ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001811 від 15 листопада 2020 року, за апеляційною скаргою в.о. керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 квітня 2021 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця смт. Вороновиця Вінницької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , неодруженого, з вищою освітою, ФОП, раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -
УСТАНОВИЛА:
Вироком Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 квітня 2021 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді трьох років шести місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з однорічним іспитовим строком із покладенням на нього окремих обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.
Запобіжний захід ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено у вигляду домашнього арешту.
ЄУНСС:727/2780/21
НП:11-кп/822/109/22 Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_10
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Суддя-доповідач: ОСОБА_1 .
Вирішено питання про долю речових доказів та судових витрат у даному кримінальному провадженні.
На вказаний вирок суду першої інстанції в.о. керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, не заперечуючи правової кваліфікації дій ОСОБА_6 та доведеності його вини у скоєному кримінальному правопорушенні, просить вирок скасувати в частині призначення покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що виразилось в безпідставному застосуванні положень ст. 75 КК України, і невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, й призначити покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами терміном на 3 роки. В іншій частині вирок суду першої інстанції просить залишити без змін.
На думку апелянта, те, що ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненому, відшкодував заподіяні збитки, раніше не судимий, позитивно характеризується по місцю проживання не є достатніми для висновку суду про можливість його виправлення без реального відбування покарання.
Вказує, що суд першої інстанції лише формально вказав, однак фактично не врахував, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, покарання за яке передбачене у виді позбавлення волі від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Крім того, вказує і на те, що судом взагалі не враховано обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого вчинення злочину щодо особи похилого віку, а також те, що внаслідок його дій настали непоправні наслідки у виді смерті людини та те, що обвинувачений грубо порушив одночасно декілька положень ПДР України, неодноразово упродовж 2020-2021 років притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, в тому числі двічі у 2021 році вже після скоєння даного кримінального правопорушення.
Зазначене, на думку апелянта, свідчить про те, що ОСОБА_6 належних висновків не зробив та свідомо продовжує порушувати ПДР України, що вказує на підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого та необхідність призначення йому реальної міри покарання у виді позбавлення волі.
Згідно з вироком суду першої інстанції, 15 листопада 2020 року приблизно о 08 год. 53 хв. обвинувачений ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем марки «MAZDA-3», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в крайній правій смузі руху по вул. Г.Майдану зі сторони проспекту Незалежності в напрямку вул. Садової в м. Чернівці із швидкістю не менше 128 км/год., що є перевищенням дозволеної в межах населеного пункту швидкості 50 км/год.
Наближаючись до будинку №43-В вищевказаної вулиці, обвинувачений ОСОБА_6 проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, неправильно застосувавши прийоми керування транспортними засобами, маючи об`єктивну можливість вчасно виявити перешкоду для руху, а саме пішохода потерпілу ОСОБА_11 , яка переходила проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу зліва на право відносно руху транспортного засобу, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив наїзд на останню. Після вказаної події пішохід потерпіла ОСОБА_11 була госпіталізована в Чернівецьку лікарню швидкої медичної допомоги, де померла ІНФОРМАЦІЯ_2 від двобічної пневмонії, прогресуючої серцево-легеневої недостатності.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу потерпілій ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у відповідності до висновку комісійної судово-медичної експертизи №142 від 03 березня 2021 року спричинено тілесні ушкодження у вигляді: переломів 2-3-го ребер зліва по середньо-ключичній; правого плеча в ділянці хірургічної шийки зі зміщенням; променевої та ліктьової кісток правого передпліччя зі зміщенням; правого стегна нижній третині зі зміщенням; лонної та сідничної кісток зі зміщенням; розрив правої долі печінки ушитий кетгутом, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя в момент їх виникнення та знаходяться у опосередкованому причинному зв`язку з фактом настання смерті.
Вказану дорожньо-транспортну пригоду обвинувачений ОСОБА_6 вчинив в результаті порушення та невиконання вимог п. 1.5., 2.3.(б), 12.3., 12.4. встановлених Правилами дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністру України за № 1306 від 10 жовтня 2001 року та ведених в дію з 01 січня 202 року, які вимагають від водія:
- п. 1.5. дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;
- п. 2.3. для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
- п. 12.3. у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;
- п. 12.4. у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Порушення обвинуваченим ОСОБА_6 п. 12.4. Правил дорожнього руху з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди.
Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційної скарги, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав, у ній зазначених, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та, діючого в його інтересах, захисника ОСОБА_7 , які заперечили проти поданої апеляційної скарги прокурора, міркування потерпілого ОСОБА_8 , який просив вирок районного суду залишити без змін, надавши учасникам судового провадження слово в судових дебатах, а обвинуваченому і останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав зазначених в апеляційній скарзі та обговоривши наведені у ній доводи, колегія суддів доходить такого.
Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України в апеляційній скарзі прокурора не заперечуються, таким чином колегія суддів не переглядає та не наводить доводів на їх підтвердження.

Стороною обвинувачення оскаржується, зокрема, правильність призначення покарання обвинуваченому з огляду на положення ст.ст. 65, 75 КК України.

Як убачається зі змісту вироку, при призначенні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, як те вимагають положення ст. 65 КК України, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують обвинуваченому покарання, обставини, які обтяжують покарання, й призначив останньому покарання в межах санкції частини статті обвинувачення, у виді позбавлення волі.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без позбавлення його волі, звільнивши від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Однак, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги прокурора про необґрунтованість застосування стосовно ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, вважаючи, що судом першої інстанції, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, недостатньою мірою взято до уваги та оцінено всіх обставин, передбачених ст. 65 КК України.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із вимогами п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню, тягне за собою скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», п 20: При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v. Ukraine, Tammer v. Estonia, - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_6 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, вчинене з необережності.

Як особа обвинувачений характеризується виключно позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують обвинуваченому покарання, є щире каяття, відшкодування завданої шкоди потерпілому, те, що він являється волонтером та здійснює матеріальну допомогу ЗСУ в умовах воєнного стану.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, не встановлено.

Разом із тим, враховується характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення. Зокрема, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, хоч і характеризується необережною формою вини, проте, слід зауважити, що носить високий ступінь суспільної небезпечності, оскільки вчинений ОСОБА_6 при застосуванні джерела підвищеної небезпеки, у населеному пункті, грубо порушуючи ряд вимог ПДР України, втому числі, майже на 80 км/год. перевищив максимально допустиму швидкість руху керованого ним транспортного засобу в межах міста, чим грубо порушив ці Правила, що в момент виникнення небезпеки ускладнило можливість маневрування автомобілем, збільшило гальмівний шлях та сприяло наїзду на потерпілу.

В результаті грубого порушення ряду вимог ПДР України, обвинувачений здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , в результаті чого потерпілій було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.

Вказані обставини, зважаючи на наведені вище положення закону, Постанов Пленуму, практики ЄСПЛ, надають підстав прийти до висновку про те, що застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у даному конкретному випадку положень ст. 75 КК України - не є доцільним та виправданим в аспекті визначеної законом мети покарання, і не тільки щодо виправлення та перевиховання обвинуваченого, а й щодо превенції вчинення злочинів.

Тому, з огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що виходячи із тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та усіх інших обставин, виправлення обвинуваченого не можливе без відбування покарання, відповідно, про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, у зв`язку із чим вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Разом з тим, приходячи до висновку про необхідність призначення реального покарання, колегія суддів вважає, що встановлені по справі обставини дають підстави для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 вимог ст. 69 КК України.

Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 286 КК України, колегія суддів у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, наявність встановлених по справі обставин, які пом`якшують та відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого.

Апеляційною інстанцією встановлено та матеріалами провадження доведено, що обвинувачений ОСОБА_6 здійснивши наїзд на потерпілу ОСОБА_11 , відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи №142 від 03 березня 2021 року, спричинив їй тяжкі тілесні ушкодження як небезпечні для життя в момент їх виникнення та які знаходяться у опосередкованому причинному зв`язку з фактом настання смерті. Тобто, після вказаної ДТП потерпіла ОСОБА_11 була госпіталізована в Чернівецьку лікарню швидкої медичної допомоги, де померла ІНФОРМАЦІЯ_2 від двобічної пневмонії, прогресуючої серцево-легеневої недостатності.
Обвинувачений ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненому, визнав факт вчиненого ним кримінального правопорушення, дійсно, відверто, а не уявно визнав свою провину, виявив щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки. Крім цього, сприяв розкриттю кримінального правопорушення, надав покази з приводу обставин вчиненого. Претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого у потерпілого ОСОБА_8 немає. В ході апеляційного розгляду справи потерпілий ОСОБА_8 показав, що обвинувачений ОСОБА_6 одразу після наїзду на ОСОБА_11 здійснював матеріальну допомогу у лікуванні потерпілої, в тому числі і від пневмонії. В подальшому, усі витрати на поховання взяв на себе обвинувачений ОСОБА_6 . Останній просив обвинуваченого не позбавляти волі.

Поряд з цим, ОСОБА_6 є особою молодого віку, офіційно працевлаштований, сплачує податки на користь держави та здійснює матеріальну допомогу ЗСУ, раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на диспансерних обліках не перебуває, обвинувачений після ДТП не залишав місце пригоди, по справі відсутні обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого.

Крім того, після винесення вироку по справі, обвинувачений ОСОБА_6 займається волонтерською діяльністю, виявляє активну громадську позицію та надає допомогу потерпілим внаслідок військових дій, а також Збройним Силам України, чим забезпечує життєдіяльність нашої держави в умовах воєнного стану.

Враховуючи зазначені вище обставини, колегія суддів вважає їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що в свою чергу дає суду можливість для застосування вимог ст. 69 КК України, при призначенні основного виду покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України, а саме, перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 286 КК України - штрафу.

Крім цього, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності призначення ОСОБА_6 додаткового покарання, у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Колегія суддів вважає, що саме таке покарання, є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин по справі у їх сукупності, відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, оскаржуваний вирок скасувати в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 370, 376 ч.2, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу в.о. керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 квітня 2021 року відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати.

Визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання за цим законом із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

_________________ __________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3