ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 678/188/21

Провадження № 11-кп/4820/381/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі :
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,
з участю секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
представника потерпілої ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000421 від 27.08.2020 року за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 на вирок Летичівського районного суду від 09 лютого 2022 року,-
в с т а н о в и л а :
Вироком Летичівського районного суду від 09 лютого 2022 року
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні одну малолітню дитину, фізичної особи підприємця, інвалідності не маючого, раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням і встановлено йому іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки 6 (шість) місяців.
Відповідно до ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_8 про стягнення моральної (немайнової) шкоди завданої кримінальним правопорушенням від 10.03.2021 року, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , - НОМЕР_3 (сімдесят п`ять тисяч) гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідно до ст.100 КПК України ухвалено речові докази: автомобіль марки «Renault Тrаfіс», реєстраційний номер НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ; чохол вилучений із керма автомобіля марки «Renault Тrаfіс», реєстраційний номер НОМЕР_4 після набрання вироком законної сили повернути власнику ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , скасувавши арешт накладений ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області (справа №686/21379/20, провадження №1-кс/686/10727/20) від 28.08.2020 року (Т.1 а.с.55).
Стягнуто з ОСОБА_8 в доход державного бюджету документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні, які становлять 3269 (три тисячі двісті шістдесят дев`ять) гривень, а саме за проведення:
- судової інженерно-транспортної експертизи технічного стану транспортного засобу - висновок експерта №10.2-0337:20 від 28.09.2021 року (довідка про витрати на проведення експертизи №10.2-0337:20 від 28.09.2021 року) 1307,60 грн. (Т.1 а.с.69);
- комп`ютерно-технічної експертизи - висновок експерта №10.9-0275:20 від 23.10.2020 року (довідка про витрати на проведення експертизи №10.9-0275:20 від 23.10.2020 року) 653,80 грн. (Т.1 а.с.91);
-судової інженерно-транспортної експертизи обставин і механізму ДТП №СЕ-19/123-21/250-ІТ від 12.02.2021 року (довідка про витрати на проведення експертизи №СЕ-19/123-21/250-ІТ від 12.02.2021 року) 1307,60 грн. (Т.1 а.с.138).

За вироком суду, ОСОБА_8 27.08.2020 року о 17 год. 03 хв., здійснюючи керування автомобілем марки «RENAULT TRAFIC» реєстраційний номер НОМЕР_4 , порушив та не дотримався вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.3 б), 2.3 д) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, яке виразилось у тому, що під час руху він, як учасник дорожнього руху, зобов`язаний знати і неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну і створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху.
ОСОБА_8 нехтуючи вимогами пункту 12.4 Правил дорожнього руху, а саме керуючи автомобілем марки «RENAULT TRAFIC» реєстраційний номер НОМЕР_4 , рухався зі швидкістю 52,4 км/год., в межах населеного пункту, де дозволена швидкість не більше 50 км/год., у світлу пору доби, на горизонтальній сухій ділянці дороги, прямої асфальтобетонної проїзної частини вул.Савіцького Юрія, у смт.Летичів, Хмельницької області, зі сторони м.Хмельницького в напрямку до м.Вінниця, Вінницької області.
Під час руху будучи заздалегідь попереджений дорожніми інформаційно-вказівними знаками 5.35.1 та 5.35.2 «Пішохідний перехід», грубо порушив вимоги пункту 18.1 Правил дорожнього руху, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований по вул.Савіцького Юрія, біля прилягання другорядної дороги вул. Шептицького Андрія, у смт. Летичів, Хмельницької області, на якому перебував пішохід, не зменшив швидкості та не зупинив керований ним транспортний засіб, щоб дати дорогу пішоходові, створив небезпеку та допустив наїзд передньою лівою частиною керованого автомобіля марки «RENAULT TRAFIC», реєстраційний номер НОМЕР_4 , на пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїзну частину вул.Савіцького Юрія, з ліва на право відносно напрямку руху автомобіля по нерегульованому пішохідному переході, що у смт. Летичів, Летичівського району Хмельницької області.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та порушенням ОСОБА_8 вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.3 б), 2.3 д), 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху, пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді переломів правої лобкової кістки, крижової кістки справа, поперечного відростка 5-го поперекового хребця за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Забій головного мозку легкого ступеня тяжкості, рани тім`яно-потиличної ділянок голови, за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Садна лівого стегна, тулуба за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Таким чином, ОСОБА_8 своїми діями порушив пункти 1.3, 1.5, 2.3 б), 2.3 д), 12.4 та 18.1 Правил дорожнього руху, затвердженні Постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 року.
1. Загальні положення. п.1.3. учасники дорожнього руху зобов`язанні знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими; п. 1.5. дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
2. Обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів. п.2.3. для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.
12. Швидкість руху. п.12.4 у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
18. Проїзд пішохідних переходів і зупинок транспортних засобів п.18.1 водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Порушення вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_8 , знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками - спричиненням тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості потерпілій ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 , просять: змінити вирок Летичівського районного суду від 09 лютого 2022 року відносно ОСОБА_8 в частині призначення обвинуваченому покарання через його суворість; призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за межами основної частини першої статті 286 КК України у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Зазначають, що вирок суду не оскаржується в частині: часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди; вирішення питання про повернення речових доказів; стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 в дохід державного бюджету документально підтверджених процесуальних витрат на проведення судової інженерно-транспортної експертизи технічного стану транспортного засобу в сумі 1307,60 грн та комп`ютерно технічної експертизи у сумі 653,80 грн.
Вказують, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про достатність й співмірність призначеного ОСОБА_8 покарання саме в максимальних межах санкції ч.1 ст.286 КК України.
Призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість.
При призначенні покарання обвинуваченому суд не врахував: наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, а саме визнання вини у тому, що обвинувачений не вжив усіх необхідних заходів для своєчасного виявлення пішохода на пішохідному переході та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 ; щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Не врахована думка потерпілої, яка просила не позбавляти волі обвинуваченого.
Суд не дав оцінки недолікам обвинувального акту відносно ОСОБА_8 .
Усі процесуальні дії у кримінальному провадженні були здійсненні коли ОСОБА_8 перебував у статусі свідка, а тому він не міг скористатися правами наданими КПК України, як особи, яка перебуває у статусі підозрюваного, зокрема: брати участь у проведенні процесуальних дій та під час проведення процесуальних дій ставити запитання, подавати заперечення.
Порушення прав на участь в слідчих діях ОСОБА_8 призвело до доказування обставин за обвинувальним актом недопустимими та неналежними доказами.
Вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, є нетяжким злочином, санкція якого, серед інших покарань, передбачає й покарання у виді штрафу від трьох до п`яти тисяч неоподатковуваних доходів громадян. Проте, Летичівським районним судом не розглядалося питання призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суд мав врахувати, що обвинувачений: вчинив необережне кримінальне правопорушення; добровільно частково відшкодував потерпілій заподіяну шкоду; відсутні обтяжуючі покарання обставини; вперше притягується до кримінальної відповідальності; на момент вчинення кримінального правопорушення не перебуваву стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння; за місцем проживання характеризується позитивно; офіційно працевлаштований; має стабільне джерело доходу; має стійкі соціальні зв`язки; одружений; утримує неповнолітню дитину; на обліках у нарколога та психіатра не перебуває; щиро розкаявся; активно сприяв у розкритті кримінального правопорушення.
Судом першої інстанції не досліджувалися аргументи сторони захисту щодо того, що сліди юзу, які зазначені на схемі ДТП не є слідами автомобіля «RENAULT TRAFIC» реєстраційний номер НОМЕР_4 , оскільки автомобілі обаднані системою ABS не залишають видимі сліди на дорозі при тормозінні.
Не враховано, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 27.08.2020 є недопустимим доказом.
Схема ДТП не підписана старшим інспектором криміналістом Летичівського ВП капітаном поліції ОСОБА_12 .
Вказаним доказам суд не дав належної оцінки.
В обвинувальному акті в розділі «Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення» невірно зазначено виклад фактичних обставин, що будучи заздалегідь попереджений дорожніми інформаційно-вказівними знаками 5.35.1 та 5.35.2 «Пішохідний перехід» грубо порушив вимоги п. 18.1 Правил.
Висновок судової інженерно-транспортної експертизи обставин і механізму ДТП від 12.02.2021 №СЕ-19/123-21/250ІТ є недопустимим та неналежним доказом, оскільки йому передували незаконні дії слідчого, який передбав на себе повноваження експерта.
Адвокатом ОСОБА_9 у судовому засіданні заявлялося про необхідність виправлення очевидних помилок в обвинувальному акті, оскільки деталі обвинувачення мають суттєве значення, а його неконкретність розглядається як порушення права на захист.
В умовах воєнного часу є неможливим відбування призначеного судом покарання у виді обмеження волі з випробуванням і встановленням будь-якої тривалості іспитового строку та покладення обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.
Крім того, слід врахувати, що ОСОБА_8 потерпілій були перераховані кошти в сумі 2010 грн в межах присудженої моральної шкоди.
Потерпіла ОСОБА_10 у поданій нею апеляційній скарзі просить: скасувати вирок Летичівського районного суду від 09 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та м`якістю призначеного покарання; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки без застосування ст.75 КК України; поданий цивільний позов до ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди задовольнити повністю та стягнути з обвинуваченого на користь коржик ОСОБА_13 184980 грн моральної шкоди.
Вказує, що призначене судом ОСОБА_14 покарання за вчиненне кримінальне правопорушення, внаслідок якого потерпілій були спричинені значні, тривалі фізичні та моральні страждання, є надто м`яким та суперечить положенням ст.65 КК України.
У суду відсутні були підстави для застосування ст.75 КК України.
Суд першої інстанції правильно не встановив обстави, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , оскільки зазначане в обвинувальному акті щире каяття не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду.
Висновки суду про те, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства та що до нього слід застосувати положення ст.75 КК України і звільнити від призначеного покарання з випробуванням, є необґрунтованими та неправильними.
Суд у вироку не навів переконливих доводів щодо можливості виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.
Суд не врахував, що під час досудового розслідування обвинувачений різними способами намагався уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, при цьому він навіть не вибачився за заподіяні душевні та фізичні страждання, що свідчить про небажання ставати на шлях виправлення та готовність нести відповідальність за вчинене.
При призначенні покарання обвинуваченому із застосуванням ст. 75 КК України, суд проігнорував думку потерпілої щодо необхідності призначення ОСОБА_8 найбільш сувого виду покарання, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.
Усі наведені у вироку дані про особу обвинуваченого, які були враховані судом, не є такими, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства при звільненні від відбування покарання з випробуванням.
Виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах відбування ним реальної міри покарання у виді обмеження волі.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди з обвинуваченого суд не врахував, що спричинення моральної шкоди сталося виключно внаслідок злочинної недбалості та неуважності ОСОБА_8 . Під час досудового розслідування обвинувачений навіть не поцікавився станом здоров`я потерпілої та не пропонував допомоги, що також завдало додаткових моральних страждань потерпілій.
Також суд не врахував, що внаслідок отриманих травм потерпіла більше року перебувала на лікарняному та до цього часу продовжує проходити реабілітаційні процедури.
Отримані потерпілою травми нанесли непоправну шкоду її організму вцілому, повне відновлення стану здоров`я до того стану, який був до ДТП є неможливим. Під час вимушеного перебування на лікарняному було ліквідовано установу у якій працювала ОСОБА_10 на момент ДТП. Безпорадний стан потерпілої протягом тривалого часу позбавив її можливості отримати нову перспективну роботу, яку їй пропонували, що пригнічує потерпілу та завдає додаткових моральних страждань.
Оскільки обвинувачений в кінці судового розгляду кримінального провадження перерахував ОСОБА_10 5020 грн в рахунок часткового відшкодування завданої моральної шкоди, з ОСОБА_8 підлягає стягненню на користь потерпілої 184980 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 на підтримку доводів поданої ними апеляційної скарги, і які просили суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги потерпілої, пояснення представника потерпілої ОСОБА_7 , який просив апеляційну скаргу потерпілої задовольнити, а в задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника відмовити, думку прокурора про законність вироку суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненому кримінальному правопорушенні при викладених у вироку обставинах доведена зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, є вірною.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання та обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого.
Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 та обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено. Не встановлено таких і судом апеляційної інстанції.
Також суд взяв до уваги, що ОСОБА_8 раніше не судимий, має на утриманні одну малолітню дитину, по місцю реєстрації та проживання характеризується позитивно, на обліках у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення та цивільний позов не визнав повністю.
Враховуючи характер діяння і спосіб його вчинення, особу винного, позицію сторони обвинувачення та сторони захисту щодо призначення обвинуваченому покарання, дмку потерпілої про те, що обвинуваченого не слід позбавляти волі, але потрібно позбавити права керування транспортними засобами, а також інші в сукупності обставини та їх поєднання, ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства, суд прийшов до правильного висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі зі звільненням від відбування покарання з випробовуванням з позбавленням права керування транспортними засобами,
На думку колегії суддів саме таке покарання, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 про те, що суд не врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
На спростування таких доводів колегія суддів вказує, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого кримінального правопорушення. Якщо особа визнає свою вину лише частково для того щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Щире каяття повино ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалася, та нести кримінальну відповідальність за вчинене.
Щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчинення злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.
Таким чином, лише висловлення обвинуваченим жалю з приводу вчинених ним дій та наслідків таких дій, часткове визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення у тому що не вжив всіх необхідних заходів для своєчасного виявлення пішохода на пішохідному переході та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , часткове відшкодування шкоди потерпілій (лише після дослідження судом усіх доказів у кримінальному провадженні, допиту учасників кримінального провадження та розуміння неминучості відповідальності за вчинений злочин), не свідчить про щире каяття обвинуваченого у вчиненому злочині.
Про активне сприяння розкриттю злочину свідчать дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам дізнання, досудового слідства і суду у встановленні істини у справі, з`ясуванні фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття злочину.
При цьому в ході судового розгляду кримінального провадження таких обставин не встановлено, а заяви обвинуваченого ОСОБА_8 про його розкаяння з приводу вчиненого, з огляду на його заперечення фактичних обставин вчиненого ним кримінального правопорушення, правильно судом розцінені як не щирі і зроблені з метою пом`якшити або уникнути відповідальності за вчинене.
Отже, зважаючи на відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , часткове визнання вини у вчиненому та часткове віідшкодування заподіяної потерпілій шкоди, обгрунтованим є висновок суду про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі із застосуванням положень ст.75 КК України та з позбавленням права кекрування транспортними засобами.
Підстав для призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу, про що в апеляційній скарзі просять обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 , колегія суддів не вбачає.

Твердження потерпілої ОСОБА_10 в апеляційній скарзі про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням є безпідставними.
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_15 основне покарання у виді обмеження волі із застосуванням положень ст.75 КК України, суд першої інстанції дотримався положень ст.65 КК України та врахував усі обставини, які враховуються при призначенні покарання, зокрема: ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який є не тяжким злочином та вчинений з необережності; обставини вчиненого злочин; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину, позитивно характеризується; відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого; часткове відшкодування потерпілій завданої шкоди.
На думку колегії суддів зазначені обставини надали суду підставу для призначення обвинуваченому основного покарання із застосуванням ст.75 КК України.
Призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_8 за вчинене кримінальне правопорушення є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Необгрунтованими є посилання обвинуваченого та його захисника на те, що обвинувачення ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення грунтується на недопустими та неналежних доказах.
Суд першої інстанції дав належну оцінку усім доказам у кримінальному провадженні відповідно до вимог ст.ст. 85, 86, 94 КПК України, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності і взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення, та прийшов до правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Оскільки наявні в матеріалах кримінального провадження докази отримані стороною обвинувачення у порядку передбаченому ст.93 КПК України та без порушення норм КПК України, суд першої інстанції правильно визнав належними та допустимими доказами: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 27.08.2020 року разом зі схемою місця ДТП та ілюстративними таблицями до нього, протокол огляду предметів від 15.10.2020 року, постанову слідчого ВРЗСТСУ ГУНП в Хмельницькій області капітана поліції ОСОБА_16 від 15.10.2020 року про призначення експертизи комп`ютерної техніки та програмних продуктів, протокол огляду предметів від 09.11.2020 року, протокол огляду від 09.11.2020 року, постанову слідчого ВРЗСТСУ ГУНП в Хмельницькій області капітана поліції ОСОБА_16 від 14.01.2020 року про доручення проведення судової інженерно-транспортної експертизи обставин та механізму ДТП, протокол огляду предметів від 09.11.2020 року, постанову слідчого ВРЗСТСУ ГУНП в Хмельницькій області капітана поліції ОСОБА_16 від 08.09.2020 року про призначення експертизи технічного стану транспортного засобу, висновок експерта №СЕ-19/123-21/250-ІТ від 12.02.2021 року судової інженерно-транспортної експертизи обставин і механізму ДТП, висновок експерта №10.9-0275:20 від 23.10.2020 року комп`ютерно-технічної експертизи з додатками до нього.
Щодо наланих суду першої інстанції показань потерпілої, свідків та експерта, то такі покази є послідовними, логічними та узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні.

Судом правильно встановлені обставинеи вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, а висновок суду про доведеність вини обвинуваченого грунтується на належних, допустимих та достатніх доказах.

Задовольняючи частково позовні вимоги потерпілої ОСОБА_10 , суд першої інстанціх правильно виходив з того, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілій була заподіяна моральна шкода, яка полягала у фізичному болі та стражданнях, яких вона зазнача у зв`язку із ушкодженням здоров`я.
Тому, враховуючи характер правопорушення, характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, вимоги розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано оцінив заподіяну обвинуваченим ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 75000 грн.
Підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_10 про стягнення на її користь з обвинуваченого моральної шкоди у сумі 184980 грн колегія суддів не вбачає.
З огляду на викладене безпідставними є й доводи апеляційної скарги потерпілої про те, що суд не в повній мірі врахував глибину душевних та фізичних страждань ОСОБА_10 та вимушених змін у її життєвих стосунках.
Вирок суду є законим і справедливим і підстави для його зміни чи скасування відсутні.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а :

Вирок Летичівського районного суду від 09 лютого 2022 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_10 без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення,

Судді: