Справа № 304/1715/21 Провадження № 1-кп/304/114/2022
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2022 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілої ОСОБА_4 ,
її представника адвоката ОСОБА_5 ,
обвинуваченої ОСОБА_6 ,
її захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду кримінальне провадження №0000141 від 22 серпня 2021 року по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , з вищою освітою, одруженої (має на утриманні малолітню дитину), приватного підприємця, українки, громадянки України, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В :

21 серпня 2021 року близько 15.40 год обвинувачена ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Passat», р/н НОМЕР_1 , який знаходився у технічно справному стані, рухаючись у напрямку смт В.Березний Ужгородського району по автодорозі Н-13 сполученням Львів Самбір Ужгород, біля будинку № 8 по вулиці Ужанській у місті Перечин Ужгородського району, в порушення пунктів 2.3. «б», 11.13., 12.1., 12.4., 12.9. «б» Правил дорожнього руху України, будучи неуважною та відповідно вчасно не зреагувавши на зміну дорожньої обстановки, не вибрала безпечну швидкість руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним, здійснюючи маневр повороту ліворуч для заїзду на стоянку, виїхала на тротуар, де допустила наїзд на пішохода ОСОБА_4 , чим спричинила їй тілесні ушкодження у вигляді внутрішньо-суглобового перелому латеральних відділів проксимального епіфіза великогомілкової кістки, порушення цілісності медіального меніска по типу поздовжнього вертикального розриву; пошкодження переднього рогу латерального меніска ІІ ІІІ ст. по Stoller; часткового розриву задньої хрестоподібної зв`язки; повного травматичного розриву медіальної колатеральної зв`язки, ускладненої формуванням гострої параартикулярної гематоми; субтотального розриву медіального підтримувача наколінника; ексудативного синовіїту лівого колінного суглобу з елементами гемартрозу, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 376 від 22 листопада 2021 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за що кримінальна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 286 КК України.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнала повністю, щиро розкаялася та показала, що у суботу 21 серпня 2021 року у післяобідню пору вона, знаходячись за місцем свого проживання у місті Перечині, їхала на базар. Звертаючи з центральної дороги на стоянку, вибравши невірний радіус повороту, заїхала на тротуар таким чином, що притиснула потерпілу до дорожнього знаку. Пояснювала, що була у незручному взутті, через що її нога зіскочила з педалі гальма і автомобіль відповідно не зупинився. Вказувала на те, що відразу викликала швидку допомогу та поїхала з потерпілою до лікарні; просить суворо її не карати, оскільки про вчинене дуже жалкує, має намір відшкодувати шкоду у посильному для неї розмірі.

Потерпіла ОСОБА_4 та її представник адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримали цивільний позов поданий адвокатом ОСОБА_8 в інтересах потерпілої до обвинуваченої ОСОБА_6 про відшкодування збитків, завданих вчиненням вказаного кримінального правопорушення, просили такий задовольнити, пояснивши, що будь якого відшкодування з боку обвинуваченої не отримали.

Враховуючи, що такі фактичні обставини справи ніким не оспорюються, а учасники судового розгляду правильно зрозуміли зміст цих обставин і сумнівів у добровільності та істинності їх позиції немає, суд при вирішенні питання про обсяг доказів, які підлягають дослідженню, в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України обмежується визнавальними показами обвинуваченої, а дослідження решти доказів вважає недоцільним.

Відтак з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів в їх сукупності, суд вважає доведеною вину обвинуваченої ОСОБА_6 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні (злочині) і кваліфікує її дії за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Диспозиція ст. 286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причиновому зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження ч. 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження ч. 2, загибель кількох осіб ч. 3); причиновий зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Діяння полягає в порушенні Правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати: 1) у вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо); 2) у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо).

Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.

Причиновий зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі по собі (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК України (наприклад, керування транспортним засобом без посвідчення водія на керування транспортним засобом відповідної категорії, не зареєстрованим, або без належного номерного знака (пп. «в» п. 2.9 ПДР) тощо); б) порушення, які самі по собі (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце (наприклад, порушення правил перестроювання транспортних засобів (п. 10.3 ПДР), розвороту (п.10.7 ПДР), заборони виїзду на зустрічну смугу руху транспорту (п. 11.4 ПДР), перевищення швидкості руху транспорту (п. 12.4 ПДР) тощо).

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли. Вказана правова позиція відображена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 21.08.2019 у справі № 682/956/17.

Так само у постановах від 16 квітня 2019 року (справа № 655/47/15-к), від 13 листопада 2019 року (справа № 753/20472/15-к), від 16 жовтня 2019 року (справа № 163/1753/17) Верховний Суд також зробив правові висновки, за якими суд має звертати увагу на те, що причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушенням правил дорожнього руху й відповідними наслідками.

Таким чином, з урахуванням пояснень обвинуваченої ОСОБА_6 , яка вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнала повністю та які відповідають обставинам, викладеним в обвинувальному акті, суд вважає доведеним факт порушення ОСОБА_6 вимог пунктів 2.3. «б», 11.13., 12.1., 12.4., 12.9. «б» Правил дорожнього руху України (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну; на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках; під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год; водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 ПДР), в результаті чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої потерпілій ОСОБА_4 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Вказаний висновок суду узгоджується з п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява № 1637/04), в якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини», п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як роз`яснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також ту обставину, що обвинувачена вчинила кримінальне правопорушення у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, що характеризується підвищеною суспільною небезпекою.

Згідно ст. 12 КК України обвинувачена ОСОБА_6 вчинила нетяжкий злочин.

Як особа ОСОБА_6 за місцем проживання та останнім місцем роботи характеризується позитивно як працьовита та здібна, дисциплінована, комунікабельна, разом з чоловіком виховує малолітню доньку (а. с. 139, 137, 138, 140, 141).

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченій, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, наявність на утриманні малолітньої дитини, а також готовність відшкодування завданої шкоди.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченій, суд не знаходить.

З урахуванням зазначених обставин, відповідно до вимог кримінального закону і передбаченої цим законом санкції, а також враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких злочинів, обставини його вчинення, дані про особу винної, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, те, що вона вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, де характеризується виключно позитивно, має на утриманні малолітню доньку, у вчиненому щиро розкаялася, попросила вибачення від потерпілої, усвідомила протиправність своїх дій, зробила правильні висновки та критично розцінює свою поведінку, зобов`язується відшкодувати шкоду у посильному для неї розмірі, а також беручи до уваги інформацію, викладену у досудовій доповіді, згідно якої орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства та окремих осіб, а також те, що спосіб життя потерпілої на певний час змінився вкрай негативно, така зазнала серйозної моральної шкоди, та позицію прокурора, який просив застосувати до обвинуваченої покарання, передбачене санкцією частини 1 статті 286 КК України, у вигляді штрафу, яку підтримали також і потерпіла зі своїм представником, суд приходить до висновку про можливість призначення обвинуваченій покарання в межах мінімальної межі санкції частини статті, за якою кваліфіковано дії ОСОБА_6 , у виді штрафу з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вирішуючи питання про заявлений захисником ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_4 цивільний позов про відшкодування збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, суд приходить до такого.

Положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 129 ч. 1, ст. 374 ч. 3 п. 2 абз. 7 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому, про що у вироку зазначаються відповідні підстави.

Статтею 55 Конституції України закріплене право на судовий захист від протиправних посягань. Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

З огляду на це, при вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників і характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також визначити порядок її відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 цього Кодексу шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У цивільному позові захисник ОСОБА_8 , діючи в інтересах потерпілої, вказує на те, що ОСОБА_4 внаслідок злочинних дій цивільного відповідача завдано матеріальні збитки (майнову шкоду) на загальну суму 128 793 грн. Стан здоров`я ОСОБА_4 є вкрай важким, оскільки під час ДТП у неї були пошкоджені хрестоподібні зв`язки та медіальна колатеральна зв`язка, через що ускладнилася можливість пересування, і тільки при належній реабілітації можливо вдасться відновити повноцінну діяльність лівої кінцівки. Захисник вказує, що внаслідок заподіяння шкоди на лікування потерпілої були понесені значні грошові витрати, що складаються з вартості ліків та медикаментів, придбаних за власний рахунок, вартості окремих спеціальних аналізів; лише вартість одного імпланту для колінного суглобу склала 41 100 грн. Крім того потерпілою понесені витрати на пальне, пов`язані з неодноразовими поїздками до лікувального закладу у місто Київ та харчування там, а всього на загальну суму 8 232 грн, а через неможливість самостійно пересуватися протягом практично шести місяців потерпіла за місцем свого проживання у місті Ужгороді була змушена користуватися послугами таксі, на що витратила 10 000 грн. Також захисник посилається на майбутній реабілітаційний період, протягом якого потерпіла планує витратити 101 700 грн, що зокрема пов`язано з комплексом фізіотерапії, сеанс якої вартує 900 грн, та які протягом двох тижнів необхідно проводити кожного дня, що складе 12 600 грн, після чого протягом півроку через день, що складе приблизно 81 900 грн. У вказаний реабілітаційний період потерпіла повинна відвідувати басейн, абонемент до якого коштує 1 200 грн на місяць, та тренажерний зал задля тренування ноги (абонемент на місяць 1 150 грн); рекомендований лікарем період відвідування басейну та залу становитиме шість місяців, а тому витрати складуть 7 200 грн та 6 900 грн відповідно. Крім цього адвокат ОСОБА_8 просить суд врахувати та відповідно стягнути з обвинуваченої втрачений заробіток матері потерпілої ОСОБА_4 ОСОБА_9 , яка через травму доньки та відповідно догляду за нею була змушена піти у неоплачувану відпустку, через що втратила заробітну плату з 11 вересня 2021 року по 15 жовтня 2021 року на суму 13 711 грн. Враховуючи всі наведені обставини розмір завданої позивачу майнової шкоди (матеріальних збитків) захисник оцінює у розмірі 230 493 грн.

Окрім того адвокат вказує на те, що потерпілій спричинено немайнову шкоду, оскільки були порушені її актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив і навчальних планів; наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання.

Відтак на підставі наведеного, посилаючись на відповідні положення законодавства, адвокат просить стягнути з обвинуваченої ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_4 завдану майнову шкоду (збитки) у розмірі 230 493 грн та 13 711 грн, а також 150 000 грн в якості відшкодування моральної (немайнової) шкоди та 50 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Як роз`яснено в абз. 3 п. 4 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Відтак вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру заподіяної майнової шкоди суд враховує висновок експерта № 376 від 22 листопада 2021 року, згідно якого зокрема за даними виписки № НОМЕР_2 з КНП «Київська клінічна лікарня ШМД» у ОСОБА_4 встановлено діагноз: Закрита травма лівого колінного суглобу. Розрив передньої хрестоподібної зв`язки. Частковий розрив задньої хрестоподібної зв`язки. Розрив медіальної колатеральної зв`язки, медіального утримувача наколінника. Розрив тіла медіального меніску. Остеохондрозне ушкодження латерального виростку лівої великогомілкової кістки. Гемартроз. Забійні рани лівого стегна, правої стопи (стан після ПХО), з приводу чого було проведено хірургічне лікування: Артроскопія лівого колінного суглобу. Аутопластика ПХЗ, фіксація ендобатоном та біоінтерферентним гвинтом, шовна фіксація медіального меніска, аутопластика медіальної колатеральної зв`язки, дебрідмент, абляція (від 15.09.2021).

Експертом зроблено висновок, що вказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупих твердих предметів по ударному механізму спричинення з прикладанням значної травмуючої сили, можливим є їх виникнення у пішохода при зіткненні з автомобілем, який рухався, та по давності виникнення такі вкладаються в час ДТП, що мала місце 21 серпня 2021 року.

Також до матеріалів цивільного позову на підтвердження вартості заподіяного злочином матеріального збитку захисником ОСОБА_8 долучено копії фіскальних та товарних чеків, квитанцій та накладних про придбання лікарських засобів і медичних препаратів, які були необхідні для проведення лікування, а також відвідування оздоровчого комплексу у порядку реабілітації та придбання палива задля проїзду до медичного закладу у місто Київ.

Детальним оглядом вказаних документів у судовому засіданні встановлено належність та допустимість таких на суму 111 057,32 грн, яка у свою чергу підлягає стягненню з обвинуваченої ОСОБА_6 як цивільного відповідача в якості відшкодування матеріальної шкоди.

В частині стягнення витрат на запланований у майбутньому реабілітаційний період, що обрахований захисником на загальну суму 101 700 грн, суд вважає необхідним відмовити, оскільки вказані витрати та необхідність їх здійснення, а також заявлений адвокатом розмір не підтверджені жодним документальним доказом відповідного закладу охорони здоров`я.

Так само не підлягають задоволенню й зазначені у цивільному позові захисника ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_4 й сума обрахованих ним витрат на послуги перевезення служб таксі у розмірі 10 000 грн, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували як наявність таких витрат, так і вказаний їх розмір.

Щодо вимог про відшкодування витрат на сторонній побутовий догляд, який, за змістом цивільного позову, здійснювала мати потерпілої ОСОБА_9 , суд зазначає таке.

Статтею 1195 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, складається з втраченого заробітку (доходу), додаткових витрат, викликаних необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Специфіка відшкодування завданої здоров`ю шкоди полягає в тому, що об`єктом відшкодування є не сама зазначена шкода, а майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання цієї шкоди. До таких втрат законодавець відносить: а) заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності; б) додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Цей перелік є орієнтовним і у випадку, коли потерпілий має ще й інші втрати, які пов`язані з відповідним ушкодженням здоров`я, то він має право вимагати і їх відшкодування.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо в потерпілого у зв`язку з ушкодженням здоров`я є потреба у додаткових витратах на медичну та соціальну допомогу, що підтверджується із зазначенням їх тривалості висновком МСЕК, вони компенсуються Фондом відповідно до частини четвертої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Додаткові витрати потерпілих, на яких дія цього Закону не поширюється (потреба в них та їх тривалість мають підтверджуватися висновком судово-медичної експертизи), підлягають стягненню з особи, відповідальної за шкоду.

Розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предметів догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Беручи до уваги зазначене та відсутність наданих цивільних позивачем та її представниками допустимих доказів (висновки МСЕК або судово-медичної експертизи), а також документального підтвердження витрат на постійний сторонній/побутовий догляд, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні такої вимоги.

Довідку за вих № 071-д від 13 січня 2022 року, видану Пеха Нелі Василівні ТОВ «Ядзакі Україна» як працівнику товариства, що долучена до цивільного позову в якості доказу за вказаною вимогою, суд прийняти до уваги не може, оскільки така лише підтверджує період перебування особи у відпустці без збереження заробітної плати, однак аж ніяк не здійснення у цей час догляду за донькою (потерпілою).

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить з такого.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до частини 3 зазначеної статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

Крім цього у своєму рішенні Велика Палата Верховного суду у справі № 752/17832/14-ц від 15 грудня 2020 року вказала, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливасті та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безмірного збагачення.

Виходячи з наведеного вище законодавства та судової практики суд приходить до однозначного висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Задовольняючи позов на суму, що становить 55 000 грн судом враховуються встановлені фактичні обставини по справі, глибина моральних та психічних страждань потерпілої, тривалість її лікування, необхідність моральної реабілітації, вимушеність змін у її житті, та в той же час приймається до уваги й сімейний та майновий стан обвинуваченої, яка об`єктивно позбавлена можливості відшкодувати заявлену до відшкодування моральну шкоду у розмірі, визначеному представником потерпілої.

Вказана сума, яка визначена судом для відшкодування моральної шкоди буде відповідати принципам співмірності, виваженості, справедливості та розумності і відповідатиме прецедентій практиці Європейського суду з прав людини.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зауважує таке.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

В справі № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Велика Палата вказала, що із запровадженням з 15 грудня 2019 року змін до ЦПК законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Колегія суддів зазначила, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Велика Палата роз`яснила, що адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту.

Оглядом матеріалів кримінального провадження встановлено, що адвокатом ОСОБА_8 долучено Ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_4 та Акти виконаних робіт (наданих послуг) від 18 травня 2022 року, а відтак, за відсутності будь яких заперечень проти таких вимог у сторони захисту, у суду відсутні підстави для відмови у стягненні витрат на правову допомогу у розмірі 50 000 грн.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 під час досудового розслідування та протягом судового розгляду даного кримінального провадження не обирався, на даний час клопотань про обрання такого суду не подано, отже питання щодо нього судом не розглядається.

Заходи забезпечення кримінального провадження, вжиті ухвалою слідчого судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 28 серпня 2021 року у вигляді арешту транспортного засобу марки «Фольксваген Пасат», р/н НОМЕР_1 , скасовані ухвалою слідчого судді цього суду від 11 листопада 2021 року.

Питання речових доказів та процесуальних витрат вирішуватиметься у порядку статей 100, 124 КПК України.

Керуючись ст. 368, ч. 2 ст. 373, ст. 374 КПК України, с у д

У Х В А Л И В :

ОСОБА_6 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначити покарання у виді штрафу в розмірі 3 000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Цивільний позов адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про відшкодування збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 111 057 (сто одинадцять тисяч п`ятдесят сім) грн 32 коп в якості відшкодування матеріальної шкоди та 55 000 (п`ятдесят п`ять тисяч) грн моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн витрат на правову допомогу.

У задоволенні решти вимог цивільного позову відмовити.

Речові докази, а саме автомобіль марки «Фольксваген Пасат», р/н НОМЕР_1 , що переданий на відповідальне зберігання власника ОСОБА_10 такому повернути; диск марки «ARITA» типу CD-R 52х, ємністю data 700 mb, video 80 min, із серійним номером (RFD80M-80685), з наявним відеофайлом «WhatsApp Video 2021-08-26 at 10.15.01 ДТП», що зберігається у органу досудового розслідування при матеріалах кримінального провадження № 0000141 при них зберігати.

Процесуальні витрати за проведення судової автотехнічної експертизи № 9783 від 11 жовтня 2021 року у розмірі 1 716 (одна тисяча сімсот шістнадцять) грн стягнути з ОСОБА_6 на користь держави.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок суду може бути подана апеляція до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку суду учасники кримінального провадження можуть отримати в Перечинському районному суді Закарпатської області в порядку, передбаченому ч. 6 ст. 376 КПК України. Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Головуючий: ОСОБА_1