ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/647/20 Номер провадження 11-кп/814/765/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 червня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 лютого 2020 року за №0000120, за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 25 березня 2022 року,
встановила:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Полтава, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за:

ч.1 ст.187 КК України - на 4 роки позбавлення волі;

ч.1 ст.263 КК України - на 3 роки позбавлення волі;

ч.4 ст.296 КК України - на 3 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання - 4 роки позбавлення волі, в строк якого зараховано попереднє ув`язнення з 12 до 14 лютого 2020 року.

Задоволено частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 , стягнуто на його користь з ОСОБА_8 88265 гривень 58 копійок моральної шкоди, відмовлено в іншій частині позовних вимог.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за таких обставин.

Епізод №1.

ОСОБА_8 без передбаченого законом дозволу носив і зберігав при собі, а також за місцем проживання та роботи, перероблену вогнепальну зброю - стартовий пістолет марки "EKOL Major", калібру 9 мм, який він придбав у середині січня 2020 року та який у нього 09 лютого 2020 року о 02 годині 40 хвилин було вилучено поліцією в ході обшуку приміщення автомийки "АВТО SPA" по просп. Миру, 16 у м. Полтава.

Епізод №2.

08 лютого 2020 року приблизно о 17 годині ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, поблизу буд.13/42 по просп. Миру в м. Полтава, діючи з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, грубо порушив громадський порядок, погрожував застосуванням травматичного револьвера "Stalker", заподіянням шкоди життю та здоров`ю ОСОБА_9 і його близьким, знущався, принижував останнього. Затим цього дня з 18 години 30 хвилини до 21 години 20 хвилини ОСОБА_8 в підвалі автомийки "АВТО SPA" за згаданою вище адресою примушував ОСОБА_9 вживати алкогольні напої, погрожував застосуванням щодо нього вогнепальної зброї - пістолета "EKOL Major", та ножа, демонструючи їх дію, наніс по удару кулаком в область правого вуха та правою ногою в обличчя ОСОБА_9 , у результаті чого заподіяв потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Епізод №3.

08 лютого 2020 року приблизно з 21 години 20 хвилини до 21 години 40 хвилини ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в підвальному приміщенні автомийки "АВТО SPA" за вказаною вище адресою, з метою заволодіння чужим майном вчинив на ОСОБА_9 напад, поєднаний із погрозою застосування за допомогою стрілецької та холодної зброї насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, погрозою вбивства останнього, в ході чого заволодів належними ОСОБА_9 мобільним телефоном "Хіаоmi Redmi Note 4Х", флешкартою, об`ємом пам`яті 16 GB, вейпом "Shogun Univ" та гаманцем, загальною вартістю 2063 гривень 33 копійки.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просить змінити вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 25 березня 2022 року в частині вирішення цивільного позову та стягнути на його користь з ОСОБА_8 112 220 гривень 09 копійок у рахунок відшкодування майнової шкоди.

Свої вимоги потерпілий мотивує тим, що місцевий суд належним чином не дослідив обґрунтованість заявлених ним вимоги та не врахував те, що завдана йому майнова шкода на зазначену вище суму підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами в матеріалах кримінального провадження.

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 просять змінити вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 25 березня 2022 року, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки, й покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Свої вимоги сторона захисту мотивує тим, що суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував те, що: ОСОБА_8 визнав свою вину, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, не становить небезпеки для суспільства, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, має постійне місце проживання, роботи, міцні соціальні зв`язки та обставини, які пом`якшують його покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, добровільне відшкодування майнової та частково моральної шкоди потерпілому; за обставинами кримінальних правопорушень потерпілий фізично міг залишити місцеперебування з обвинуваченим або попросити про допомогу в інших осіб.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника на підтримку поданих ними апеляційних скарг, міркування прокурора, яка вважала відсутніми підстави для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційних скарг і дійшла висновку про те, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника належить залишити без задоволення, а апеляційну скаргу потерпілого задовольнити частково, з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінальних правопорушень за обставин, установлених судом, та правильність кваліфікації його дій за: ч.1 ст.187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), ч.1 ст.263 КК України носіння та зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, ч.4 ст.296 КК України грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганство), вчинене із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, обґрунтованість вирішення цивільного позову потерпілого в частині стягнення моральної шкоди в апеляційних скаргах не оспорюються та не заперечуються, а тому відповідно до ст.404 КПК України у зазначеній частині оскаржуваний вирок у апеляційному порядку не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.407 та п.3 ч.1 ст.408 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі збільшення сум, які підлягають стягненню, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Доводи ж сторони захисту, які зводяться до недотримання судом першої інстанції пов`язаних із суддівським розсудом вимог закону та необхідності звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку, колегія суддів уважає необґрунтованими.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд першої інстанції не вийшов за межі дискреційних повноважень, при призначенні покарання виконав указані вище вимоги закону та врахував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, що відповідно до ст.12 КК України є тяжкими злочинами, особу обвинуваченого, який фактично визнав вину у вчиненому, не судимий (т.2 а.п. 184), має постійне місце проживання та роботи (т.2 а.п. 188), 23 грудня 2021 року щодо нього закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 жовтня 2021 року за ч.2 ст.125 КК України (т.3 а.п. 46), дані досудової доповіді, відповідно до яких ризики вчинення ОСОБА_8 повторного кримінального правопорушення та його небезпеки для суспільства є високими, а виправлення ОСОБА_8 без позбавлення чи обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства (т.1 а.п. 121-123), наявність обставини, яка пом`якшує покарання добровільне часткове відшкодування шкоди (в сумі 6 000 гривень), та обставини, що його обтяжує вчинення кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння.

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства шляхом призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям, однак у мінімально можливому розмірі за сукупністю кримінальних правопорушень.

При цьому першою судовою інстанцією обґрунтовано не визнано наявними обставини, які пом`якшують покарання, у вигляді щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до вчиненого, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Обвинувачений же попри те, що фактично визнав вину, не надав належний критичний осуд своїй протиправній поведінці, заперечуючи в ході судового розгляду, що носив і зберігав вогнепальну зброю. Окрім того, ОСОБА_8 на протязі більше 2 років з дня вчинення злочинів, будучи працевлаштованим, компенсував ОСОБА_9 6 000 гривень завданої шкоди, що є недостатнім для висновку про повне визнання обвинуваченим негативних наслідків для потерпілого з урахуванням перенесених останнім страждань та душевного болю.

Щодо активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, то воно, як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів по справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним.

Між тим, з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що поведінка ОСОБА_8 була проявом активного сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, направлена на активну та ініціативну допомогу слідству в установленні нових фактів і обставин, а не тих, які встановлені самостійно органом досудового розслідування, при тому, що під час проведеного слідчого експерименту обвинувачений також наполягав на власній версії подій про те, що не знав щодо носіння й зберігання ним зброї, яка є вогнепальною (т.2 а.п. 77-85). Не зазначено в чому саме полягала активність та ініціативність у сприянні ОСОБА_8 правоохоронним органам і в апеляційних скаргах сторони захисту, а визнання обвинуваченим своєї вини та надання правдивих показань по обставинах певних злочинів ще не підтверджує наявності такої обставини як активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Аналізовані захисником у скарзі обставини кримінальних правопорушень не зменшують їх високий ступінь суспільної небезпеки та особи обвинуваченого, який учинив 3 тяжких злочини, в тому числі в стані алкогольного сп`яніння, поєднані з погрозою застосування за допомогою вогнепальної, травматичної та холодної зброї шкоди життю та здоров`ю потерпілого, а також його близьким. При вчиненні хуліганства ОСОБА_8 заподіяв ОСОБА_9 і тілесні ушкодження, продовжував злочинні дії тривалий час, після чого ще й вчинив розбійний напад з корисливих мотивів.

Щодо аргументів захисника про посередню характеристику обвинуваченого, то вони є неспроможними, оскільки за даними довідки ОСОБА_8 характеризується негативно (т.2 а.п. 183).

Колегія суддів ураховує те, що обвинувачений на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (т.2 а.п. 185-186), однак зважаючи на викладене вище, ці обставини не мотивованою та достатньою підставою для пом`якшення чи зміни способу виконання обраного останньому заходу примусу.

Обставину, яка пом`якшує покарання, у вигляді добровільного часткового відшкодування шкоди, відсутність судимостей у ОСОБА_8 , наявність у нього постійного місця проживання та роботи, належним чином враховано судом першої інстанції при призначенні покарання, а тому колегія суддів не вбачає підстав для їх повторного врахування.

Ураховуючи наведене вище, певні позитивні дані про особу винного (відсутність судимостей, неперебування на спеціальних обліках у медичних закладах, наявність постійного місця проживання та роботи) та обставина, що пом`якшує покарання, між тим істотно не знижує суспільну небезпеку ОСОБА_8 та вчиненого ним злочину, не вказують на наявність достатніх підстав для застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, натомість обґрунтовано вплинули на призначення обвинуваченому в цілому мінімального покарання.

Отже, призначене місцевим судом ОСОБА_8 покарання, яке за санкціями ч.1 ст.187, ч.1 ст.263 КК України є мінімальним, ч.4 ст.296 КК України наближеним до мінімального, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 70 КК України, з урахуванням принципів співмірності, індивідуалізації за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Нових обставин, які би переконали колегію суддів у протилежному висновку, ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції при призначенні покарання, в ході апеляційного розгляду наведено не було.

Доводи в апеляційній скарзі потерпілого про неправильне вирішення місцевим судом заявленого ним цивільного позову, є частково слушними.

Положеннями ч.2 ст.127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Згідно з вимогами ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

У силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, факт заподіяння реальних збитків та їх вартість має доводити сторона, яка заявила цивільний позов. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Суд першої інстанції, розглядаючи цивільний позов, правильно визнав необґрунтованими та недоведеними позовні вимоги про стягнення на користь потерпілого витрат на проїзд та повернення квитків.

Так, ОСОБА_9 зазначає, що після перебування в м. Полтава, 11 лютого 2020 року він мав повернутися в м. Київ разом із батьком ОСОБА_10 , який є свідком у даному кримінальному провадженні, однак внаслідок вчинення щодо нього злочину, вони залишились у м. Полтава, квитки на потяг, вартістю 136 гривень 33 копійок, вимушені були повернути, за що отримали лише 11 гривень 34 копійки, після проведення їх допиту 11 лютого 2020 року придбали нові квитки, вартістю 444 гривні 25 копійок.

Між тим, цивільний позивач, посилаючись на долучені скріншоти про придбання 10 лютого 2020 року 2 квитків на потяг №138Д, сполучення "Лисичанськ-Хмельницький" з м. Полтава до м. Київ (т.1 а.п. 39), 12 лютого 2020 року - 2 квитків на потяг № 712Д, сполучення "Костянтинівка-Київ Пасажирський" з м. Полтава до м. Київ (т.1 а.п. 41), а також щодо повернення квитків на потяг №138Д 10 лютого 2020 року (т.1 а.п. 40), не надав проїзні документи, повістки про виклик до органу досудового розслідування на відповідні дати, тобто не довів, що він особисто користувався чи мав намір скористатися послугами залізничних перевезень на підставі придбаних квитків, дійсно поніс ці витрати та здійснив їх саме у зв`язку з даним кримінальним провадженням.

Спростовуючи доводи цивільного позову в частині компенсації витрат на проїзд ОСОБА_9 і його батька для участі в слідчих діях 06 березня 2022 року, місцевий суд мотивовано вказав також на їх недоведеність з огляду на те, що потерпілим не було надано документів, які би підтверджували виклик ОСОБА_9 до слічого для проведення за його участю слідчих чи процесуальних дій у вказану дату. Відомостей про наведене матеріали справи не містять та не долучено потерпілою особою до апеляційної скарги, через це відсутні підстави стверджувати, що дані витрати пов`язані із прибуттям ОСОБА_9 до місця досудового розслідування з метою виконання завдань кримінального провадження.

Щодо вимог про відшкодування витрат на проїзд батька потерпілого - ОСОБА_10 , який викликався як свідок для проведення слідчих дій на 06 березня 2020 року (т.1 а.п.45), то вони, виходячи з приписів ст.118 КПК України підлягають компенсації особисто останньому, а не ОСОБА_9 .

Також слід зазначити, що перелік суб`єктів звернення та порядок стягнення витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування, унормовано в ч.2 ст.122 КПК України, відповідно до якої витрати, пов`язані із участю потерпілих у кримінальному провадженні, здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України, в той час як потерпілий звернувся з позовом про стягнення витрат такого характеру безпосередньо до обвинуваченого.

З приводу вимог ОСОБА_9 про стягнення на його користь 8251 гривні 02 копійок витрат на придбання медичних препаратів та проведення аналізів, то вони обгрунтовано задоволені частково за оскаржуваним вироком.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілим під час лікування внаслідок завданої здоров`ю шкоди придбавались за власний рахунок призначені йому лікарські засоби на суму 2732 гривень 58 копійок (т.1 а.п. 50), сплачувались проведення обстежень і аналізів у лабораторіях "Сінево" на суму 615 гривень (т.1 а.п. 54-55) та ТОВ "МЛ "Діла" - 918 гривень (т.1 а.п. 56-61), що доводиться копіями фіскальних чеків і медичною документацією закладів охорони здоров`я. З аналізу медичної документації підтверджується факт необхідності та обґрунтованості зазначених вище витрат на загальну суму 4 265 гривень 58 копійок, які понесені потерпілим унаслідок учинення щодо нього злочину, перебування цих витрат у причинно-наслідковому зв`язку із заподіяною шкодою здоров`ю ОСОБА_9 . Разом з цим місцевим судом до названого вище переліку правильно не включено суми за:

купівлю 2 плиток гематогену, холосасу та медичних масок, придбання яких не пов`язане з лікуванням від перенесених травм і безпосередньо не перебуває в причинному зв`язку з наслідками вчиненого ОСОБА_8 злочину (т.1 а.п. 50);

чеком №215606 від 19 квітня 2020 року у зв`язку з тим, що за змістом даного фіскального документа не встановлено, які товари придбавались у аптеці (т.1 а.п. 50);

сформовані замовлення в аптеці "Доброго дня" від 24 квітня 2020 року з огляду на відсутність інформації про завершення процесу оформлення таких замовлень і, як наслідок, їх оплати ОСОБА_9 (т.1 а.п. 51-53).

Урахувавши те, що під час провадження ОСОБА_8 відшкодував зазначені вище обґрунтовані витрати, пов`язані із лікуванням потерпілого, в сумі 4 265 гривень 58 копійок, суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відсутності підстав для їх стягнення за цивільним позовом як таких, що уже компенсовані обвинуваченим.

Так само відсутні правові підстави для відшкодування на користь потерпілого можливих витрат на необхідність проведення в майбутньому повторної хірургічної операції (58 750 гривень) та дослідження МРТ (2 000 гривень), оскільки на даний час наведені операція та дослідження не проведені, їх точна вартість не встановлена, та доказів на підтвердження понесених обґрунтованих витрат щодо лікування на майбутнє ОСОБА_9 не надано. Обвинувачений повинен відповідати за реальні матеріальні збитки, які завдав своїми злочинними діями, а не за витрати, які, можливо, будуть затрачені в майбутньому. Названі ж цивільним позивачем витрати відносяться до тих, які можуть бути понесені в майбутньому, й за наявності документального підтвердження у визначений законодавством спосіб, останній може вирішити питання щодо їх стягнення шляхом пред`явлення відповідного позову в порядку цивільного судочинства.

Що стосується позову в частині стягнення вартості проведеного психологом ГО "Вірю в тебе" дослідження психоемоційного стану потерпілого, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який, проаналізувавши зміст платіжного документа із наданим лікарем висновком, правильно зазначив про недоведеність позивачем того, що перераховані ним гроші є оплатою та витратами за проведення дослідження його психоемоційного стану. При цьому дані обставини в апеляційній скарзі не спростовано.

Потерпілим у апеляційній скарзі порушується питання й про стягнення витрат на реабілітаційний масаж, проте, поряд з актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000001 від 04 березня 2020 року (т.1 а.п. 77), ним не представлено жодних доказів на підтвердження факту сплати коштів та понесення витрат за отримання вказаної послуги.

Що стосується вимог, які зводяться до необхідності компенсації ОСОБА_9 витрат за 24 сеанси психологічного консультування в сумі 36 000 гривень, то вони не підлягають задоволенню. У цій частині ОСОБА_9 у скарзі посилається на квитанції №125 від 03 липня 2020 року та №147 від 03 серпня 2020 року, за якими позивачем перераховано кошти ФОП ОСОБА_11 , підставою вказано психологічне консультування (24 сеанси). Однак, це є явно недостатнім для висновку про обгрунтованість ініційованих позовних вимог, зважаючи на відсутність будь-якої інформації на підтвердження того, що особа, на рахунок якої здійснено грошовий переказ, є лікарем і здійснює діяльність у сфері психології. Суду не надано відомостей про дійсне проходження потерпілим цих сеансів, рахунок виконавця послуг, з якого можливо було би встановити вартість сеансів, а також у самому позові не обгрунтовано та не мотивовано щодо наявності даних про об`єктивну необхідність психологічного консультування на протязі вказаного часу.

Разом з цим суд першої інстанції, аналізуючи безпосередньо досліджені докази, визнав доведеним і встановив, що ОСОБА_8 в ході розбою заволодів належними ОСОБА_9 мобільним телефоном "Хіаоmi Redmi Note 4Х", вартістю 800 гривень, флеш картою, об`ємом пам`яті 16 GB, вартістю 200 гривень, вейпом "Shogun Univ", вартістю 883 гривень 33 копійки та гаманцем, вартістю 50 гривень, з грошовими коштами в сумі 130 гривень, чим заподіяв потерпілому майнової шкоди на загальну суму 2063 гривень 33 копійки. Установлена судом вартість перерахованого майна не оспорювалась ніким з учасників процесу в суді першої інстанції і саме такий розмір шкоди знаходиться в прямому причинному зв`язку із вчиненим злочином. Твердження ж ОСОБА_9 у апеляційній скарзі про те, що вартість названого гаманця складає 179 гривень з посиланням на роздруківку з інтернет-магазину (т.1 а.п.38) є необрунтованими, оскільки за цією роздруківкою відображено вартість нової речі та не враховано ступінь зносу гаманця, в тому числі, виходячи й з його тривалості перебування у вжитку потерпілого. Також цивільним позивачем не підтверджено, що зображений гаманець є аналогічним тому, яким у нього заволодів обвинувачений, через це не доведено іншу вартість названої речі, від тієї, яку було встановлено за результатами розгляду пред`явленого обвинувачення.

Під час досудового розслідування шляхом повернення частини викраденого майна потерпілому компенсовано 1683 гривень 33 копійки зазначеної майнової шкоди, що не заперечується ОСОБА_9 у скарзі. Даних про здійснення іншого відшкодування вартості викраденого майна матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, з обвинуваченого на користь потерпілого підлягали стягненню 380 гривень (2063 гривні 33 копійки 1683 гривень 33 копійки) майнової шкоди, яку місцевим судом за пред`явленим позовом помилкового стягнуто не було.

Інших же доводів щодо неправильності вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілим у апеляційній скарзі не наведено.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_9 у поданому позові ставив питання про стягнення з обвинуваченого 54 270 гривень 09 копійок у рахунок відшкодування майнової шкоди (т.1 а.п. 36), такий же розмір просив стягнути і в надісланій перед судовими дебатами в місцевому суді письмовій заяві (т.3 а.п. 35-38), не змінюючи протягом усього розгляду справи суму заявлених вимог у цій частині. Тому апеляційні доводи цивільного позивача про необхідність стягнення на його користь 112 220 гривень 09 копійок майнової шкоди є неприйнятними.

Урахувавши наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваний вирок у частині вирішення цивільного позову належить змінити, оскільки таке рішення не впливає на обсяг обвинувачення та правову кваліфікацію кримінальних правопорушень.
Отже, апеляційна скарга потерпілого підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

ухвалила:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 25 березня 2022 року щодо ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову змінити.
Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 380 гривень у рахунок відшкодування майнової шкоди.
В іншій частині вирок залишити без зміни.

У зв`язку з набранням вироком законної сили ОСОБА_8 взяти під варту в залі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4