Житомирський апеляційний суд
Справа №292/512/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.5ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2022 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого : ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Чуднівської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Червоноармійського районного суду Житомирської області від 05.10.2021 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.5 ст.186 КК України,

встановила:
Вироком Червоноармійського районного суду Житомирської області від 05.10.2021 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великі Селища Березнівського району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , з повною вищою освітою, одруженого, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, працюючого менеджером у ФОП ОСОБА_10 м. Березне Рівненської області, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.186 КК України, та призначено йому покарання за цим Законом з врахуванням положень ч 1, 2 ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст.76 КК України покладено на засудженого ОСОБА_7 такі обов`язки:

1). періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2). повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді застави.

Після набрання вироком законної сили заставу в розмірі 181 600 (сто вісімдесят одна тисяча шістсот) гривень (з урахуванням ухвали Червоноармійського районного суду Житомирської області від 29.07.2021), внесену 08.04.2021 згідно квитанції №55257401 на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Житомирській області за ОСОБА_7 , визначено повернути заставодавцю - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер платника податків - НОМЕР_1 .

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 08.04.2021 на транспортний засіб марки "PEUGEOT EXPERT", р.н. НОМЕР_2 чорного кольору, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 належить ОСОБА_12 , кофту чорного кольору марки "Адідас", шапку темно-синього кольору, баф темно-синього кольору, рукавиці коричнево-чорного кольору, мобільний телефон марки "Ipone 5s" білого кольору з наявною в ньому сім-картою ПрАТ "Київстар", скасовано.

Речові докази по справі, після набрання вироком законної сили:

- грошові кошти в сумі 1 399 000 (один мільйон триста дев`яносто дев`ять тисяч) гривень, які передані на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_13 , - залишено останній як власниці;

- шапку темно-синього кольору, баф темно-синього кольору, рукавиці коричнево-чорного кольору, які зберігаються в кімнаті зберігання речових доказів ВП № 4 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області, - повернуто ОСОБА_7 , як власнику;

- коробку білого кольору, заклеєну прозорою липкою стрічкою, яка зберігається в кімнаті зберігання речових доказів ВП № 4 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області, - знищено;

- мобільний телефон марки "Ipone 5s" білого кольору з наявною в ньому сім-картою ПрАТ "Київстар", - який зберігається в кімнаті зберігання речових доказів ВП № 4 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області, - повернуто ОСОБА_7 як власнику;

- автомобіль марки "PEUGEOT EXPERT", р.н. НОМЕР_2 чорного кольору, який зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів ГУНП в Житомирській області за адресою: м. Житомир, вул. Слобідська, 35, - повернуто ОСОБА_12 , жительці АДРЕСА_2 , як власниці;

- диск з відеозаписом DVD-R 16-х - залишено в матеріалах кримінального провадження № 0000039.

Згідно вироку суду 05 квітня 2021 року близько 10 години 40 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу магазину-кафе "Українські страви" по вул. Житомирській, 51 с. Улашанівка Житомирського (Пулинського) району Житомирської області, побачив маршрутний автобус сполученням "Рівне-Київ", марки "Mersedes Sprinter", н.з. НОМЕР_4 . Достовірно знаючи, що вказаним транспортним засобом перевозять грошові кошти, так як раніше ОСОБА_7 працював на вказаному маршруті, вирішив заволодіти вказаними коштами.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на викрадення грошових коштів з маршрутного автобусу марки "Mersedes Sprinter", н.з. НОМЕР_4 сполученням "Рівне-Київ", в цей же день та час, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та те, що його дії будуть помічені сторонніми особами, зокрема пасажирами даного транспортного засобу, ОСОБА_7 , попередньо одягнувши маску, рукавиці та шапку, підійшов до водійських дверей маршрутного автобусу, відкрив їх та взяв до рук пакет чорного кольору, який знаходився поряд з водійським сидінням, всередині якого знаходилась картонна коробка з грошовими коштами в сумі 1 399 000 грн, які належать ОСОБА_13 .

Незважаючи на зауваження та спробу припинити його дії пасажиром маршрутного автобусу ОСОБА_14 , ОСОБА_7 з викраденим пакетом, в якому знаходилась коробка з грошовими коштами в сумі 1 399 000 грн, сів до автомобіля чорного кольору марки "Peugeot Expert", н.з. НОМЕР_2 , на якому залишив місце вчинення злочину, заподіявши тим самим потерпілій ОСОБА_13 матеріальний збиток в особливо великому розмірі на суму 1 399 000 грн.

В апеляційній скарзі прокурор Чуднівської окружної прокуратури ОСОБА_15 просить вирок Червоноармійського районного суду Житомирської області від 05.10.2021 відносно ОСОБА_7 скасувати. Ухвалити новий вирок яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.186 КК України та призначити покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 та фактичних обставин справи, виходячи із положень ч.2 ст.394 КПК України вважає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, через застосування закону, який не підлягає застосуванню, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вказує, що суд не врахував, що ОСОБА_7 працевлаштувався лише під час судового розгляду справи, а також, що маючи на утриманні двох малолітніх дітей 2015 року народження та 2021 року народження, вчинив умисний особливо тяжкий злочин, що може свідчити лише про його бажання уникнути реальної міри покарання.

Крім того, суд призначаючи покарання ОСОБА_7 на підставі ст.69 КК України та звільняючи обвинуваченого від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України послався на одні і ті ж самі пом`якшуючі обставини покарання, що свідчить про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що висновок суду про можливість призначення ОСОБА_7 покарання із одночасним застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України є не достатньо вмотивованим, призначене обвинуваченому покарання є надмірно м`яким і таким, що не відповідає даним про його особу, не є достатнім для його виправлення та не відповідає меті покарання, якою є також попередження вчинення особою нових злочинів.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_16 та захисник ОСОБА_8 заперечили щодо задоволення апеляційної скарги та просили оскаржуваний вирок залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_13 та її представник ОСОБА_17 в судове засідання апеляційного суду, призначене на 02.08.2022р., не з`явилися, будучи повідомленими належним чином. При цьому потерпіла ОСОБА_13 надіслала до апеляційного суду заяву про розгляд даного кримінального провадження як у відсутність її, так і її представника. Також зазначила, що обвинувачений ОСОБА_7 під час розгляду судом першої інстанції перед нею щиро вибачився, грошові кошти повернув, матеріальну та моральну шкоду відшкодував, вони примирилися, тому вона будь яких претензій до обвинуваченого не має. Просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, а вирок залишити без змін.

Відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за можливе проводити апеляційний розгляд вказаного кримінального провадження у відсутність потерпілої та її представника, які належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, із врахуванням письмової заяви потерпілої ОСОБА_13 .

Заслухавши доповідь судді, думку та доводи учасників апеляційного розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку.

Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч.5 ст186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, вчиненого в особливо великих розмірах (грабіж), вірно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги в частині неправильного застосування судом закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, слід зазначити наступне.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції зазначив у вироку, що обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку. Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 - відсутні.

Суд першої інстанції врахував, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, його наслідки та обставини вчинення, суспільну небезпеку, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей 2015 р.н. та 2021 р.н., на наркологічному та психіатричному обліку не перебуває, раніше несудимий, вперше притягується до відповідальності та те, що він не знав про особливо великі розміри викрадених грошових коштів, що є підтвердженням істотного зниження суспільної небезпеки обвинуваченого та наслідків вчиненого ним кримінального правопорушення.

При цьому, суд у вироку вказав, що вважає, що з урахуванням зазначених обставин, у відповідності до вимог ст.69 КК України, покарання обвинуваченому слід призначити у виді позбавлення волі без конфіскації майна, та нижче від найнижчої межі санкції статті за якою кваліфіковано злочин. Крім того суд також вказав, що виправлення і перевиховання ОСОБА_7 , враховуючи поведінку обвинуваченого після вчиненого кримінального правопорушення та в ході судового розгляду справи, який не лише повністю визнав свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, сам зізнався у вчиненому та видав викрадені гроші повністю, а й попросив вибачення у потерпілої та повністю відшкодував заподіяну їй матеріальну і моральну шкоду, цілком можливе без ізоляції від суспільства зі звільненням його від відбування призначеного покарання умовно з відповідним іспитовим строком на підставі ст.. 75 КК України

Судом першої інстанції також враховано думку потерпілої яка просила не позбавляти ОСОБА_7 волі.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується та вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості не заслуговують на увагу з огляду на таке.

При призначенні обвинуваченому міри покарання судом першої інстанції було враховано вимоги ст.65 КК України, а саме ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, дані про його особу, наявність обставин, що пом`якшують покарання та обставин, які обтяжують покарання.

Відповідно до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Стаття 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на принцип пропорційності, коли призначене особі покарання вважалося непропорційним втручанням держави у права людини (рішення у справі «Швидка проти України»).

Дотримання принципу пропорційності є дотриманням стандартів прав людини, передбачених ЄСПЛ у вирішенні питань покарання, та дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.

З урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального правопорушення» при призначенні основного покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а резолютивній - послатися на ч.1 ст.69 КК України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Відповідно до вимог ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винуватого, суд може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу.

Суд першої інстанції дотримався вказаних вище вимог матеріального та процесуального закону, які дають підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`якого покарання, із застосуванням ст.69 КК України.

Згідно з вимогами ч.1 ст.75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст.65 КК України.

Вирішуючи питання про застосування ст.75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Враховуючи поведінку обвинуваченого після вчиненого кримінального правопорушення та в ході судового розгляду справи та те, що ОСОБА_7 не лише повністю визнав свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, сам зізнався у вчиненому та видав викрадені гроші повністю, а й попросив вибачення у потерпілої та повністю відшкодував заподіяну їй матеріальну і моральну шкоду, апеляційний суд дійшов переконання, що останній на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому надалі досягнення мети його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою впродовж іспитового строку, що передбачено законом.

Крім того потерпіла на протязі всього часу розгляду кримінального провадження як в суді першої інстанції так і в апеляційній висловлювала постійну позицію щодо призначення покарання без позбавлення волі, наголошуючи на відсутності до обвинуваченого претензій матеріального та морального характеру, відшкодуванні обвинуваченим шкоди у повному обсязі.

При цьому та обставина, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення є особливо тяжким, не може бути однозначною перешкодою для застування положень ст..ст. 69, 75 КК України. Таких застережень в застосуванні вказаних норм КК України не містить.

Крім того звертає на себе увагу та обставина, що за твердженнями ОСОБА_16 він не знав про особливо великий розмір коштів, які він мав намір викрасти. І хоча вказана обставина не впливає на кваліфікацію його дій за ч.5 ст. 186 КК України, разом з тим має значення при визначенні йому виду та міри покарання та впливає у сукупності з іншими обставинами на можливість застосування норми КК України, які пом`якшують таке покарання та дають можливість звільнення від його відбування умовно.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_7 працевлаштувався лише під час судового розгляду кримінального провадження, а також на те, що довідки про працевлаштування на час апеляційного розгляду стороною захисту не надана, не можуть бути підставою для зміни покарання, визначеного судом, і ці обставини не можуть бути розцінені як намагання зменшити свою відповідальність. Зазначені апеляційні доводи є лише припущенням апелянта.

Апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років із звільненням від відбування такого з випробуванням із встановленим іспитовим строком у 3 (три) роки буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати таке покарання та звільнення від його відбування з іспитовим строком явно несправедливим, таким, що не відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, апеляційний суд не вбачає. Доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині свого підтвердження не знайшли.

Колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням полягає у звільненні засудженого від основного покарання за умови, що він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. А відповідно до ст.78 КК України якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.

Крім того не спростовують висновків суду доводи прокурора про те, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 на підставі ст.69 КК України та звільняючи обвинуваченого від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України послався на одні і ті ж самі пом`якшуючі обставини покарання, що свідчить на його думку про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Так з вироку вбачається, що судом першої інстанції встановлено декілька пом`якшуючих обставин та характеризуючі особу обвинуваченого дані (наведені вище в даній ухвалі), сімейний стан, зазначено думку потерпілої, яка просила суворо обвинуваченого не карати, не позбавляти волі та зазначила, що шкода в повному обсязі їй відшкодована, тощо. При цьому вказівка на всі вказані обставини та дані в цілому та загальний висновок суду про можливість, враховуюючи зазначені обставини, призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України та звільнити останнього від його відбування з іспитовим строком відповідно до ст. 75 КК України, без чіткого розмежування пом`якшуючих обставин, які стали підставою для застосування ст. 69 КК України, від обставин, на підставі яких було застосовано ст. 75 КК України, на думку апеляційного суду не є неправильним застосуванням Закону про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального права, які б свідчили про незаконність вироку, та які б були підставою для його зміни чи скасування.

З вироку цілком зрозуміло, що підставою для призначення покарання обвинуваченому із застосуванням ст. 69 КК України є наявність таких пом`якшуючих покарання обставин, як щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, повне відшкодування заподіяної потерпілій матеріальної та моральної шкоди (добровільне відшкодування завданого збитку), які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, про що чітко і однозначно вказано у вироку.

При цьому підставами для звільнення ОСОБА_7 від такого призначеного покарання умовно на підставі ст. 75 КК України, є дані, які характеризують його особу, а саме позитивну характеристику з місця проживання, міцність соціальних зв`язків, сімейний стан (одружений, наявність на утриманні двох малолітніх дітей), не перебування на наркологічному та психіатричному обліках, працевлаштування, відсутність попередніх судимостей та фактів притягнення до будь-якої відповідальності, а також думка потерпілої, яка не мала до обвинуваченого жодних претензій та просила обвинуваченого суворо не карати та не призначати покарання, пов`язане з позбавленням волі, тощо.

Тобто суд вірно зазначив підстави як для застосування ст. 69, так і для застосування ст. 75 КК України та навів відповідні мотиви, що підтверджується змістом оскаржуваного вироку, а виклад вказаних підстав в такому вигляді, як вказано судом ,не свідчить про посилання на одні і ті ж самі обставини для застосування обох с норм кримінального Закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок є законним, обгрнутованим та вмотивованим, призначене обвинуваченому покарання відповідає його особі та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його не можна вважати явно несправедливим, доводи апеляційної скарги прокурора підтвердження не знайшли. Тому вирок суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.404,407 КПК України, колегія суддів ,-

постановила:
Апеляційну скаргу прокурора Чуднівської окружної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Червоноармійського районного суду Житомирської області від 05.10.2021 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.5 ст.186 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: