Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

11 жовтня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2021 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000331 від 11 березня 2019 року відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Яготин Київської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого до засудження в АДРЕСА_1 , відбуваючого покарання в Державній установі «Городищенська виправна колонія (№96)», за адресою: вул. Рівненська, с. Городище Рівненського району Рівненської області, раніше засудженого вироком Яготинського районного суду Київської області від 02.03.2015 за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією майна,
-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.391 КК України та призначено покарання виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч.1 ст.71 КК України, частково приєднано до покарання за новим вироком, невідбуту частину покарання за вироком Яготинського районного суду Київської області від 02.03.2015 року, призначивши остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк два роки два місяці.
До набрання вироком законної сили, запобіжний захід, ОСОБА_6 обрано у виді тримання під вартою. Строк покарання ухвалено рахувати з 15 вересня 2021 року.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_6 , відбуваючи покарання у виді позбавлення волі у Державній установі «Городищенська виправна колонія (№96)», будучи особою відносно якої впродовж року застосовано стягнення у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери), о 15 годині 45 хвилин 11.03.2019 року, здійснив злісну непокору вимогам адміністрації установи виконання покарань, яка виразилась у категоричній відмові виконати законну вимогу начальника відділення соціально-психологічної служби №2 ДУ «Городищенська ВК (№96)», а саме приступити до робіт по благоустрою колонії і прилеглих до неї територій, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених, що включало в себе фарбування визначеної частини стіни спального приміщення відділення соціально-психологічної служби №2 ДУ «Городищенська ВК (№96)».
Згідно графіку залучення засуджених відділення СПС №2 до робіт з благоустрою колонії і прилеглих до неї територій, а також поліпшення житлово- побутових умов засуджених або допоміжних робіт із забезпечення колонії продовольством від 28.02.2019 року на березень 2019 року, засуджений ОСОБА_6 , 11.03.2019 був черговим по відділенню СПС №2 до робіт з благоустрою колонії і прилеглих до неї територій, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених або допоміжних робіт із забезпечення колонії продовольством на березень 2019 року, також він був забезпечений відповідним інвентарем для виконання вищевказаних робіт (фарба, щітка для фарбування) та засобами індивідуального захисту (гумові рукавички, робочий одяг, марлева пов`язка) та за станом здоров`я міг залучатися до праці.
В подальшому начальником відділення соціально-психологічної служби №2 ДУ «Городищенська ВК (№96)», для засудженого ОСОБА_6 , додатково було роз`яснено його права та обов`язки, передбачені ст.107 КВК України, попереджено про дисциплінарну та кримінальну відповідальність у разі невиконання законної вимоги представника адміністрації згідно ст. 132 КВК України та ст. 391 КК України.
Після вказаних дій засуджений ОСОБА_6 , повторно відмовився від виконання вищевказаних робіт, таким чином вчинив злісну непокору законним вимогам адміністрації установи, чим порушив ст.9 КВК України, згідно якої засуджені зобов`язані виконувати законні вимоги адміністрації органів та установ виконання покарань, а також норми ч.3 ст.107 КВК України, п.29 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, згідно яких засуджені зобов`язані виконувати всі законні вимоги персоналу установи.
В поданій апеляційній скарзі захисник в інтересах обвинуваченого покликається на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, так як відмова обвинуваченого не стосувалася категоричного заперечення виконання робіт, а ґрунтувалася на тому, що його не було забезпечено засобами захисту.
Вважає, що судом не взято до уваги те, що відсутній факт категоричної відмови обвинуваченого виконати вимогу представника адміністрації колонії, а також факт злісної непокори чи іншої протидії адміністрації.
На думку захисника, дії обвинуваченого не містять в собі складу злочину, передбаченого ст. 391 КК України.
Просить скасувати вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2021 року та ухвалити новий, яким закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діяннях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення.
До початку апеляційного розгляду стороною захисту заявлено зміни до апеляційної скарги щодо зміни вироку суду в частині призначеного покарання за інкримінований злочин з проханням призначити покарання у мінімальному розмірі, передбаченому ст. 391 КК України та визначення остаточного покарання у відповідності до вимог ст. 71 КК України, частково приєднавши невідбуту частину покарання з врахуванням частини відбутого строку покарання за попереднім вироком.
Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу з врахуванням заявлених змін, прокурора, який не заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого зі зміненими вимогами, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги з відповідними змінами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченого підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ст. 391 КК України, як злісна непокора законним вимогам адміністрації установи виконання покарань особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери), в апеляційній скарзі, відповідно до заявлених обвинуваченим і захисником змін до апеляційної скарги, не оскаржується, сторона обвинувачення апеляційної скарги не подавала, тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Разом з тим, переглядаючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повному обсязі дотримався вимог закону щодо основних засад призначення покарання.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання ? кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості в редакції Закону № 4025-VI від 15.11.2011 року (нетяжким злочином в редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018 року), дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується негативно, відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність обставин, що обтяжують покарання - рецидив злочину, прийшовши до висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання в межах санкції ст.391 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки з призначенням остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків.

Однак на думку колегії суддів суд першої інстанції не в повній мірі врахував встановлені обставини, які мають значення для призначення покарання та помилково прийшов до висновку, що досягнення мети покарання можливо лише при такому розмірі позбавлення волі як 2 роки, тобто наближеному до максимального, передбаченого санкцією ст. 391 КК України, допустивши невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки злочин вчинений ОСОБА_6 є середньої тяжкості (нетяжким злочином) та він тривалий термін відбуває покарання (за попереднім вироком початок відбування покарання - 22.01.2015 року, кінець 22.01.2022 року, за новим вироком на момент перегляду вироку в апеляційному порядку відбув більше 1 року з призначеного остаточного покарання), а самі обставини злісної непокори, не вказують на підвищену суспільну небезпечність злочину для призначення такого значного покарання за його вчинення.

Відповідно до позицій Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.20015), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значними, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» ( п.38 рішення від 16.10.2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

В судовосму засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у вчиненому та висловив щирий жаль з приводу вчиненого, зазначивши, що зробив для себе відповідні висновки щодо обов`язку дотримання належної поведінки та виконання законних вимог адміністрації установи, зобов`язавшись не допускати подібної поведінки під час відбування покарання.

Враховуючи встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, визнання вини ОСОБА_6 та щире розкаяння у вчиненому під час апеляційного розгляду, тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, колегія суддів прийшла до переконливого висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі до мінімального, передбаченого санкцією частини статті за інкримінований злочин, з визначенням остаточного покарання на підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків з застосуванням принципу часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за попереднім вироком 1 місяць позбавлення волі.
На думку колегії суддів, саме таке покарання, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання.
За таких обставин, колегія суддів, керуючись ст. 408 КПК України, вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання змінити і таким чином задовольнити вимоги поданої захисником в інтересах обвинуваченого апеляційної скарги з врахуванням відповідних змін.
В решті вирок є законним і обгрунтованим та підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 з урахуванням заявлених змін задовольнити.
Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 15 вересня 2021 року стосовно ОСОБА_6 за ст. 391 КК України змінити в частині призначеного покарання.
Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за новим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Яготинського районного суду Київської області від 02 березня 2015 року, визначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 1 (один) місяць.
В решті вирок суду залишити без зміни.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим ОСОБА_6 ? в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3