Номер провадження: 11-кп/813/370/22
Справа № 507/1104/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 14.05.2021 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, неодруженого, із незакінченою вищою освітою, непрацюючого, раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000642 від 28.12.2017року,
установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції
Вироком Любашівського районного суду Одеської області від 14.05.2021 року,ОСОБА_8 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки. Строк відбування покарання обвинуваченому судом визначено відраховувати з моменту його фактичного затримання, пов`язаного з відбуттям призначеного покарання. Вирішено питання речових доказів, заходів забезпечення та судових витрат.
Згідно оскаржуваного вироку, 27.12.2017 року приблизно о 20 годині 10 хвилин, обвинувачений ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2107» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух в межах своєї смуги проїзної частини вул. Мирна з боку вул. Софіївська в напрямку вул. Польова в смт. Любашівка Одеської області.
Здійснюючи рух поблизу будівлі № 90, розташованої по вул. Мирна в смт. Любашівка, обвинувачений ОСОБА_8 , діючи з необережності, що виразилася у чинній самовпевненості, порушив п.п. 1.5, 2.3 (б), 8.4 а), в), 12.1, 12.2 «Правил Дорожнього руху» України, якими передбачено: п.1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п.2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; 8.4 «Дорожні знаки (додаток 1) поділяються на групи: а) попереджувальні знаки. Інформують водіїв про наближення до небезпечної ділянки дороги і характер небезпеки. Під час руху по цій ділянці необхідно вжити заходів для безпечного проїзду. в) заборонні знаки. Запроваджують або скасовують певні обмеження в русі»; п. 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»; п. 12.2. «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги».
Так, в зазначений день та час, водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2107» реєстраційний номер НОМЕР_1 , в темний час доби, маючи реальну і об`єктивну можливість під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху ураховувати дорожню обстановку та відповідно реагувати на її зміну, в порушення вимог дорожніх знаків 1.11 (Пагорб) та 3.29 (Обмеження максимальної швидкості руху 20 км/год), не зменшив швидкість руху керованого ним автомобіля до обмеженої дорожнім знаком на ділянці автодороги, внаслідок чого під час проїзду технічних елементів у вигляді пагорбу, розташованих на дорожньому покритті для додаткового інформування водіїв транспортних засобів, не впорався з керуванням транспортного засобу, змінив напрямок свого руху праворуч на праве узбіччя, після чого стався занос керованого ним автомобіля «ВАЗ-2107» реєстраційний номер НОМЕР_1 .
У подальшому вказаний автомобіль «ВАЗ-2107» в некерованому стані виїхав за межі проїжджої частини на праве узбіччя, де правою бічною частиною кузову допустив наїзд на нерухому перешкоду - дерево.
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ВАЗ-2107» ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку з крововиливом в ліву півкулю головного мозку, двобічного перелому нижньої щелепи, перелому величної кістки зліва, посттравматичного панкреатиту, забоїв, саден і крововиливів м`яких тканин обличчя, які є небезпечними для життя і відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Дії ОСОБА_8 суд кваліфікував за ч.2 ст.286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілого.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 зазначає, що вважає вирок незаконним та необґрунтованим, таким що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник посилається на таке:

- протокол огляду місця події від 27.12.2017 року містить грубі порушення норм КПК України, які вказують на недопустимість цього доказу та неможливість посилання на нього при ухвалені вироку, оскільки слідчим не було долучено до матеріалів провадження оригінальний примірник технічного носія інформації (мобільного телефону), за допомогою якого здійснювалась фіксація цієї процесуальної дії; у фото-таблиці не зафіксовано та не відображено зазначених у протоколі вибоїн, дорожніх знаків та слідів ковзання та вона не містить підписів учасників слідчої дії.

- відомості на які посилається суд у вироку, про те, що ОСОБА_8 рухався зі швидкістю 60 км/год. не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

- при проведені судово-медичної експертизи №18 від 12.03.2018 року експертом досліджено недопустимий доказ, а саме медичну картку №38 з інституту стоматології, тому висновок який був наданий на підставі відомостей вищевказаної медичної картки є недопустимим доказом згідно «доктрини плодів отруєного дерева».

- суд не дослідив та не оцінив докази, які покладені в основу вихідних даних на підставі яких наданий висновок експерта від 10.05.2018 року №464-А, а саме у зазначеній експертизі вихідними даними вказано протокол огляду місця події від 27.12.2017 року, який складений з порушеннями КПК та який не можна вважати допустимим доказом згідно «доктрини плодів отруєного дерева». Крім того, судом не з`ясовано причин нечіткості, розпливчатості відповідей експерта в частині відповідей на питання, щодо швидкості руху автомобіля на ділянці дороги на вул. Мирній в смт. Любашівка Одеської області, а також яка була швидкість руху безпосередньо перед проїздом засобів заспокоєння руху «лежачих поліцейських».

- висновок експерта №314-А від 08.05.2018 року також є недопустимим доказом, оскільки вихідні дані, які покладені в основу висновку експерта не відповідають фактичним обставинам та не узгоджуються з іншими матеріалами справи.

- під час судового розгляду, стороні захисту судом з формальних причин, відмовлено у допиті свідків, відомості про яких встановлено тільки під час судового розгляду, та які можуть підтвердити факт повного відшкодування ОСОБА_10 витрат на лікування потерпілого.

При розгляді апеляційної скарги сторона захисту просить, дослідити усі наявні в матеріалах провадження докази, допитати в судовому засіданні свідків, експертів, потерпілого, допитати свідків про допит яких було відмовлено, зокрема: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 .

За результатами розгляду апеляційної скарги адвокат ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати невинуватим ОСОБА_8 в зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Позиції учасників судового розгляду
Заслухавши: доповідь судді-доповідача; пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити; думку прокурора та потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, він відповідає приписам ст.370 КПК України.
Так, встановивши вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 в пред`явленому обвинуваченні винним себе не визнав повністю та пояснив, що товаришував з потерпілим ОСОБА_7 27.12.2017 року йому зателефонував ОСОБА_7 та попросив забрати його з автовокзалу та підвести додому. Він запитав батька чи можливо ОСОБА_7 підвести з автовокзалу додому. Батько погодився і він повідомив ОСОБА_7 , що зустріне його на автовокзалі біля смт. Любашівка. Приблизно о 20 годині він з батьком на автомобілі батька приїхали на автовокзал в смт. Любашівка Одеської області. Батько був за кермом. Побачивши ОСОБА_7 він вийшов з автомобіля, взяв сумку ОСОБА_24 і поклав її в багажник. ОСОБА_7 сів на переднє пасажирське сидіння автомобіля, він сів на заднє сидіння і вони поїхали в смт. Любашівка Одеської області. За кермом постійно перебував його батько. По дорозі вони заїхали до бабусі ОСОБА_24 за ліками. Після цього, вони всі разом їхали в автомобілі і підібрали свого знайомого ОСОБА_25 , який також сів на заднє сидіння автомобіля. Батько повідомив, що йому необхідно заїхати бабусі щось зробити і повідомив, що він зможе поїхати заправити автомобіль. Після цього вони рухались по вулиці Мирній в смт. Любашівка Одеської області. Біля дитячого садка на дорозі був частково демонтований «лежачий поліцейський». Першу частину «лежачого поліцейського» автомобіль переїхав. При переїзді частково демонтованого «лежачого поліцейського» він почув хлопок, батько додав швидкості і автомобіль занесло. Крім цього, ОСОБА_7 потягнувся до руля. Він вважає, що саме вказані дії стали причиною того, що автомобіль врізався в дерево. Після цього, батько побіг в лікарню, а він намагався з ОСОБА_25 надати допомогу ОСОБА_7 , який був без свідомості. В подальшому не місце ДТП приїхали працівники поліції та МНС, а постраждалих доставили в лікарню. ОСОБА_7 в подальшому тривалий час лікувався. Його батько постійно передавав грошові кошти матері ОСОБА_7 на лікування, відвідував його в лікарні. Вину він свою не визнає, так як не керував транспортним засобом, а тому просив виправдати повністю.

Не зважаючи на повне не визнання вини ОСОБА_8 , суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вина обвинуваченого в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, повністю підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, отриманих в порядку ст.84-86, 91-93 КПК України, а саме:

- показами допитаного в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_7 , який пояснив, що 27 грудня 2017 року він виїхав на маршрутці з м.Київ, де навчався, до місця свого постійного проживання в смт. Любашівка Одеської області. По телефону він попросив свого знайомого ОСОБА_8 , з яким товаришував, забрати його на автомобілі з автовокзалу, на що останній погодився. Він по телефону повідомив матері та бабусі, що його зустріне ОСОБА_8 . Приблизно о 20 годині 27 грудня 2017 року він приїхав на автовокзал в смт. Любашівка Одеської області. На автовокзалі його чекав ОСОБА_8 на автомобілі ВАЗ. ОСОБА_8 був один. Він поклав свою сумку в багажник, рюкзак на заднє сидіння, а сам сів на праве пасажирське сидіння спереду. Вони поїхали в смт. Любашівка. По дорозі вони заїхали до його бабусі ОСОБА_26 . У бабусі він взяв таблетки, так як його нудило. Після цього, він зателефонував своєму знайомому ОСОБА_25 щоб зустрітись. На автомобілі під керуванням ОСОБА_8 вони разом поїхали до стадіону в смт. Любашівка, де забрали ОСОБА_25 та вирішили поїхати на трасу в кафе попити кофе, так як вони давно не бачились. ОСОБА_25 сів на заднє сидіння, ОСОБА_8 був за кермом, а він сидів на пасажирському сидінні з переду. Вони рухались по вулиці Софіївській, потім повернули на вулицю Мирну. Проїжджаючи біля дитячого садка, проїхавши перший лежачий поліцейський ОСОБА_8 добавив газу, автомобіль занесло і він нічого не пам`ятає. Прийшов в себе він в лікарні в м.Одеса і дізнався, що вони потрапили в дорожньо-транспортну пригоду. До нього в лікарню приходив батько ОСОБА_8 , говорив, що необхідно говорити, що саме він був за кермом автомобіля, так як ОСОБА_8 навчається. Збитки йому не відшкодовували. Просив суд призначити обвинуваченому покарання відповідно до закону;

- показами допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_27 , який пояснив, що він працює слідчим. Зимою 2017 року він йшов додому біля 20 години по вул. Мирна в смт. Любашівка Одеської області. Коли він дійшов до магазину «Некст», то почув, що позаду рухається автомобіль на високих оборотах. Коли він оглянувся, то побачив, що в його бік юзом рухався автомобіль Ваз 2107 червоного кольору. Він відскочив на клумбу і в цей час автомобіль зіштовхнувся із деревом правою передньою стороною. За кермом був ОСОБА_28 , на правому передньому сидінні знаходився ОСОБА_7 , а із заднього сидіння вийшов ОСОБА_25 , в якого був розбитий ніс. Він запитав чи необхідна їм допомога, однак вони відмовились та намагались витягти ОСОБА_7 з машини. Він їх зупинив, зателефонував керівництву і на місце приїхала оперативна група, а також «Швидка допомога», яка забрала постраждалих до лікарні. ОСОБА_10 на місці події він не бачив, хоча особисто його знає, так як раніше разом працювали. Він дочекався слідчу групу, надав пояснення та пішов додому;

- показами допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_25 , який пояснив, що 27.12.2017 року знаходився у своєї дівчини. На протязі дня він телефонував до ОСОБА_7 і дізнався, що він приїжджає в смт. Любашівку і його забере з автовокзалу ОСОБА_8 . У вечірній час, приблизно о 20 годині, до нього зателефонував ОСОБА_7 і повідомив, що він вже в смт. Любашівка у своєї бабусі і зараз заїде із ОСОБА_8 за ним. Через декілька хвилин, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 , який був за кермом автомобіля «Жигулі», під`їхали до стадіону і забрали його. Він сів на заднє сидіння, ОСОБА_7 сидів на правому передньому пасажирському сидінні, ОСОБА_8 сидів за кермом, і вони вирішили поїхати в кафе випити кави, так як давно не бачились. Вони виїхали на вулицю Мирну. На вулиці вони проїхали перший лежачий поліцейський, машина збавила хід. В цей час ОСОБА_8 добавив газу автомобілю і автомобіль різко пришвидшився. ОСОБА_8 не справився з керуванням та автомобіль вдарився правою стороною в дерево на узбіччі. Від удару його викинуло з автомобіля на вулицю. До нього підійшов, як йому потім стало відомо ОСОБА_27 та запитав чи необхідна допомога. Він сказав, що ні. ОСОБА_8 сказав, що він не мав права керувати транспортними засобами так як навчається в школі поліції і зник з місця дорожньо-транспортної пригоди, а його і ОСОБА_7 доставили в лікарню. ОСОБА_8 прийшов в лікарню. В подальшому, ОСОБА_10 просив щоб він сказав, що за кермом був саме він, а не ОСОБА_8 ;

- показами допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_29 який пояснив, що 27.12.2017 року у вечірній час йому зателефонувала ОСОБА_30 та повідомила, що його син потрапив в дорожньо-транспортну пригоду. Він повідомив ОСОБА_31 , що її син також потрапив в ДТП. Він зібрався з дружиною і ОСОБА_31 , яку забрали по дорозі, поїхав на місце ДТП. На місці ДТП постраждалих вже не було, їх забрали в лікарню. ОСОБА_25 являється його сином. Автомобіль знаходився на узбіччі, правою стороною в дереві. На місці ДТП працювала слідчо-оперативна група та працівники МЧС. Він поїхав на швидку допомогу. В приміщенні швидкої допомоги його сину ОСОБА_25 надавали допомогу. Син повідомив, що керував автомобілем ОСОБА_8 на момент ДТП. Через деякий час, в приміщення лікарні прийшли ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . В подальшому вони разом їздили у відділ поліції для надання свідчень;

- показами допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_30 , яка пояснила, що вона проживає по АДРЕСА_2 . В грудні 2017 року у вечірній час, приблизно о 19-20 годині, вона почула удар на вулиці. На вулиці було мокро, туман. Через вікно вона побачила світло фар автомобіля. Вона вийшла на вулицю та побачила, що автомобіль вдарився в дерево. В автомобілі був ОСОБА_7 , а біля автомобіля ходив ОСОБА_25 . На місці ДТП були ще люди, які пояснили, що повідомили батькам постраждалих та викликали швидку допомогу;

- показами допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_32 яка пояснила, що ОСОБА_25 є її сином. В грудні 2017 року у вечірній час їй зателефонувала колега по роботі і повідомила, що її син потрапив в дорожньо-транспортну пригоду. Вона разом із чоловіком поїхали до місця ДТП. НА місці ДТП були працівники поліції та МЧС, а постраждалих відвезли в лікарню. Вони поїхали в лікарню. Її сину ОСОБА_25 надавали допомогу;

- показами допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_33 який пояснив, що проживає по АДРЕСА_2 . Він бачив місце дорожньо-транспортної пригоди, а також був залучений в якості понятого при огляді місця дорожньо-транспортної пригоди. Автомобіль знаходився біля дерева. Права передня сторона автомобіля була пошкоджена, праве переднє колесо був спущене;

- показами допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_26 , яка пояснила, що ОСОБА_7 є її внуком. 27.12.2017 року їй зателефонував ОСОБА_7 і повідомив, що він їде додому з м.Києва, де навчався, так як в нього 28.12.2017 року день народження. По телефону він повідомив, що його зустріне ОСОБА_8 . У вечірній час до неї зателефонувала ОСОБА_31 та пояснила, що у ОСОБА_7 болить живіт. Вона сказала, щоб ОСОБА_7 заїхав до неї за таблетками. Через деякий час, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 , який знаходився за кермом, заїхали на автомобілі до неї додому. Вона передала ОСОБА_7 таблетки, підійшла до воріт і бачила, що за кермом сидів ОСОБА_8 , так як в машині горіло світло. Через хвилин 20 до неї зателефонувала донька ОСОБА_31 та повідомила, що ОСОБА_24 потрапив в дорожньо-транспортну пригоду;

- показами допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_34 , який пояснив, що він був понятим при огляді транспортного засобу у відділі поліції. У автомобіля була розбита права передня сторона, а також праве переднє колесо спущене, колісний диск зігнутий;

- показами допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_31 , яка пояснила, що ОСОБА_7 є її сином. 27.12.2017 року їй зателефонував син і повідомив, що їде додому з м.Києва де навчався, так як в нього 28 грудня день народження. По телефону син їй повідомив, що його зустріне ОСОБА_8 . На протязі дня син їй повідомив, що його нудить. Біля 20 години, їй зателефонував ОСОБА_29 та повідомив, що її син потрапив в ДТП. Вона разом із ОСОБА_29 поїхали на місце ДТП. На місці ДТП були працівники поліції та МЧС. Їм повідомили, що постраждалих забрала «Швидка допомога». Вони поїхали в лікарню. На «Швидкій допомозі» надавали допомогу ОСОБА_25 , а її син ОСОБА_7 перебував в реанімації. ОСОБА_8 прийшов в лікарню після дзвінка по телефону його батька. Сина тривалий час лікували, пізніше направили в м.Одесу для продовження лікування. Внаслідок ДТП син є інвалідом другої групи. Ніякої допомоги на лікування від обвинуваченого чи його батьків вона не отримувала. ОСОБА_10 спочатку в лікарні надав кошти її матері. ОСОБА_10 відвідував сина в лікарні в м.Одеса та просив щоб вона сказала, що за кермом був він, а не ОСОБА_8 , так як він навчався і взагалі не мав права керувати транспортним засобом. Також пояснював, що якщо буде встановлено, що керував автомобілем ОСОБА_8 , то його відрахують з навчального закладу. Батьки ОСОБА_8 неодноразово просили допомогти йому уникнути відповідальності;

- показами допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_35 яка пояснила, що вона працює продавцем в магазині «Некст». Біля 21 години, декілька років назад, вона зачинила магазин та пішла додому. Відійшовши метрів 30 вона від магазину вона почула удар і зрозуміла, що відбулась аварія. Вона не ходила на місце аварії, а пішла додому;

- показами допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_36 , який пояснив, що декілька років назад він знаходився вдома і почув удар на вулиці та зрозумів, що відбулась ДТП. Він із сусідом пішли до місця ДТП. Працівники поліції запросили їх бути понятими. На місці водія не було. Автомобіль вдарився правою частиною в дерево, праве переднє колесо було пошкоджено;

- показами допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_37 який пояснив, що три роки тому у вечірній час він йшов додому по вул. Мирній. Він почув удар і зрозумів, що відбулось ДТП. Коли він підійшов до місця ДТП, то побачив, що автомобіль вдарився правою частиною в дерево. В автомобіль знаходився хлопець без свідомості, а біля автомобіля було ще два молодих хлопці, а також інші люди. Коли з`явився ОСОБА_10 він не пам`ятає.

Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції були досліджені письмові докази, надані стороною обвинувачення, якими підтверджується вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, яким суд надав належну правову оцінку, а саме:

- витяг з ЄРДР № 0000642 від 28.12.2017 року, згідно якого до чч Любашівського ВП надійшло повідомлення із ЦРл про те, що 27.12.2017 року о 20 годині 10 хвилин, водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «ВАЗ 2107», по вул. Мирній в смт. Любашівка не впорався з керуванням та допустив зіткнення автомобіля з деревом. В результаті ДТП ОСОБА_7 з численними травмами був госпіталізований (т.2, а.п.31);

- протокол огляду місця події від 27.12.2017 року з фототаблицями, згідно якого 27.12.2017 року в період з 20 години 40 хвилин до 21 години 50 хвилин в присутності понятих було оглянуто місце ДТП, а саме: вул. Мирна в смт. Любашівка навпроти будинку № 90. Дорога має вибоїни в обох напрямку руху, є дорожній знак, який обмежує швидкість руху «20км». Загальний стан видимості 80 м, зона видимості елементів проїжджої частини з робочого місця водія 50 метрів. На грунтовому узбіччі виявлені сліди ковзання шин. На місці пригоди виявлено та вилучено автомобіль ВАЗ -2107, який має пошкодження правої передньої частини. Автомобіль правою частиною знаходиться біля дерева, праве переднє колесо зі зменшеним тиском повітря (т.2, а.п.33-41);

- протокол огляду транспортного засобу від 28.12.2017 року з фототаблицями, згідно якого було оглянуто автомобіль марки ВАЗ-2107 д/н НОМЕР_1 . В ході огляду автомобіля виявлено деформацію правої частини автомобіля, передніх та задніх дверей, порогу, переднього крила, капоту, лівих передніх крила та дверей, пошкоджене лобове скло та скло в передніх дверях. Переднє праве колесо диск має вм`ятину та сліди деформації на наружній стороні диска, внаслідок чого колесо розгерметизовано (т.2, а.п.46-51);

- постанову від 28.12.2017 року про визнання і приєднання речових доказів, згідно якої автомобіль марки ВАЗ-2107 д/н НОМЕР_1 , вилучений при огляді місця події, з механічними пошкодженнями визнано речовим доказом та передано на зберігання в Любашівський ВП (т.2, а.п.52);

- ухвалу слідчого судді Любашівського районного суду Одеської області від 29.12.2017 року про накладання арешту на автомобіль марки ВАЗ-2107 д/н НОМЕР_1 (т.2, а.п.54);

- квитанцію № 00001026, згідно якої автомобіль марки ВАЗ-2107 д/н НОМЕР_1 переданий на зберігання до Любашівського ВП (т.2, а.п.55);

- протокол слідчого експерименту від 31.10.2019 року, згідно якого слідчим в присутності понятих, було проведено слідчий експеримент з обвинуваченим ОСОБА_8 в присутності його захисника. Всі учасники зібрались на вул. Мирна в смт. Любашівка Одеської області. Обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що погода не відповідає погоді, які була на момент ДТП, пояснивши, що він рухався зі швидкістю 60 км/год. «Лежачий поліцейський» на даний час частково демонтований. Було встановлено, що відстань від «лежачого поліцейського» до місця ДТП складає 64.3 метри (т.2, а.п.106-110);

- протокол проведення слідчого експерименту від 06.07.2020 року, в ході якого встановлено, що при увімкненому ближньому світлі фар автомобіля ВАЗ 2107 (із стандартними оптичними лампами) загальна видимість елементів проїжджої частини становить 36.2 метри (т.2, а.п.112-116);

- висновок експерта №18 від 13.03.2018 року, згідно якого у ОСОБА_7 виявлені наступні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку з крововиливом в ліву півкулю головного мозку, двобічний перелом нижньої щелепи, перелом величної кістки з ліва, посттравматичний панкреатит, забої, садна і крововиливи м`яких тканин обличчя, які могли були бути спричинені при ДТП дією тупих предметів, якими могли бути внутрішні частини салону автомобіля. Вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпечності для життя (т.2, а.п.68);

- висновок експерта №314-А від 08.05.2018 року, згідно якого для заданого комплексу вихідних даних, зазначених в постанові про призначення судової експертизи, у даній дорожній ситуації водій автомобіля «ВАЗ-2107» номерний знак НОМЕР_1 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.2, 8.4 в) та 12.1 Правил дорожнього руху України (т.2, а.п.70-75);

- висновок експерта №458-А від 08.05.2018 року, згідно якого рульове керування, гальмова система, ходова частина та система освітлення автомобіля «ВАЗ-2107» номерний знак НОМЕР_1 на момент виникнення події знаходились в працездатному стані, дозволяли водію контролювати, змінювати напрямок та характер руху керованого ним засобу (т.2, а.п. 78-82);

- висновок експерта № 464-А від 10.05.2018 року, згідно якого аналіз пошкоджень та слідової інформації на правій боковій передній частині автомобіля «ВАЗ-2107» номерний знак НОМЕР_1 дає підстави стверджувати, що за своїми формами та характером утворені внаслідок контакту із слідоутворюючим вертикально орієнтованим міцним об`єктом, яким могло бути придорожнє дерево. Слідів та пошкоджень, утворення яких характерне при контактуванні з іншими транспортними засобами або іншими нерухомими об`єктами, при огляді не виявлені. Згідно проведених розрахунків, перед початком юзу автомобіль «ВАЗ-2107» номерний знак НОМЕР_1 рухався зі швидкістю не менше 19.7…28км/год. При цьому слід враховувати, що його фактична швидкість руху перевищувалася швидкість, отриману при розрахунках, так як не враховуються витрати кінетичної енергії на деформації внаслідок контактування із придорожнім деревом (т.2, а.п.86-89);

- висновок експерта №602-А від 15.10.2020 року, згідно якого наїзд на елементи частково демонтованого «лежачого поліцейського» міг впливати на стійкість та керованість транспортного засобу (т.2, а.п.117-119).

Оцінюючи досліджені судом докази, надані стороною обвинувачення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що всі досліджені докази є належними, оскільки підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані, отримані з цих доказів не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження, у своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду прийти до однозначного висновку про те, що вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінальному правопорушення знайшла своє підтвердження, оскільки підтверджують порушення ним п.12.1 та 12.2 Правил Дорожнього руху України (порушення вимог дорожнього знаку (обмеження швидкості 20 км/год), перевищення швидкості, невірна оцінка дорожньої обстановки та вибір швидкості руху), що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.
Суд першої інстанції обґрунтовано критично поставився до показів свідка ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_8 в частині того, що керував автомобілем ОСОБА_10 , а не обвинувачений ОСОБА_8 , а також те, що ДТП сталось внаслідок пошкодження переднього правого колеса об демонтований «лежачий поліцейський» виходячи з такого:

- потерпілий ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_25 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснили, що вони знаходились в момент ДТП в автомобілі ВАЗ-2107 і вказаним автомобілем керував саме ОСОБА_8 . ОСОБА_10 разом з ними взагалі не було.

- свідок ОСОБА_26 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що 27.12.2017 року до неї додому заїжджав її онук ОСОБА_7 разом із ОСОБА_38 , якого вона особисто знає і бачила, що саме він перебував за кермом автомобіля ВАЗ 2107.

- свідок ОСОБА_27 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що він був очевидцем ДТП і він особисто бачив, що за кермом автомобіля ВАЗ 2107, який вдарився в дерево на узбіччі був саме ОСОБА_8 . ОСОБА_10 він знає як колишнього співробітника поліції і його на місці ДТП не було.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку, що вищевказані свідчення повністю доводять факт керування автомобілем ВАЗ 2107 27.12.2017 року в момент дорожньо-транспортної пригоди саме ОСОБА_8 , а тому свідчення ОСОБА_10 та ОСОБА_8 в частині знаходження за кермом ОСОБА_10 на момент ДТП суд вірно розцінив як бажання уникнути відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення.
Більш того, в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що він увів суд першої інстанції в оману та підтвердив, що саме він керував транспортним засобом під час ДТП.
Крім того, будь-яких об`єктивних даних, що при русі автомобіля ВАЗ 2107 було пошкоджено праве переднє колесо, внаслідок чого відбулось зіткнення його з деревом, суду не надано. Згідно висновку експерту №464-А від 10.05.2018 року слідів та пошкоджень на автомобілі ВАЗ 2107, утворення яких характерне при контактуванні з іншими транспортними засобами або іншими нерухомими об`єктами, при огляді не виявлене. Свідок ОСОБА_39 та потерпілий ОСОБА_7 навпаки зазначають, що при переїзді перешкоди ОСОБА_8 збільшив швидкість руху від чого втратив керування та допустив зіткнення з деревом. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зазначені обставини повністю спростовують свідчення ОСОБА_8 і ОСОБА_10 , що при переїзді перешкоди було пошкоджено праве переднє колесо внаслідок чого сталась ДТП.

Також, першої інстанції обґрунтовано критично поставився до показів ОСОБА_10 та ОСОБА_8 в частині того, що ОСОБА_24 повернув кермо, так як будь-яких об`єктивних даних на підтвердження даного факту суду не надано. Свідок ОСОБА_25 та потерпілий ОСОБА_7 заперечують, що ОСОБА_7 хватався за кермо автомобіля.

Суд першої інстанції обґрунтовано критично поставився до доводів захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_40 в частині того, що вина водія транспортного засобу ВАЗ 2107 у скоєні ДТП взагалі не доведена.
Так, захисник зазначав, що жодна із проведених експертиз не доводить факту порушення водієм Правил дорожнього руху, внаслідок чого сталася дорожньо-транспортна пригода, так як згідно експертизи швидкість автомобіля була не більше 28 км/год.
Дійсно, відповідно до висновку експерта № 464-А від 10.05.2018 року швидкість автомобіля ВАЗ 2107 перед початком юзу могла складати не менше 19.7…28 км/год. При цьому суд першої інстанції вірно вважав, що фактично швидкість руху автомобіля ВАЗ2107 перевищувала швидкість при розрахунках, так як не враховуються витрати кінетичної енергії на деформації внаслідок контактування із придорожнім деревом. У вказаному висновку зазначена мінімальна розрахункова швидкість руху автомобіля та зазначено, що фактична швидкість автомобіля була вищою (не врахована кінетична енергія). Крім того, при проведенні слідчого експерименту 31.10.2019 року сам ОСОБА_8 пояснив, що при переїзді «лежачих поліцейських» швидкість автомобіля була 60 км/год. А також встановлено, що він «лежачого поліцейського» до дерева в яке вдарився автомобіль відстань становить 64 метри. Крім того, на схемі до протоколу огляду місця події видно, що тормозний шлях від автомобіля ВАЗ «2107» становить 6.2 метри. Дослідивши зазначені обставини, а також пошкодження на автомобілі суд першої інстанції вірно вважав, що вони вказують на перевищення водієм автомобіля ВАЗ 2107 дозволеної швидкості руху на даній ділянці автодороги (20 км/год), внаслідок чого він втратив керування та сталась дорожньо-транспортна пригода.
Згідно висновку експерту № 602-а від 15.10.2020 року наїзд на елементи частково демонтованого «лежачого поліцейського» міг впливати на стійкість та керованість транспортного засобу. Однак, даний висновок не спростовує порушення ОСОБА_8 п.12.1 та 12.2 Правил Дорожнього руху, які він був зобов`язаний виконувати та рухатись відповідно до дорожніх знаків (обмеження 20 км/год), а також враховувати дорожню обстановку, щоб мати змогу зупинити транспорт в межах видимості дороги (відповідно до протоколу слідчого експерименту загальна видимість становить 36.2 м, частково демонтованого «лежачого поліцейського» - 25.2 м), про що вірно зазначив суд першої інстанції.
Згідно висновку експертизи в даній дорожній ситуації водій автомобіля ВАЗ 2107 номерний знак НОМЕР_1 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.2, 8.4 в) та 12.1 Правил дорожнього руху України (п. 12.2. «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги»; п.8.4 в)заборонні знаки, які запроваджують або скасовують певні обмеження в русі»; п. 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»). На момент проведення дослідження причин технічного характеру, які б завадили водію автомобіля Ваз 2107 діяти у відповідності до зазначених правил судовому експерту не відомі.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, який з`ясувавши обставини кримінального провадження та давши належну оцінку зібраним та дослідженим доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 в скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що протокол огляду місця події від 27.12.2017 року містить грубі порушення норм КПК України, які вказують на недопустимість цього доказу та неможливість посилання на нього при ухвалені вироку з таких підстав.

Так, відповідно до положень ч.2 ст.103 КПК України додатками до протоколу можуть бути: спеціально виготовлені копії, зразки об`єктів, речей і документів; письмові пояснення спеціалістів, які брали участь у проведенні відповідної процесуальної дії; стенограма, аудіо-, відеозапис процесуальної дії; фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерних даних та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу.
Таким чином, законодавством не передбачено як окремий вид додатку до протоколу технічний засіб, за допомогою якого здійснювалась фотофіксація процесуальної дії. Разом з цим, відповідно до змісту протокол огляду місця події від 27.12.2017 року при проведенні вказаної процесуальної дій здійснювалось «фотографування мобільним телефоном», за результатами якого складено відповідну фототаблицю, яка є окремим видом додатку до протоколу, що прямо передбачено п.4 ч.2 ст.105 КПК України.
Посилання сторони захисту, що у фототаблиці не зафіксовано та не відображено відомостей, зазначених у вищевказаному протоколі огляду місця події від 27.12.2017 року, а саме вибоїн в обох напрямках руху, дорожнього знаку, який обмежує швидкість руху «20 км/год», загальний стан видимості 80 м, зону видимості елементів проїжджої частини з робочого місця водія 50 м та сліди ковзання шин на ґрунтовому узбіччі, не мають правового значення, оскільки вказані обставини зафіксовано у самому протоколі огляду місця події від 27.12.2017 року. Крім того, стороною захисту не зазначено яку норму кримінального процесуального закону порушено, у зв`язку з не відображенням у фототаблиці вказаних відомостей та яким чином дані обставини вплинули або могли вплинути на ухвалення судом законного та обґрунтованого рішення.
Посилання сторони захисту на те, що у протоколу огляду місця події та схемі «до протоколу ОМДТП» відсутній підпис спеціаліста ОСОБА_41 , а у фототаблиці не містяться підписи понятих та старшого слідчого Любашівського ВП ОСОБА_42 , на переконання апеляційного суду, не можуть вважатись істотними порушеннями, які могли призвести до порушення права на захист.
Підхід Європейського Суду з прав людини до вирішення питання допустимості доказів ґрунтується на концепції справедливого судового розгляду. Не кожні порушення вимог законодавства є безумовними підставами для визнання доказів недопустимими за умови їх перевірки у змагальній процедурі. Вирішальне значення для ухвалення судами рішення щодо допустимості доказів має встановлення наявності або відсутності порушення права на захист, а також перевірка того, чи були надані стороні захисту такі ж можливості дослідження і оцінки доказів, як стороні обвинувачення.
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.02.2022 року по справі № 758/5719/16-к.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду у суді першої інстанції при дослідженні протоколу огляду місця події від 27.12.2017 року з додатками до нього жоден з учасників судового розгляду не ставив під сумнів достовірність відображення ходу та результатів вказаної слідчої (розшукової) дій. Крім того, посилання сторони захисту на відсутність в протоколі огляду місця події від 27.12.2017 року та схемі «до протоколу ОМДТП» підпису спеціаліста ОСОБА_41 не може поставити під сумнів допустимість вказано доказу, оскільки дані документи підписані усіма іншими учасниками даної дії, які засвідчили вірність відображених даних.
Підсумовуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати протокол огляду місця події від 27.12.2017 року недопустимим доказом по справі.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відомості на які посилається суд у вироку, про те, що ОСОБА_8 рухався зі швидкістю 60 км/год. не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки відповідно до змісту протоколу слідчого експерименту від 31.10.2019 року на запитання слідчого ОСОБА_8 відповів, що швидкістю руху автомобіля «ВАЗ-2107» перед виникненням ДТП становила 60 км/год (т.2, а.п.108).
Крім того, апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що при проведені судово-медичної експертизи №18 від 12.03.2018 року експертом досліджено недопустимий доказ, а саме медичну картку №38 з інституту стоматології, внаслідок чого висновок, який був наданий на підставі відомостей вищевказаної медичної картки є недопустимим доказом згідно «доктрини плодів отруєного дерева», оскільки надання для проведення експертизи медичної картки №38 жодним чином не вплинуло та не могло вплинути на результати зазначеної судово-медичної експертизи, результати якої щодо визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень базуються на відомостях, які містяться у медичних картках №3379 та №215/37 (т.2, а.п.68).
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги що суд не дослідив та не оцінив докази, які покладені в основу вихідних даних на підставі яких наданий висновок експерта від 10.05.2018 року №464-А, а саме у зазначеній експертизі вихідними даними вказано протокол огляду місця події від 27.12.2017 року, який складений з порушеннями КПК та який не можна вважати допустимим доказом згідно «доктрини плодів отруєного дерева», оскільки, як вже було зазначено, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати протокол огляду місця події від 27.12.2017 року недопустимим доказом по справі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не з`ясовано причин нечіткості, розпливчатості відповідей експерта в частині відповідей на питання, щодо швидкості руху автомобіля, а також яка була швидкість руху безпосередньо перед проїздом засобів заспокоєння руху «лежачих поліцейських», на переконання апеляційного суду, не мають правового значення, оскільки у будь-якому випадку відповідно до п.12.1 Правил дорожнього руху, порушення якого інкримінується ОСОБА_8 , під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Також апеляційний суд вважає безпідставним посилання в апеляційні скарзі на те, що висновок експерта №314-А від 08.05.2018 року також є недопустимим доказом, оскільки вихідні дані, які покладені в основу висновку експерта не відповідають фактичним обставинам та не узгоджуються з іншими матеріалами справи.

Так, в апеляційні скарзі зазначено, що при проведенні зазначеної експертизи використано вихідні дані щодо погодних умов, які не відповідають фактичним обставинам, а саме експерт зазначив що погодні умови: без опадів, температура повітря +10 С, тоді як згідно пояснень обвинуваченого і свідків та відповіді Гідрометеорологічного центру Чорного та Азовського морів погодні умови були наступними: слабкий серпанок, роса, іній, температура повітря 1.3 С, вологість повітря 96%.
Разом з тим, крім інших даних, експертом при проведенні експертизи також використано такі вихідні дані: Профіль ділянки проїжджої частини в місці ДТП: асфальтоване мокре покриття.
Стосовно невідповідності використаних експертом вихідних даних стосовно температури повітря та інформації наданої Гідрометеорологічним центром Чорного та Азовського морів, апеляційний суд зазначає, що стороною захисту не вказано яким чином такі обставини вплинули або могли вплинути на остаточні результати висновку експерта, який при здійсненні розрахунків не використовував такий критерій, як температура повітря.
Щодо посилань на не відповість вихідних даних, отриманих з протоколу огляду місця події від 27.12.2017 року, який, як вважає захист, є недопустимими доказом, апеляційний суд звертає увагу на те, що як вже було зазначено вище, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати протокол огляду місця події від 27.12.2017 року недопустимим доказом по справі.
Вихідні дані «швидкість руху автомобіля марки «ВАЗ-2107», д.р.з НОМЕР_1 зі слів свідка та потерпілого складала: 60-80км/год» у подальшому фактично підтверджено у ході проведення слідчого експерименту від 31.10.2019 року.
Посилання на те, що стороною обвинувачення у якості вихідних даних безпідставно не надано відомостей про наявність на ділянці автомобільної дороги частково демонтованих засобів заспокоєння руху («лежачих поліцейських») апеляційний суд вважає не обґрунтованим, оскільки згідно показань свідка ОСОБА_39 та потерпілого ОСОБА_8 обвинувачений збільшив швидкість руху вже при переїзді вказаної перешкоди.
Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, щосудом першої інстанції не було допитано свідків, які можуть підтвердити факт повного відшкодування ОСОБА_10 витрат на лікування потерпілого, оскільки з огляду не заявлення потерпілим цивільного позову це не має правового значення для розгляду кримінального провадження.

Стороною захисту в апеляційні скарзі та під час апеляційного розгляду неодноразово заявлялось клопотання про повторне дослідження доказів по справі, у задоволені якого було відмовлено.
Так, відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Разом з тим, сторона захисту не навела жодних підстав для повторного дослідження доказів, передбачених ч.3 ст.404 КПК України, та вимоги про їх повторне дослідження зводились до незгоди з висновками суду першої інстанції та оцінки судом доказів, що з урахуванням імперативних вимог ч.3 ст.404 КПК України, не може бути підставою для повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження та дослідження доказів судом апеляційної інстанції.
Сам по собі факт незгоди сторони захисту з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення, не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді. Апеляційний суд не здійснюючи власної оцінки доказів, погодився із тією оцінкою, яку дав суд першої інстанції, а тому відсутні підстави для повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладені у постанові від 16.03.2021 року (справа №154/2975/17, провадження №51-437 км 20).

Оцінюючи наданий стороною захисту та досліджений в судовому засіданні апеляційного суду висновок проведеної на підставі клопотання захисника судово-медичної комісійної експертизи №234, апеляційний суд дійшов висновку, що цей доказ є неналежним з таких підстав.

Так, зі змісту зазначеного висновку №234 вбачається, що експерти дійшли висновку, що ушкодження, надійність яких підтверджена об`єктивним даними, відносяться до легких тілесних ушкоджень та до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, виключно на підставі медичної картки №38 з інституту стоматології, яка об`єктивно підтверджує лише двобічний перелом нижньої щелепи, та медичної документації, яка підтверджує наявність саден, крововиливів та забійних ран голови.

Також у висновку експерта №234 зазначено наступне: «Що стосується забою головного мозку з крововиливом в ліву півкулю головного мозку, перелому виличної кістки зліва, то підтвердити та врахувати дані діагнози не є можливим, оскільки при проведенні первинної судово-медичної експертизи рентгенограми та комп`ютерні томограми, на підставі яких можна було б підтвердити наявність забоїв головного мозку, крововиливів, перелому виличної кістки, експертом не досліджувались ані особисто, ані за допомогою фахівця-ренгенорадіолога».

Таким чином, експерти не змогли встановити ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого, пов`язаних з забоєм головного мозку з крововиливом в ліву півкулю головного мозку та переломом виличної кістки зліва, через ненадання стороною захисту необхідних медичних документів.

Отже, слід дійти висновку, що, судово-медична комісійна експертиза №234 проведена без усіх вхідних даних, а тому цей висновок не можна вважати належним доказом по справі.

Разом з тим, така медична документація надавалась при проведенні первинної експертизи, відповідно до якої (висновок експерта №18 від 13.03.2018 року) у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпечності для життя.

Та обставина, що, як під час досудового розслідування, так і під час розгляду справи у суді першої інстанції сторона захисту не заявляла про призначення повторної або додаткової судово-медичної експертизи, не зазначала про це й апеляційні скарзі, а самостійно замовила проведення експертизи, при цьому не надавши експертам для її проведення усіх необхідних даних, та те, що сторона захисту не бажала звертатись до апеляційного суду з клопотанням про призначення повторної або додаткової судово-медичної експертизи із зазначених питань, свідчить про спотворення доказів стороною захисту з метою створення штучних підстав для висновку про відсутність складу інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення.

Крім того, сторона захисту заявляла клопотання про допит свідків, які можуть підтвердити факт повного відшкодування ОСОБА_10 витрат на лікування потерпілого, а також про повторний допит свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_43 та ОСОБА_44 , у задоволені якого апеляційним судом було відмовлено з таких підстав.

Так, як вже зазначалось, апеляційний суд вважає, що покази свідків, які можуть підтвердити факт повного відшкодування ОСОБА_10 витрат на лікування потерпілого, з огляду незаявлення потерпілим цивільного позову, це не має правового значення для розгляду кримінального провадження.
Стороною захисту поставлено під сумнів показання свідка ОСОБА_27 щодо того, що він не бачив на місці події ОСОБА_10 , оскільки свідок ОСОБА_30 у своїх показаннях підтвердила, що на місці ДТП бачила ОСОБА_10 .

Разом тим, на переконання апеляційного суду, факт прибування на місце ДТП ОСОБА_10 жодним чином не впливає на кваліфікацію дій ОСОБА_8 . Крім того, суд першої інстанції у вироку чітко і послідовно аргументував мотиви з яких не прийняв до уваги свідчення ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_8 в частині того, що автомобілем керував ОСОБА_10 , а не ОСОБА_8 .

Більш того, як вже зазначалось, в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 підтвердив, що саме він керував транспортним засобом під час ДТП, а тому відсутня необхідність у повторному допита свідка ОСОБА_27 .

Також слід зазначити, що факт фіксації у журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та інші події Любашівського ВП Балтського ВП ГУНИ в Одеській області інформації за № 3569 від 27.12.2017 року про те, що повідомлення про подію вищевказаного ДТП надійшло від чергового диспетчера 103 Любашівської ЦРЛ ОСОБА_45 , жодним чином не спростовують покази свідка ОСОБА_27 про те, що він зателефонував керівництву з приводу факту ДТП.

Також сторона захисту вказує на суперечності між показаннями ОСОБА_25 та висновками суду першої інстанції щодо обставин проїзду обвинуваченим «лежачого поліцейського» та моменту збільшення останнім швидкості руху транспортного засобу.

Разом з тим, у вироку суду зазначено, що згідно висновку експерта №602-А від 15.10.2020 року наїзд на елементи частково демонтованого «лежачого поліцейського» міг вплинути на стійкість та керованість транспортного засобу. Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, даний висновок не спростовує порушення ОСОБА_8 п.12.1 та 12.2 Правил дорожнього руху, які він був зобов`язаний виконувати та рухатись відповідно до дорожніх знаків, а також враховувати дорожню обстановку, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб в межах видимості дороги.

Таким чином, ці доводи сторони захисту не спростовують правильність кваліфікації судом першої інстанції дій обвинуваченого та на правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 не можуть вплинути наявні, на думку сторони захисту, суперечності між показаннями свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_27 щодо факту зникнення обвинуваченого з місця ДТП.

Що стосується клопотання про допит свідків ОСОБА_43 та ОСОБА_44 , апеляційний суд звертає увагу на те, що зазначені особи не були безпосередніми свідками дорожньо-транспортної пригоди.

Посилання сторони захисту на те, що свідок ОСОБА_43 , який не є експертом, може підтвердити відсутність тілесних ушкоджень у потерпілого спростовуються висновком експерта №18 від 13.03.2018 року щодо встановлених тілесних ушкоджень потерпілого.

Також апеляційний суд відхиляє доводи сторони захисту про те, що сідок ОСОБА_44 може підтвердити дотримання ОСОБА_8 правил дорожнього руху та підтвердити стан дорожнього полотна на ділянці, де було скоєна дорожньо-транспортна пригода, оскільки зазначена особа не є експертом, він не був безпосереднім свідком дорожньо-транспортної пригоди та стан дорожнього полотна зазначено у відповідних протоколах огляду місця події.

Враховуючи наведене, у задоволені клопотання сторони захисту про допит зазначених свідків було відмовлено апеляційним судом.

Надаючи оцінку долученої стороною захисту відповіді Любашівської селищної ради Подільського району Одеської області від 09.07.2021 року щодо узгодження зміни до схеми організації дорожнього руху та місця встановлення дорожніх знаків на ділянці, де було скоєна дорожньо-транспортна пригода, апеляційний суд звертає увагу, що згідно зазначеної відповіді такі зміни були затверджені відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, відповідні дорожні знаки були встановлені у єдиному можливому на даній ділянці дороги місці.

Таким чином, твердження сторони захисту щодо порушення вимог законодавства при встановленні дорожніх знаків є необґрунтованим.

Апеляційний суд критично ставиться до позиції обвинуваченого щодо повного не визнання вини та сприйняє таку позицію як спосіб захисту від обвинувачення з метою уникнення відповідальності за скоєння злочину, оскільки доводи сторони захисту повністю спростовуються отриманими в ході судового розгляду доказами.
Так, відповідно до вимог кримінально процесуального законодавства, апеляційний суд, з метою повноти та всебічності судового розгляду ретельно перевірив усі можливі версії сторони захисту, пояснення, надав оцінку доказам, що надійшли як від сторони обвинувачення, так і від сторони захисту.
Необхідно зауважити, що сторона захисту систематично змінювала свою версією подій, яка при дослідженні спростовувалась дослідженими доказами, а саме:
- версія обвинуваченого про те, що він не керував транспортним засобом спростовується дослідженими під час апеляційного розгляду показами потерпілого, свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_27 та показами самого обвинуваченого, який в судовому засіданні апеляційного суду підтвердив, що саме він керував транспортним засобом під час ДТП;
- версія обвинуваченого про те, що причиною пригоди стали дії потерпілого, який сам повернув руль автомобіля спростовуються дослідженими судом доказами свідка ОСОБА_25 та потерпілого;
- версія обвинуваченого про те, що потерпілий отримав тілесні ушкодження не в насідок дорожньо-транспортної пригоди спростовується висновком експерта №18 від 13.03.2018 року щодо обставин отримання тілесних ушкоджень потерпілим;

- версія обвинуваченого про те,що при русі автомобіля ВАЗ 2107 було пошкоджено праве переднє колесо, внаслідок чого відбулось зіткнення його з деревом, спростовується висновком експерта №464-А від 10.05.2018 року;

- версія обвинуваченого про відсутність у потерпілого тяжких тілесних ушкоджень, яка ґрунтувалась на висновках судово-медичної комісійної експертизи, проведеної на основі неповних вихідних даних, спростовується висновком експерта №18 від 13.03.2018 року щодо тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим.
Таким чином, версії обвинуваченого щодо обставин подій та невинуватості його у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення спростовується сукупністю обставин справи, встановлених під час судового розгляду на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які виключають будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винуватий у його вчиненні, стороною обвинувачення, на переконання апеляційного суду, поза розумним сумнівом доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діянь.
При обранні виду та міри кримінального покарання обвинуваченому суд першої інстанції враховав характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення,його наслідки, те, що кримінальне правопорушення вчинене з необережності, дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, на диспансерному обліку в лікаря нарколога та психіатра не знаходиться, раніше не судимий, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, думку прокурора та потерпілого про призначення суворого покарання пов`язаного з позбавленням волі, приймаючи до уваги суспільну небезпеку скоєного, вчинення правопорушення в населеному пункті біля дитячого садка, відсутність каяття з боку обвинуваченого, обґрунтовано вважав, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, слід призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, визначеної ч.2 ст. 286 КК України з позбавлення права керування транспортними засобами на два роки.
Апеляційний суд враховує характеризуючі дані про особу обвинуваченого, разом з тим вважає, що відсутні підстави для застосування до обвинуваченого ст.75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням виходячи з наступного.
Згідно приписів ст.75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробування.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Апеляційний суд враховує, що у матеріалах даного кримінального провадження, відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений намагався будь-яким чином допомогти потерпілому оговтатись від пережитого, компенсував йому перенесені страждання, чи полегшив душевний біль, а навпаки намагався перекласти на нього вину.
Оцінюючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, апеляційний суд також враховує тяжкість наслідків, до яких призвело його вчинення, у виді отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень.
Крім того, апеляційний суд враховує також ставлення обвинуваченого до порушень ним правил дорожнього руху та поведінку після вчинення злочину, відсутність обставин, пом`якшуючих вину обвинуваченого.

Будь-яких виключних обставин, які б свідчили про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без відбування покарання, апеляційний суд не вбачає та враховуючи сукупність вищезазначених обставин, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, погоджується з висновками суду першої інстанції, що обвинувачений підлягає кримінальній відповідальності в межах санкції статті у виді позбавлення волі, оскільки саме такий вид покарання буде достатнім і справедливим для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними та необґрунтованими, адже вони спростовуються дослідженими судом доказами, аналіз яких наведений вище.
За результатами апеляційного розгляду апеляційний суд вважає, що аналіз доказів кримінального провадження свідчить про відсутність передбачених законом підстав для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що вимоги сторони захисту про скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку про визнання невинуватим ОСОБА_8 в зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення, не ґрунтуються на вимогах закону та виходять за межі повноважень апеляційного суду.
Отже, апеляційний суд вважає оскаржуваний вирок законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до припису п.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Керуючись ст. 370, 404, 405, 407, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення

Вирок Любашівського районного суду Одеської області від 14.05.2021 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000642 від 28.12.2017року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення а засудженим, що тримається під вартою у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4