Провадження №11-кп/801/277/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_6 , апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 січня 2022 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Дніпропетровського обласного суду від 16 травня 2000 року на покарання у виді позбавлення волі строком 15 років,

за участю сторін кримінального провадження
прокурора : ОСОБА_8 ,
захисника : ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и в:

Захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити нову ухвалу та задовольнити клопотання ОСОБА_7 про заміну йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі на інший вид покарання позбавлення волі строком на 15 років.
Засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить задовольнити клопотання про заміну йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі на інший вид покарання позбавлення волі строком на 15 років.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 січня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Дніпропетровського обласного суду від 16 травня 2000 року на покарання у виді позбавлення волі строком 15 років.
Вимоги апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 мотивував тим, що суди, які приймали рішення щодо засудженого ОСОБА_7 незаконно виходили з того, що пом`якшення кримінальної відповідальності осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, відбулося із Законом України №1483 (1483), положення якого мали зворотну дію в часі, а не з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року. На підставі цього судові інстанції призначили ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі, незважаючи на те, що він вчинив особливі тяжкі злочини до набрання чинності Закону України №1483 (1483).
Ухвала суду є незаконною та підлягає скасуванню на підставі ст.ст.407,409,411,413 КПК України через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність.
На думку ОСОБА_7 , він не може бути засуджений до довічного позбавлення волі. До нього може бути застосований вид покарання позбавлення волі строком на 15 років тому, що довічне позбавлення волі є більш суворою мірою покарання порівняно з максимальною, передбаченою КК України, чинним у період з 29 грудня 1999 року (день прийняття Рішення Конституційним Судом України у справі про смертну кару) до 29 березня 2000 року (день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» (Закон 1483-14).
Тому застосування до нього довічного позбавлення волі, на думку ОСОБА_7 , посилює його відповідальність за вчинений ним злочин і порушує тим самим його конституційне право на пом`якшення цієї відповідальності.
Крім того, на думку ОСОБА_7 , довічне позбавлення волі є катуванням, та його застосування суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Враховуючи міжнародно-правові документи ратифіковані Україною, на думку ОСОБА_7 , на підставі правових норм, а також вимог статті 58 Конституції України та положень ст.5 КК України, до нього не може застосовуватись покарання у вигляді довічного позбавлення волі, оскільки на час вчинення ним злочинів такий вид покарання чинним на той час КК України не був передбачений.
В доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 вказує, що суд першої інстанції при розгляді клопотання ОСОБА_7 порушив ст.58 Конституції України, ст.5 КК України.
Пом`якшення кримінального покарання Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року (v011p710-99) рівнозначне зміні положень КК 1960 року законом, прийнятим Верховного Радою України.
У зв`язку з цим особам, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності Законом №1483 (1484-14), суди мають призначати покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`ятнадцяти років, оскільки положення КК України 1960 року щодо смертної кари як виду покарання визнані неконституційними.
Крім того, на думку сторони захисту, ухвала суду першої інстанції суперечить вимогам ст.ст.3,28,58 Конституції України, статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці ЄСПЛ, що відповідно до вимог ст.413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Вимоги апеляційної скарги засуджений ОСОБА_7 мотивує тим, що ухвала Вінницького міського суду від 13.01.2022 року не відповідає вимогам ч.ч.3,4 ст.370 КПК України.
На момент розгляду кримінальної справи Дніпропетровським обласним судом максимальна міра покарання за ст.93 КК України (в редакції 1960 року) була не смертна кара, як це вказує Вінницький міський суд, а довічне позбавлення волі, підтверджується документами доданими до клопотання.
Відповідно до обгрунтування та висновку ухвали Вінницького міського суду від 13.01.2022 року довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення ОСОБА_7 особливо тяжких злочинів, тому положення Кодексу 1960 року, із змінами, внесеними Законом №1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_7 .
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на 15 років, що як альтернативне смертній карі покарання.
Отже заміна смертної кари в розумінні правового положення допускається, виключно, для випадків заміни призначеного покарання у вигляді смертного вироку/вироку, яким призначено покарання у вигляді смертної кари/ на інший більш м`який вирок на підставі законодавчо встановленої процедури. Так, кожен кого засуджено до смертної кари, має право просити про помилування чи про пом`якшення вироку. Таким чином, що і було зроблено судами, засудженим до смертної кари пом`якшення вироку на довічне позбавлення волі.
Разом з тим, суд не дав відповіді правого визначення про дію закону в часі у тому випадку якщо правовідносини розпочалися до набрання чинності закону №1483-ІІІ, а закінчилися під час /набрання чинності/ новоприйнятим законом, який по іншому регулює такі правовідносини.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_6 , які підтримали вимоги викладені в апеляційних скаргах та просили їх задовольнити; прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції вважав законним та вмотивованим, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком 15 років, суд першої інстанції врахував та ретельно перевірив всі обставини, які мають значення для прийняття правильного судового рішення.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 засуджений вироком Дніпропетровського обласного суду від 16.05.2000 за ст.ст.69, 142 ч.3, 142 ч.2, за ст.86 ч.2, ст.122 ч.1, ст.193 ч.3, ст.93 п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», «і», 17,19,93 п.п. «а», «ж», «з», «і», ст.70, ст.42 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 30.01.2001 вирок Дніпропетровського обласного суду від 16.05.2000 змінено та виключено з вироку кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 142, ч. 3 ст. 193 КК України, в решті вирок Дніпропетровського обласного суду від 16.05.2000 залишено без змін.
Статтею 82 КК України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Законодавством не передбачено застосування наведених норм до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

У справі «Laszlo Magyar проти Угорщини» від 20 травня 2014 року згідно позицій якого, засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.
Посилання захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 в апеляційних скаргах на недотримання судом першої інстанції положень Конституції України, ст. 3 Конвенції з прав людини суд апеляційної інстанції оцінює критично.
На думку сторони захисту суди, які приймали рішення стосовно ОСОБА_7 незаконно виходили з того, що пом`якшення кримінальної відповідальності осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, відбулося згідно із Законом України №1483 (1484-14), положення якого мали зворотну дію в часі, а не з рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року, на думку ОСОБА_7 довічне позбавлення волі є більш суворою мірою покарання порівняно з максимальною, передбаченого КК України, чиним в період з 29.12.1999 до 29.03.2000.
Зазначені твердження є безпідставними.
Приймаючи рішення, суд першої інстанції вірно мотивував своє рішення, послався на рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 1-33/99, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування. У подальшому, 22.02.2000 до ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) внесено зміни відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання з «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».
Конституційний суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999 КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який має повноваження лише на визнання неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.
Суд першої інстанції проаналізував доводи ОСОБА_7 та дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована, з чим погоджується і апеляційний суд.
У рішенні «Петухов проти України» від 12.03.2019 Європейський суд з прав людини визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми, у разі набуття вказаним рішенням Європейського суду з прав людини статусу остаточного, держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці Європейського суду з прав людини (§ 194).
Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність даних для заміни довічного ув`язнення.

Засуджений ОСОБА_7 не навів конкретних фактів порушення судом його прав та законних інтересів, а обмежився перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені не були. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.
Висновки суду щодо необґрунтованості посилань ОСОБА_7 на те, що відносно нього безпідставно застосовано покарання у виді довічного позбавлення волі належним чином умотивовано.
Крім того, слід зазначити, що на час ухвалення вироку відносно ОСОБА_7 в законодавстві України було визначено покарання у виді довічного позбавлення волі. В клопотанні, яке було подане до суду першої інстанції фактично ставиться питання про заміну покарання. В даному випадку неможливо в порядку ст.537 КПК України розглянути законність призначеного покарання ОСОБА_7 , оскільки в порядку виконання вироку законність призначеного покарання не перевіряється.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки місцевого суду та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено
Таким чином, на думку колегії суддів, судом першої інстанції прийнято законне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування якого відсутні.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги з доповненнями захисника ОСОБА_6 , та апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 .

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13.01.2022 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Дніпропетровського обласного суду від 16.05.2000 року на покарання у виді позбавлення волі строком 15 років залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4