Номер провадження: 11-сс/813/33/22
Номер справи місцевого суду: 496/1461/21 1-кс/496/1632/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника цивільного позивача ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 25.10.2021 про відмову у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 яка діє в інтересах ОСОБА_6 про забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні №0000704, внесеному до ЄРДР 03.08.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 25.10.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 яка діє в інтересах ОСОБА_6 про забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні №0000704, внесеному до ЄРДР 03.08.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що у даному кримінальному проваджені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 повідомлення про підозру не вручалось та ч. 6 ст. 170 КПК України передбачено вичерпний перелік осіб, на майно яких може бути накладений арешт в порядку забезпечення цивільного позову.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник цивільного позивача ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу.
Зазначає, що можлива зміна власника майна, що належить цивільним відповідачам, утруднить чи зробить неможливим відшкодування шкоди від особливо тяжкого злочину, що є неприпустимим. Вказує, що накладення арешту не позбавляє цивільних відповідачів можливості володіти та користуватись зазначеним нерухомим майном. Вважає, що оскільки досудове розслідування триває то висновки суду щодо відсутності підстав для накладення арешту на нерухоме майно, є передчасними.
Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою клопотання цивільного позивача задовольнити та накласти арешт на майно ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

Учасники кримінального провадження, будучи повідомленими про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, однак до початку судового розгляду від представника цивільного позивача ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без її участі, а тому у відповідності до положень ч. 4 ст. 107, ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено без участі сторін та без технічних засобів фіксації.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series A №98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Як вбачається з матеріалів судового провадження 03.08.2020 року прокуратурою Одеської області внесено відомості до ЄРДР на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 16.7.2020 та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000704 за фактом примушування до написання боргової розписки на суму 100000 доларів США, шляхом погрози застосування фізичного насилля.
28.09.2021 року представник цивільного позивача ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернулася до Біляївського районного суду Одеської області з клопотання про забезпечення цивільного позову у №0000704 від 03.08.2020 року за ч. 4 ст. 189 КК України відповідно до якого просила вжити заходи забезпечення у даному кримінальному проваджені шляхом арешту майна цивільних відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Оскаржуваною ухвалою від 25.10.2021 року, слідчим суддею Біляївського районного суду Одеської області у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.
Так, у поданому клопотанні як на підставу накладення арешту на майно представник зазначає, що слідчий суддя діючи в супереч встановлених Одеським апеляційним судом від 08.07.2021 підстав для накладення арешту на майно скасував арешт накладений на майно ОСОБА_8 .
Проте, як вбачається з матеріалів судового провадження, долучених до клопотання представника, питання щодо обґрунтованості накладення арешту на майно ОСОБА_8 розглядалось в межах заявлених вимог апеляційної скарги та вирішувалось лише в частині законності прийняття рішення районним судом, який на думку апелянта знаходився поза межами територіальної підсудності, органу досудового розслідування. В іншій частині питання обґрунтованості ухвали слідчого судді апеляційний суд не переглядав.
Окрім того, в поданому клопотанні зазначено, що розмір матеріальної та моральної шкоди становить 2599319,24 грн., однак представником належним чином необґрунтований такий заявлений розмір шкоди.
Разом з тим на підставу необхідності накладення арешту на зазначене в клопотанні майно є можливість забезпечення збереження майна, яке підлягає спеціальній конфіскації та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення злочину, фінансування та/або матеріального забезпечення злочину або винагороди за його вчинення; 3) були предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
Таким чином, відповідно до закріпленої норми, майно на яке просить накласти арешт представник цивільного позивача не підпадає під критерії та не є предметом спеціальної конфіскації в розумінні вимог ст. 96-1 КК України.
Також відповідно до матеріалів вбачається, що досудове розслідування кримінального провадження здійснюється вже понад двадцять місяців, однак за цей час жодній особі не повідомлено про підозру, з урахуванням того, що строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей до ЄРДР до дня повідомлення особу про підозру у кримінальному проваджені щодо особливо тяжкого злочину становить вісімнадцять місяців.
Отже, доводи представника цивільного позивача про необґрунтованість та безпідставність прийнятого слідчим суддею рішення про відмову в накладенні арешту на майно не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки спростовуються матеріалами провадження, а також дослідженими під час апеляційного розгляду доказами, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.
Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає та прокурором надано не було.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального Закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим така апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає та прокурором наведено не було.
У відповідності до положень п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу представника цивільного позивача ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 25.10.2021 про відмову у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 яка діє в інтересах ОСОБА_6 про забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні №0000704, внесеному до ЄРДР 03.08.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4