множинні садна передньо - лівої поверхні грудної клітки, синець внутрішньої поверхні лівого стегна, синець та садно ділянки лівого колінного суглоба, забійна рана зовнішньої поверхні правого стегна, синець зовнішньої поверхні правого стегна, сінець внутрішньої поверхні правого стегна, забійна рана ділянки правого колінного суглоба, два синця внутрішньої поверхні правої гомілки, які утворилися одномоментно або в короткий проміжок часу одне за іншим в результаті травми всередині салону автомобіля, де місцем початкового травматичного впливу з`явилася передня поверхня тулуба, передньо-зовнішня поверхня правої нижньої кінцівки, і оцінюватись роздільно не можуть, таким чином, за критерієм небезпеки для життя, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень. Смерть ОСОБА_11 полягає в прямому причинному зв`язку з наявної у неї поєднаною травмою голови, грудної клітки, живота, правої нижньої кінцівки та тазу, у вигляді крововиливів під м`якою оболонкою головного мозку, множинних закритих переломів правих та лівих ребер, множинних розривів печінки, множинних розривів селезінки, розриву лонного зчленування, розриву лівого крижово-клубового зчленування, відкритого багатоуламкового перелому правої стегнової кістки, відкритого багатоуламкового перелому правого надколінка. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_11 став шок, що підтверджується наступним морфологічними ознаками: нерівномірне кровонаповнення внутрішніх органів, порушення реологічних властивостей крові (еритроцитарні стази - у просвітах деяких судин), одиничні жирові емболи в судинах легень, коефіцієнт вірогідності шоку - 0,92.
Допущенні водієм ОСОБА_8 порушення вимог п.п. 1.5., 2.3. (б), 12.3. «Правил дорожнього руху» України, які знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, у своїй сукупності призвели до настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілої ОСОБА_11

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржений вирок скасувати та постановити новий, яким ОСОБА_8 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та виправдати його у зв`язку з недоведеністю, що в його діях є склад даного кримінального правопорушення.
Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що після ДТП ОСОБА_8 був госпіталізований та не мав можливості брати участь у складанні документів, якими оформлялося ДТП, не підписував схему ДТП не надавав пояснень та не користувався правовою допомогою. Також у лікарні ОСОБА_8 , маючи незадовільний стан здоров`я, підписав письмові пояснення, викладені слідчим.
Захисник зазначає, що відповідно до вироку Роздільнянського районного суду Одеської області від 16.09.2020 року відносно ОСОБА_10 (водій іншого автомобіля з яким відбулася ДТП), вбачається, що вина ОСОБА_8 у виникненні ДТП не встановлена.
Захисник не погоджується з висновком суду першої інстанції, який критично віднісся до висновку експерта № 38 від 14.06.2021 року, помилково вважаючи, що вихідні дані були надані захисником обвинуваченого, а тому прийшов до висновку що такий є неналежним доказом по справі.
В той же час суд залишив поза увагою, що вихідні дані на підставі яких виконувався зазначений висновок, були надані з наступних джерел: матеріали даної кримінальної справи за № 511/764/20, в т.ч. аудіо - диски, вироку суду від 15.09.2020 року, висновки судових експертиз, де містяться вихідні дані, де вини ОСОБА_12 у порушені ПДР не вбачається.
Також суд залишив поза увагою, що відповідно до Висновку експерта № 38 від 14.06.2021 року, висновків авто - технічної експертизи № 19-5917-5921 від 25.10.2019 року та № 19-5913-5916 від 25.10.2019 року, зазначено, що ОСОБА_8 не міг уникнути зіткнення, до таких же висновків прийшла і первина експертиза виконана на стадії досудового слідства, а тому в діях обвинуваченого відсутній склад злочину передбачений ч.2 ст. 286 КК України.
На думку захисника висновок авто технічної експертизи №12-1/537 від 03.04.2020 року, є неналежними та недопустимим доказом, оскільки він суперечить висновку судової авто технічної експертизи № 19-5917-5921 від 25.10.2019 року та за №19 - 5913 - 5916 від 25.10.2019 року, а сама експертиза виконана на підставі слідчого експерименту, який був проведений без участі ОСОБА_8 .
При цьому суд першої інстанції в оскарженому вироку не навів доводів того, чому надав перевагу таким доказам як слідчий експеримент та додатковий висновок судової експертизи, які були проведені з процесуальними порушеннями.

Позиції учасників апеляційного розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_13 заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив апеляційний суд залишити вирок без змін.

Мотиви апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.
Згідно з положеннями ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просила апеляційний суд оскаржений вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_8 в пред`явленому йому обвинуваченні.
Апеляційний суд вважає, що вказані вимоги захисника є такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки КПК України не передбачено винесення нового виправдувального вироку на стадії апеляційного розгляду кримінального провадження.
Окрім того, захисник ОСОБА_7 не погодилася з доведеністю вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки такі висновки ґрунтуються на неналежних та недопустимих доказах.
Між тим, частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Однак у своїй апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду кримінального провадження захисник не зверталася до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, що відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює таке дослідження судом апеляційної інстанції за власної ініціативи.
За таких умов, враховуючи відсутність будь-яких клопотань сторони захисту про повторне дослідження доказів у справі, апеляційний суд констатує, що, у відповідності до положень ст.2, 7, 22, 26 КПК України, на апеляційний суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу про повторне дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а тому апеляційний суд не має законних підстав для повторного дослідження доказів в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.
При цьому, апеляційний суд враховує, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.
Також апеляційний суд наголошує, що положення ч.1 ст.404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).
Тобто, на відміну від суду першої інстанції повноваження апеляційного суду стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.
Отже, слід констатувати, що відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку судом дана оцінка всім доказам, на невірну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, але при цьому погоджується з правильністю викладення змісту цих доказів в оскарженому вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.404 КПК.
Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження, зокрема, про це зазначено ЄСПЛ у п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: від 13 січня 2005 року «Капо проти Бельгії», від 24 листопада 2000 року «Дактарас проти Литви», від 9 листопада 2006 року «Білуха проти України» про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).
Апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.
Незважаючи на позицію обвинуваченого ОСОБА_8 , відповідно до якої він не визнає себе винуватим та вважає, що у його діях відсутній склад кримінального правопорушення, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що вина обвинуваченого в повній мірі доведена доказами, дослідженими судом першої інстанції, зокрема:
-протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 12.09.2019 року зі схемою ДТП та фототаблицею, згідно якого було оглянуто місце ДТП на 423км +100м автодороги «Київ Одеса», покриття якого було асфальтобетонне, чисте та сухе. Дорожня розмітка відповідала п.п. 1.1; 1.5 ПДР, по узбіччю праворуч та ліворуч розташовані лісосмуга та поле. Щодо локалізації пошкоджень на транспортних засобах: на передній правій частині кузова автобуса MERCEDES BENZ SPRINTER СDІ, р/з НОМЕР_1 , білого кольору наявні сліди контакту з вантажною платформою; MERCEDES SPRINTER CDI р/з НОМЕР_2 лежав на проїзній частині на лівому боці; причеп ПГМФ р/з НОМЕР_3 був виявлений без пошкоджень. Всі вищезазначені транспортні засоби поміщені на майданчик тимчасового тримання ТЗ №8 м.Одеса;
- протоколом огляду місця події від 13.09.2019 року (з фототаблицею) автодороги «Одеса Київ», відповідно до якого в присутності понятих була встановлена загальна видимість елементів проїзної частини та конкретна видимість автопоїзда у складі вантажного автомобіля платформи «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412 D» р/з НОМЕР_2 і спеціалізованого причепа платформи «ПГМФ 8921» р/з НОМЕР_3 , з робочого місця водія вантажного фургону «MERCEDES-BENZ 316CDI» при ввімкнутому світлі фар зазначеного вантажного фургону, при включенні ближнього світла фар на вантажному фургоні та ввімкнутих габаритних вогнях на причепі, яка склала 280 м, та при вимкнутих габаритних вогнях на причепі, яка склала 244 м;
- посвідченням водія серії НОМЕР_6 , згідно якому водій ОСОБА_10 має право керувати транспортними засобами - з відкритими категоріями А1; А; В1; В;С1;С;D та Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 автомобіля «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412 D» р/з НОМЕР_2 та причепа платформи НОМЕР_8 на їх власника ОСОБА_14 ;
- посвідченням водія серії НОМЕР_9 на право керування транспортними засобами обвинуваченим ОСОБА_8 з відкритими категоріями А1; А; В1; В;С1;С;D1;D; BE; C1E; CE; D1E; DE та Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_10 автомобіля «MERCEDES-BENZ 316CDI» р/з НОМЕР_1 , власник ОСОБА_15 ;
- страховим полісом №АО/1128905 зі строком дії з 29.06.2019 до 28.06.2020 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страхувальник ОСОБА_8 , забезпечений транспортний засіб автомобіль «MERCEDES-BENZ 316CDI» р/з НОМЕР_1 ;
- протоколом перевірки технічного стану транспортного засобу від 28.06.2019, дійсного до 28.06.2021, «MERCEDES-BENZ 316CDI» р/з НОМЕР_1 , відповідно до якого вказаний транспортний засіб після технічного контролю визнано технічно справним;
- висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 13.09.2019 року 04 год. 15 хв. , яким була встановлена відсутність наявності алкоголю у крові ОСОБА_10 ;
- лікарським свідоцтвом про смерть № 3072 від 13.09.2019 року, згідно якого на автодорозі Київ Одеса, внаслідок зіткнення з вантажним транспортним засобом загинула внаслідок шоку пасажир легкового автомобіля ОСОБА_11 ;
- висновком експерта № 1791-3072/2019 року від 24.10.2019 року за фактом смерті громадянки ОСОБА_11 були виявлені наступні ушкодження: крововиливи під м`якою оболонкою головного мозку, закриті переломи 2,4-8-го лівих ребер, закриті переломи 2-5-го правих ребер, множинні розриви печінки, множинні розриви селезінки, розрив лонного зчленування, розрив лівого крижово-клубового зчленування, відкритий багатоуламковий перелом правої стегнової кістки, відкритий багатоуламковий перелом правого надколінка, травматична екстракція двох зубів верхньої щелепі, забійна рана ділянки внутрішнього кінця правої брові, синець верхнього повіка правого ока, дві забійні рани ділянки носогубного трикутника, три садна та забійна рана підборіддя, множинні садна передньої поверхні грудної клітки, синець та два садна ділянки правого плечового суглоба, садно правої бічної поверхні грудної клітки, синець передньо-правої поверхні живота, синець та два садна правої кисті, множинні садна передньо-лівої поверхні грудної клітки, синець внутрішньої поверхні лівого стегна, синець та садно ділянки лівого колінного суглоба, забійна рана зовнішньої поверхні правого стегна, синець зовнішньої поверхні правого стегна, синець внутрішньої поверхні правого стегна, забійна рана ділянки правого колінного суглоба, два синця внутрішньої поверхні правої гомілки. Всі вищевказані ушкодження утворилися одномоментно або в короткий проміжок часу одне за іншим і оцінюватись роздільно не могли; таким чином, за критерієм небезпеки для життя, згідно п. 2.1.2. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень. Локалізація ушкоджень (голова, грудна клітка, живіт, таз, права нижня кінцівка), механізм їх утворення (ударне і ударно-здавлючий вплив), відсутність ознак переїзду вказують на виникнення ушкоджень в результаті травми всередині салону автомобіля, де місцем початкового травматичного впливу з`явилася передня поверхня тулуба, передньо- зовнішня поверхня правої нижньої кінцівки. Смерть ОСОБА_11 полягає в прямому причинному зв`язку з наявної у неї поєднаною травмою голови, грудної клітки, живота, правої нижньої кінцівки та тазу, у вигляді крововиливів під м`якою оболонкою головного мозку, множинних закритих переломів правих та лівих ребер, множинних розривів печінки, множинних розривів селезінки, розриву лонного зчленування, розриву лівого крижово-клубового зчленування, відкритого багатоуламкового перелому правої стегнової кістки, відкритого багатоуламкового перелому правого надколінка. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_11 став шок, що підтверджується наступним морфологічними ознаками: нерівномірне кровонаповнення внутрішніх органів, порушення реологічних властивостей крові (еритроцитарні стази - у просвітах деяких судин), одиничні жирові емболи в судинах легень, коефіцієнт вірогідності шоку - 0,92. При судово-токсикологічному дослідженні крові від ОСОБА_11 етиловий спирт не виявлений (Акт судово медичного дослідження (обстеження) № 3072 трупа ОСОБА_11 , акт судово медичного дослідження (обстеження) № 4751/3072 від 18.09.2019 року крові від трупа ОСОБА_11 , акт судово медичного гістологічного дослідження № 2449/3072 від 13.09.2019 року з додатком до Акту № 3072 судово медичного дослідження трупа, з підсумком наданих гістологічних препаратів від трупа ОСОБА_11 додаються);
- висновком експерта №2671 від 21.11.2019 року судово медичної експертизи обвинуваченого ОСОБА_8 , відповідно до якого за даними медичної документації у останнього малися наступні тілесні ушкодження: закриті переломи 2,3,4 плеснових кісток правої стопи, скальповано рвана рана області правої п`яти, чисельні садна обличчя та правої верхньої кінцівки. Зазначені ушкодження утворилися від дії тупих предметів, якими могли бути частини салону рухаючогося транспортного засобу в момент зіткнення з іншим транспортним засобом.За характером тілесних ушкоджень не було можливе однозначно висловитися про місцезнаходження ОСОБА_8 в салоні транспортного засобу в момент ДТП. Дані ушкодження утворилися незадовго до надходження ОСОБА_8 до стаціонару, і таким чином, могли бути заподіяні 12.09.2019 р. Описані ушкодження не були небезпечними для життя, а викликають тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні (більш ніж 21 день), і за цим критерієм, згідно п.п. 2.2.2 і 4.6 "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" (1995 р.), відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Згідно даних медичної карти стаціонарного хворого № 21278/1121 ООКЛ при надходженні до стаціонару ОСОБА_8 від здачі крові з метою проведення токсикологічного дослідження на вміст в ній етанолу (етилового спирту) відмовився;
- результатом токсикологічного дослідження №1714 від 16.09.2019 крові обвинуваченого ОСОБА_8 , відповідно до якого етанол не виявлен;
- висновком експерта № 19-5913/5916 експертного автотехнічного дослідження систем керування, ходової частини та системи освітлення автомобіля «MERCEDES-BENZ SPRINTER 316CDI» р/н НОМЕР_1 від 25.10.2019 року з фототаблицею, яким встановлено, що ходова частина, рульове керування й гальмівна система автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 316CDI реєстраційний номер НОМЕР_1 до моменту настання ДТП перебували в працездатному стані й забезпечували водієві технічну можливість рухатися й утримувати автомобіль у будь-якому обраному ним напрямку, здійснювати гальмування з відомої йому ефективністю. При цьому в цих системах не було несправностей, які могли б обумовити раптове для водія відведення автомобіля від обраного напрямку руху або відмову систем. Оскільки в ході експертного дослідження систем керування та ходової частини несправностей які б привели до втрати управління автомобілем при русі виявлено не було, то розгляд питань слідства яка причина виникнення виявлених несправностей, як вони могли вплинути на управління автомобілем у дорожній ситуації, яка склалася та чи мав водій можливість виявити їх перед виїздом заздалегідь до скоєння ДТП безпредметні. Нa момент ДТП система освітлення лівої головної фари та задніх світлосигнальних блоків автомобіля Mercedes-Benz Sprinter 316СВІ реєстраційний номер НОМЕР_1 (фари головного світла, габаритні вогні, покажчики і повторювачі поворотів) були в працездатному стані. В виду втрати ламп правої фари головного світла та лампи показчика переднього правого повороту встановити їх працездатність не представилося можливим;
- висновком експерта №19-5917/5921 експертного автотехнічного дослідження систем керування, ходової частини та системи освітлення автопоїзда у складі вантажного автомобіля платформи «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412 D» р/з НОМЕР_2 і спеціалізованого причепа платформи «ПГМФ 8921» р/н НОМЕР_3 від 25.10.2019 року з фототаблицею, яким встановлено, що ходова частина, рульове керування й гальмівна система автопоїзда у складі вантажного автомобіля-платформи Mercedes-Benz Sprinter 412 D реєстраційний номер НОМЕР_2 і спеціалізованого причепа-платформи «ПГМФ8921» реєстраційний номер НОМЕР_3 до моменту настання ДТП перебували в працездатному стані й забезпечували водієві технічну можливість рухатися й утримувати автомобіль у будь-якому обраному ним напрямку, здійснювати гальмування з відомої йому ефективністю. При цьому в цих системах не було несправностей, які могли б обумовити раптове для водія відведення автомобіля від обраного напрямку руху або відмову систем. Оскільки в ході експертного дослідження систем керування та ходової частини несправностей, які б привели до втрати управління автомобілем при русі виявлено не було, то розгляд питань слідства яка причина виникнення виявлених несправностей, вони могли вилинути на управління автомобілем у дорожній ситуації, яка склалася та чи мав водій можливість виявити їх перед виїздом заздалегідь до скоєння ДТП безпредметні. На момент ДТП система освітлення автопоїзда у складі вантажного автомобіля платформи Mercedes-Benz Sprinter 412 D реєстраційний номер НОМЕР_11 і спеціалізованого причепа-платформи «ПГМФ 8921» реєстраційний номер НОМЕР_3 (фари головного світла, габаритні вогні, покажчики і повторювачі поворотів) були в працездатному стані. Встановити чи горіли в умовах пригоди лампи стоп сигналів, лампа габаритів і лампи покажчиків поворотів автопоїзда не представилося можливим;
- протоколом проведення слідчого експерименту від 03.02.2020 року ( зі схемою та фототаблицею), за участю водія ОСОБА_10 , в ході якого останній у присутності понятих показав про обставин ДТП, яка сталась 12.09.2019р. на автодорозі «Київ - Одеса», 423 км + 100 м в Роздільнянському районі Одеської області за участі автопоїзду у складі вантажного евакуатора - платформи «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412 D», реєстраційний номер НОМЕР_2 , і спеціалізованого причепа-платформи «ПГМФ», реєстраційний номер НОМЕР_3 та вантажного фургону «MERCEDES-BENZ 316CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_8 , в якому ОСОБА_11 перебувала в якості пасажира. Також ОСОБА_10 вказав місце розташування свого вантажного евакуатора - платформи «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412 D» перед початком виконання маневру розвороту на проїзній частині, траєкторію руху в момент виконання розвороту, експериментальним шляхом відтворив характер та швидкість руху в момент виконання маневру розвороту; напрямок та характер його руху, розташування в момент ДТП;
- протоколом проведення слідчого експерименту від 03.02.2020 року ( зі схемою та фототаблицею) за участю пасажирки автомобілю вантажного евакуатора - платформи «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412 D», реєстраційний номер НОМЕР_2 , і спеціалізованого причепа-платформи «ПГМФ», реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_16 , в ході якого остання показала про обставин ДТП, яка сталась 12.09.2019р. на автодорозі «Київ - Одеса», 423 км + 100 м в Роздільнянському районі Одеської області за участі автопоїзду у складі вантажного евакуатора - платформи «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412 D», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та вантажного фургону «MERCEDES-BENZ 316CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Свідок ОСОБА_17 вказала, яким чином її чоловік ОСОБА_10 керував автопоїздом відносно меж проїзній частини; експериментальним шляхом відтворила характер та швидкість руху автопоїзда в момент виконання маневру розвороту; напрямок та характер його руху;
- висновком експерта №19-5911/5912 по транспортно-трасологічному дослідженню механізму зіткнення автомобіля «MERCEDES-BENZ 316CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 з автопоїздом у складі вантажного автомобіля платформи Mercedes-Benz Sprinter 412 D реєстраційний номер НОМЕР_11 і спеціалізованого причепа-платформи «ПГМФ 8921» реєстраційний номер НОМЕР_3 від 19.03.2020 року з фототаблицею та схемами до висновку, відповідно до якого первинний контакт мав місце передньою правою частиною автомобіля «MERCEDES-BENZ 316CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з лівим бортом евакуатора Mercedes-Benz Sprinter 412 D реєстраційний номер НОМЕР_11 та лівим бортом позаду автомобіля Мазда 6 , який знаходився на платформі. Кут між подовжніми осями транспортних засобів у момент первинного контакту складав близько 130 градусів який відлічується в плані проти ходу годинникової стрілки від подовжньої осі евакуатора Mercedes-Benz Sprinter 412 D реєстраційний номер НОМЕР_11 до подовжньої осі автомобіля «MERCEDES-BENZ 316CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Зразкове положення транспортних засобів у момент первинного контакту показане на масштабній схемі №3. Примірне положення транспортних засобів в момент зіткнення наглядно проілюстровано на масштабній схемі №4, яка додається до висновку. Слідам гальмування автомобіля «MERCEDES-BENZ 316CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідає швидкість руху 40-41 км/г. В момент контактування автопотяг у складі вантажного автомобіля платформи Mercedes-Benz Sprinter 412 D реєстраційний номер НОМЕР_11 і спеціалізованого причепа-платформи «ПГМФ 8921» реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухався;
- висновком експерта № 12-1/537 від 03.04.2020 року судової автотехнічної експертизи, з якого вбачається, що в ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед ДТП, водій автомобіля «MERCEDES-BENZ 316CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 повинен був керуватися вимогами пунктів: 12.2, 12.3 ПДР України. В ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед ДТП, водій автомобілю вантажного евакуатора - платформи «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412 D», реєстраційний номер НОМЕР_2 , і спеціалізованого причепа-платформи «ПГМФ», реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_10 повинен був керуватися вимогами пунктів: 10.1, 1.10 «Роздільна смуга» ПДР України та вимогами горизонтальної дорожньої розмітки 1.1. ПДР України. В даній дорожній ситуації, водій автомобіля «Mercedes Benz 316CDI» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_8 , з моменту виникнення небезпеки для його руху, яка рахується з моменту виїзду автопоїзда у складі вантажного автомобіля - платформи «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412 D», реєстраційний номер НОМЕР_2 , і спеціалізованого причепа-платформи «ПГМФ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , на ліву (його) смугу руху проїзної частини під час виконання маневру розвороту, мав технічну можливість уникнути зіткнення транспортних засобів, шляхом застосування екстреного гальмування, тобто мав технічну можливість уникнути ДТП, шляхом виконання вимог пункту 12.3 ПДР України, а водій автомобіля- платформи «Mercedes Benz Sprinter 412D» д.н.з. НОМЕР_12 із спеціалізованим причепом-платформою «ПГМФ 8921» д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_10 мав технічну можливість уникнути даної ДТП, шляхом виконання вимог пунктів: 10.1; .1.10 «Розділова смуга» ПДР України та вимог горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 ПДР України. З технічної точки зору, в причинному зв`язку з настанням досліджуваної ДТП є невідповідності дій водія автомобіля «Mercedes Benz 316CDI» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_8 вимогам пункту 12.3 ПДР України та невідповідності дій водія автомобіля-платформи «Mercedes Benz Sprinter 412D» д.н.з. НОМЕР_12 із спеціалізованим причепом-платформою «ПГМФ 8921» д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_10 вимогам пунктів: 10.1; 1.10 «Розділова смуга» ПДР України та вимогам горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 ПДР України.;
- вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 15.09.2020 року по справі №511/763/20 (провадження 1-кп/511/128/20), відповідно до якого водій автомобіля-платформи «Mercedes Benz Sprinter 412D» д.н.з. НОМЕР_12 із спеціалізованим причепом-платформою «ПГМФ 8921» д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_10 за цими подіями був визнаний одним з винних у ДТП, та йому було призначено покарання не пов`язане з позбавленням волі, а саме призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням на 2 роки.
У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилалася на те, що відповідно до вироку Роздільнянського районного суду Одеської області від 16.09.2020 року відносно ОСОБА_10 , вина ОСОБА_8 у виникненні ДТП не встановлена.
Апеляційний суд не приймає до уваги вказані доводи захисника та зазначає, що, відповідно до ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Між тим, вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 16.09.2020 року був ухвалений у кримінальному провадженні за обвинуваченям ОСОБА_10 , судовий розгляд проводився лише стосовно ОСОБА_10 , що виключає встановлення судом першої інстанції вини ОСОБА_8 у виникненні ДТП.
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що грубе порушення водієм ОСОБА_10 вимог ПДР, яке встановлено обвинувальним вироком не є обставиною, яка свідчить про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_8 в інкримінованому йому злочині.
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у Постанові від 19 травня 2020 року у справі № 490/10025/17 (провадження № 51-6116 км 19), вказав на те, що порушення учасником дорожнього руху правил саме по собі не виключає винуватість іншого учасника руху, і створення небезпеки учасником дорожнього руху, яку водій був у стані виявити, не звільняє того від обов`язку вжити заходи, необхідні для уникнення або зменшення шкідливих наслідків від створеної небезпеки.
Крім того, правило 1.4 ПДР, яке передбачає, що «кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила», не означає, що водій вправі ігнорувати дійсну дорожню обстановку, яка склалася на момент прийняття ним рішення, у тому числі й небезпеку, що виникла внаслідок порушення ПДР іншим учасником, а основним чинником, який визначає відповідальність водія у разі створення небезпеки під час дорожнього руху, залишається його можливість вчасно виявити цю небезпеку і здійснити відповідні заходи для її уникнення чи зменшення. Причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити.
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про те, що висновок авто технічної експертизи №12-1/537 від 03.04.2020 року є неналежними та недопустимим доказом у справі, оскільки він суперечить висновку судової авто технічної експертизи № 19-5917-5921 від 25.10.2019 року та за №19-5913-5916 від 25.10.2019 року, а сама експертиза виконана на підставі слідчого експерименту, який був проведений без участі ОСОБА_8 , апеляційний суд вважає необґрунтованим, з огляду на таке.
Статтею 86 КПК України встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку встановленому цим Кодексом.
Відповідно до статті 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Проведення слідчого експерименту допускається за умови, що при цьому не створюється небезпека для життя і здоров`я осіб, які беруть у ньому участь, чи оточуючих, не принижуються їхні честь і гідність, не завдається шкода. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту. Згідно ч.6 ст.223 КПК слідча (розшукова) дія, що здійснюється за клопотанням сторони захисту, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, проводиться за участю особи, яка її ініціювала, та (або) її захисника чи представника, крім випадків, коли через специфіку слідчої (розшукової) дії це неможливо або така особа письмово відмовилася від участі в ній.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що залучення до участі у слідчому експерименті підозрюваного, потерпілого, свідка, захисника, представника, які не заявляли клопотання про його проведення, є правом, а не обов`язком слідчого.
З огляду на викладене, апеляційнйи суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що не запрошення до участі у слідчому експерименті ОСОБА_8 , який мав на той час статус свідка у даному кримінальному провадженні (тільки після проведення відповідних експертиз, згідно яких встановлено наявність у діях останнього порушення правил дорожнього руху та причинно-наслідковий зв`язок між цими порушеннями і настанням дорожньо-транспортної пригоди, йому було оголошено про підозру), не є порушенням вимог КПК та не тягне за собою визнання протоколу про проведення слідчого експерименту недопустимим доказом.
Відповідно до доктрини "плодів отруєного дерева" недопустимими є докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок суттєвого порушення прав та свобод людини. Ця доктрина передбачає заборону використання даних, отриманих на підставі або з використанням доказів визнаних недопустимими, тобто надається оцінка допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно. Тим не менше ЄСПЛ виходить з того, що при недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку, суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому. Тобто, якщо процес по даній справі в цілому і загалом справедливий, то і отримані у незаконний спосіб докази можуть бути прийнятними (рішення ЄСПЛ у справі "Хан проти Сполученого Королівства").
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про безпідставність посилання захисника на недопустимість такого доказу, як висновок експерта №12-1/537 від 03.04.2020 року судової автотехнічної експертизи тільки з тих підстав, що він був зроблений на підставі даних, отриманих під час слідчого експерименту, який захисник вважає недопустимим доказом. Вказана правова позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 202/6849/18 (провадження № 51-2595км19 ).
Крім того, суд першої інстанції зауважив про те, що обвинувачений ОСОБА_8 жодним чином не заперечував обставин ДТП, що стосується погодніх умов, дорожнього покриття, слідової інформації, місця розташування транспортних засобів на проїзній частині під час їх зіткнення та після цього, і будь-яких інших вихідних даних для проведення експертизи, відмінних від тих, що були встановлені під час проведення досудового розслідування, суду не надав.
При цьому захисник під час судового розгляду не надала доказів, що проведення слідчого експерименту, надання висновків експертами під час проведення досудового розслідування, було здійснено з порушеннями прав інших осіб, а також не надала доказів наявності під час проведення слідчих експериментів або експертиз діянь, які б свідчили про істотні порушення прав людини і основоположних свобод людини.
Під час апеляційного розгляду сторона захисту не вказала на такі порушення норм КПК, які можуть зумовити недопустимість вказаного висновку.
Разом з тим, апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , яка не погодилася з думкою суду першої інстанції щодо критичної оцінки висновку експерта №38 від 14.06.2021 року, оскільки захисник вважає, що цей висновок є доказом невинуватості ОСОБА_8 .
Відповідно до оскарженого вироку убачається, що захисник ОСОБА_7 надала суду висновок експерта за результатами проведення судової інженерно-транспортної експертизи №38 від 14.06.2021 року, відповідно до якого за наданих експерту умов в даній дорожній обстановці водій автомобіля «Mercedes Benz 316CDI» ОСОБА_8 не мав технічної можливості запобігти зіткненню із автомобілем «Mercedes Benz Sprinter 412D» з моменту виникнення небезпеки, шляхом своєчасного застосування гальмування (як способу зупинки у межах найкоротшої, з можливих, віддалі), виконуючи вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації водій автомобіля «Mercedes Benz 316CDI» ОСОБА_8 повинен був при виникненні небезпеки для руху (п.1.10 ПДР) діяти відповідно до вимог п.12.3 ПДР негайно прийняти заходи гальмування аж до зупинки. В даній дорожній ситуації, оскільки у водія ОСОБА_8 при заданих даних була відсутня технічна можливість уникнути даної ДТП, то в даному випадку невідповідностей вимогам ПДР у водія ОСОБА_8 під час ДТП, яке мало місце 12.09.2019 приблизно о 20.25 год., не вбачається. В дорожній ситуації, що склалась, технічна можливіть уникнути ДТП у водія ОСОБА_10 залежала від виконання ним вимог п.1.5, 2.3 (д), п.10.1, п.10.4, п.1.1, Розділу 34 ПДР. В даному випадку при виконанні вимог п.1.5, 2.3 (д), п.10.1, п.10.4, п.1.1, Розділу 34 ПДР у водія ОСОБА_10 була технічна можливість уникнути даної ДТП. З технічної точки зору в дорожній ситуації, що склалась, небезпечні дії водія автомобіля «Mercedes Benz Sprinter 412D» ОСОБА_10 , а саме небезпечне маневрування ліворуч, що спричинили виникнення даної ДТП, не відповідали вимогам п.1.5, 2.3 (д), п.10.1, п.10.4, п.1.1, Розділу 34 ПДР України. В даній дорожній ситуації, причиною виникнення даної ДТП є небезпечне виконання маневру розвороту ліворуч, тобто невідповідність дій водія автомобіля «Mercedes Benz Sprinter 412D» ОСОБА_10 вимогам п.1.5, 2.3 (д), п.10.1, п.10.4, п.1.1, Розділу 34 ПДР України, приведеним вище.
Обгрунтовуючи висновок про недостовірність вказаного доказу суд першої інстанції зазначив про те, що висновок експерта базується на вихідних даних, заданих йому стороною захисту, відповідно до яких дорожньо-транспортна пригода відбулася за інших обставин, ніж зазначено у обвинувальному акті, а саме: водій ОСОБА_8 не міг завчасно виявити небезпеку на дорозі у виді вантажного автомобілю «Mercedes Benz Sprinter 412D» з причепом, а виявивши таку небезпеку за 100 метрів, одразу ж застосував екстрене гальмування. ОСОБА_8 намагався уникнути зіткнення, але нічого вдіяти не зміг, оскільки поява вантажного автомоблія-платформи з причепом під керуванням ОСОБА_10 була для нього непередбачуваною, раптовою, і він просто не мав технічної можливості зупинити машину до зіткнення з вказаним автомобілем.
При цьому, у якості вихідних даних експерту ОСОБА_18 було задано вважати моментом виникнення небезпеки момент початку реагування ОСОБА_8 на небезпеку, та не враховувати під час надання висновку матеріали кримінального провадження в частині проведення слідчого експерименту та вихідних даних, які містяться в автотехнічній судовій експертизі №12-1/537 від 03.04.2020 року.
Судовий експерт ОСОБА_18 свій висновок підтвердив в судовому засіданні та пояснив, що під час проведення експертизи брав ті вихідні дані, які йому були надані захисником, зокрема, віддаль до місця зіткнення транспортних засобів ним взята з момену реагування водія ОСОБА_8 на небезпеку, яка склала 45 м.
Між тим, обвинувачений ОСОБА_8 у своїх поясненнях наданих суду першої інстанції, виклад яких не оскаржується захисником, вказував на те, що побачив автопоїзд, у складі вантажного евакуатора - платформи «MERCEDES-BENZ SPRINTER 412 D» і спеціалізованого причепа-платформи «ПГМФ», на платформах якого знаходилися два легкових автомобіля, який не рухався, а стояв на проїзній частині (так йому здалося), то до нього залишалось приблизно 100 м.
Статтею 84 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до статті 94 Кримінального процесуального кодексу України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Аналізуючи вищевикладені обставини, апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції, який вважав, що висновок експерта №38 від 14.06.2021 року базується на вихідних даних, заданих йому стороною захисту, без урахування усіх матеріалів кримінального провадження та містить відмінні показники щодо віддалі до місця зіткнення транспортних засобів з момену реагування водія ОСОБА_8 на небезпеку, що свідчить про те, що фактичні дані, джерелом яких є вказаний висновок не є достовірними.
Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що, відповідно до ст.332 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
В своїй апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду кримінального провадження захисник ОСОБА_7 не зверталася до апеляційного суду з клопотанням про призначення повторної експертизи у кримінальному провадженні, що, відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює її призначеня судом апеляційної інстанції за власної ініціативи.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що матеріали кримінального провадження свідчать про те, що сторона захисту під час досудового розслідування та судового розгляду жодним чином не була обмежена у реалізації своїх процесуальних прав, а під час судового розгляду не було встановлено даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що після ДТП ОСОБА_8 був госпіталізований та не мав можливості брати участь у складанні документів, якими оформлялося ДТП, не підписував схему ДТП не надавав пояснень та не користувався правовою допомогою, оскільки, вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_8 мав можливість відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України оскаржити повідомлення йому про підозру у передбаченому законом порядку, заявляти клопотання до слідчого про проведення слідчих дій або до слідчого судді про закриття кримінального провадження, або заявити відповідне клопотання під час підготовчого судового засідання, проте таке питання він не піднімав.
Апеляційний суд вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції в оскарженому вироку не навів доводів того, чому надав перевагу додатковому висновку експерта. При цьому захисник не зазначила, якому саме висновку на її думку надав перевагу суд першої інстанції.
Проте, відповідно до оскарженого вироку, суд першої інстанції зазначив, що оскільки моментом виникнення небезпеки для руху водію ОСОБА_8 встановлено момент виїзду автопоїзду під керуванням ОСОБА_10 на ліву смугу проїзної частини, по якій рухався автомобіль під керуванням ОСОБА_8 , під час виконання маневру розвороту, а тому за таких вихідних даних судова автотехнічна експертиза № 12-1/537 від 03.04.2020 дійшла висновку, що в тій ситуації водій ОСОБА_8 міг своєчасно виявити небезпеку для руху машини і мав технічну можливість уникнути даного ДТП.
За таких обставин, суд першої інстанції, враховуючи, що п.1.10 ПДР України визначено поняття «небезпека для руху» як зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися, суд вважав вірним, логічним та послідовним висновок експерта №12-1/537 від 03.04.2020 року судової автотехнічної експертизи та прийняв його до уваги як один із доказів винуватості ОСОБА_8 .
Оцінюючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду було беззаперечно встановлено те, що водієм ОСОБА_8 були порушені вимоги п.п. 1.5., 2.3. (б), 12.3. «Правил дорожнього руху» України, які знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, та у своїй сукупності призвели до настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілій ОСОБА_11 , а тому апеляційний суд приходить до висновку про правильність правової кваліфікації цих його дій за ч.2 ст.286 КК України.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та доведеності його вини у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_8 .
На думку апеляційного суду, всі доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 фактично зводяться до її декларативної незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.
При цьому, апеляційний суд переконаний, що твердження захисника ОСОБА_7 про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, спростовуються фактичними обставинами кримінального провадження, встановленими судом першої інстанції.
Невизнання своєї провини обвинуваченим ОСОБА_8 апеляційний суд розцінює, як намагання ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відносяться до категорії тяжкого необережного злочину та особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має міцні соціальні зв`язки, вдівець, має постійне місце роботи, працює водієм, та займається сезонною працею вирощує сільськогосподарську продукцію, має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризується виключно позитивно, самостійно утримує двох доньок, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, з місця ДТП не зникав, не перебував у стані алкогольного або наркотичного сп`яніння.
Разом з тим, суд першої інстанції визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 - вчинення злочину вперше, наявність на утриманні двох дітей, позитивні характеристики, виключно сприятлива позиція потерпілої щодо нього.
Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_8 судом встановлені не були.
Крім того, судом першої інстанції враховано, що, згідно з висновком Сокирянського міськрайонного сектору філії ДУ «Центр пробації» Чернівецькій області, виправлення ОСОБА_8 можливо без застосування покарання у виді позбавлення або обмеження волі. Ризик вчинення нового кримінального правопорушення та ризик небезпечності для суспільства низький.
Між тим, як зазначено вище, з урахуванням відомостей, які характеризують особу обвинуваченого, а також ступеня тяжкості вчиненого ним необережного злочину, його сімейний стан, думку потерпілої та органу пробації, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України та вважав за можливе звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Апеляційний суд, надаючи оцінку можливості застосування положень ст.75 КК України при призначенні ОСОБА_8 покарання, враховує положення ст.65 КК України, відповідно до яких, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
З урахуванням наведеного та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції вірно прийнято рішення, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.
На основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням конкретних обставин справи, враховуючи особу обвинуваченого, який притягується до кримінальної відповідальності вперше, апеляційний суд приходить до висновку, що покарання, не пов`язане з ізоляцією обвинуваченого ОСОБА_8 від суспільства, із застосуванням положень статей 75, 76 КК України, буде відповідати вимогам ст.65 КК України та за своїм видом та розміром буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нею кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначеннята призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.
Крім того, відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Суд першої інстанції важав за можливе не призначати ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, з огляду на те, що робота водієм є основним джерелом доходів обвинуваченого (сільськогосподарська праця є додатковим джерелом доходів, крім того, вона є сезонною), наявність на його утриманні двох дітей, вчинення злочину в тверезому стані, низький ризик вчинення обвинуваченим повторного злочину, думку сторони обвинувачення щодо можливості не призначати ОСОБА_8 додаткове покарання.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що позбавлення ОСОБА_8 права керувати транспортними засобами поставить його сім`ю у скрутне становище, а тому погоджується з думкою суду першої інстанції про можливість не призначати ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.
Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржене судове рішення без змін.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скаргизахисника ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржений вирок суду без змін.
Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 11 листопада 2021 року, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, - залишити без змін.
Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3