УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2021 року
м. Київ
справа №752/64/18
провадження № 51-3986ск21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст, в тому числі оскаржуваного судового рішення, і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 30 грудня 2019 року ОСОБА_4 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Вказує на істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Прокурор вважає необґрунтованим виправдання ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 309 КК і не погоджується з рішенням про визнання доказів неналежними та недопустимими. При цьому вказує на порушення судом першої інстанції вимог ст. 94 КПК, посилаючись на те, що суд не надав належної оцінки всім доказам у їх сукупності, що суттєво вплинуло на законність прийнятого ним рішення. Стверджує, що протокол огляду місця події від 14 серпня 2017 року є допустимим доказом, який свідчить про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК. На його думку, суди помилково дійшли до висновку про те, що працівниками поліції було здійснено незаконне затримання та особистий обшук ОСОБА_4 без складання відповідних протоколів. Крім того, прокурор вказує на те, що апеляційний суд, як і суд першої інстанції, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання прокурора про допит понятих та свідків, а також у повторному дослідженні протоколу огляду місця події та висновку експерта, чим порушив принципи безпосередності дослідження доказів та змагальності сторін. На переконання прокурора, апеляційний суд належно не перевірив доводів його апеляційної скарги щодо незаконності виправдувального вироку суду першої інстанції та не навів підстав, за яких визнав ці доводи необґрунтованими, а тому постановлена цим судом ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК та є незаконною.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався в незаконному придбанні та зберіганні психотропної речовини без мети збуту.
Зокрема, ОСОБА_4 інкримінувалося те, що у невстановлені досудовим розслідування час, місці та спосіб, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання особливо небезпечної психотропної речовини без мети збуту незаконно придбав психотропну речовину - амфетамін, загальною масою у речовині та змиві з пакету з речовиною 1,346 г, яка знаходилася в чотирьох поліетиленових пакетиках з пазовим замком, які поклав до правої кишені шортів і незаконно зберігав без мети збуту, поки 14 серпня 2017 року о 21:11 був зупинений працівниками поліції біля будинку № 13/16, розташованого у провулку В. Жуковського в м. Києві, та о 21:45 за участю понятих добровільно їх видав працівникам поліції.

Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в основу обвинувачення ОСОБА_4 покладено рапорт працівників поліції про те, що 14 серпня 2017 року під час поверхневого огляду вони виявили у його правій кишені шортів 4 пакети, в яких знаходилася порошкоподібна речовина білого кольору масою приблизно 5 грамів; протокол огляду місця події з додатком від 14 серпня 2017 року, згідно з яким слідчим за участю понятих ОСОБА_5 і ОСОБА_6 під час огляду асфальтної ділянки місцевості поблизу будинку №13/16 по вул. В. Жуковського в м. Києві було виявлено ОСОБА_4 , який добровільно видав з правої кишені шортів 4 пакети з пазовими замками, в яких знаходилась порошкоподібна речовина білого кольору; показання свідка ОСОБА_7 .
Виправданий ОСОБА_4 під час судового розгляду заперечував свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК.
Під час розгляду цього кримінального провадження суд першої інстанції оцінив надані стороною обвинувачення докази на предмет допустимості.
Так, з протоколу огляду місця події від 14 серпня 2017 року, слідує, що огляд проводився у період з 21:45 по 22:12 слідчим за участю понятих ОСОБА_5 та ОСОБА_8 . Зі змісту протоколу було здійснено огляд асфальтної ділянки місцевості розміром 1х1, що знаходиться в АДРЕСА_2 , на пішохідній доріжці якої знаходиться ОСОБА_4 . В ході огляду останній добровільно надав з правої кишені шортів 4 поліетиленових пакета з пазовими замками, в трьох з яких знаходилася порошкоподібна речовина білого кольору, а в четвертому на стінках залишки речовини білого кольору, які були (поміщені) вилучені в спеціальний пакет № 3053394, який скріплено підписами слідчого та понятих. До протоколу було долучено фототаблицю із зображеннями 4 поліетиленових пакетів.
Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 о 21:00 14 серпня 2017 року був фактично затриманий працівниками поліції, які провели його обшук.
Обшук було проведено до внесення відомостей до ЄРДР та оформлено протоколом огляду місця події, що не ґрунтується на вимогах процесуального законодавства.
Зокрема до ЄРДР відомості про те, що у ОСОБА_4 під час поверхневого огляду було виявлено та вилучено 4 пакети з порошкоподібною речовиною білого кольору були внесені 15 серпня 2017 року о 17:44.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обшук ОСОБА_4 проведено з порушеннямКПК, предмет кримінального правопорушення психотропні речовини вилучено з порушенням процедури, визначеної кримінальним процесуальним законодавством, тобто незаконно.
Суд першої інстанції обґрунтовано послався на доктрину «плодів отруйного дерева» та визнав недопустимими доказами висновок експерта №11-2/5823 від 14 листопада 2017 року, а також самі речові докази, у зв`язку з тим, що їх було отримано з порушенням вимог КПК.
Суд першої інстанції також вказав на інші порушення КПК, а саме те, що доручення про проведення досудового розслідування, повідомлення про початок досудового розслідування, повідомлення про призначення групи прокурорів, постанова про призначення прокурорів були складені після фактичного затримання та обшуку ОСОБА_4 .
У результаті судового розгляду ОСОБА_9 було визнано невинуватим та виправдано згідно з п.2 ч.1 ст. 373 КПК.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора, обґрунтовано дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є невмотивованими, а виправдувальний вирок законним. При цьому суд зазначив, що в кримінальному провадженні на підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, стороною обвинувачення не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку були би достатніми для прийняття рішення про доведеність факту інкримінованого правопорушення.
Суд апеляційної інстанції в межах, встановлених ст. 404 КПК, і у визначеному ст. 405 цього Кодексу порядку, переглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у ній доводи та визнав їх необґрунтованими.

Що стосується доводів прокурора про те, що апеляційний суд, як і суд першої інстанції, відмовили у задоволенні клопотання про виклик та допит понятих ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , то вони є необґрунтованими з огляду на таке.
Свідки обвинувачення ОСОБА_5 і ОСОБА_6 неодноразово викликалися до суду першої інстанції повістками, до них застосовувались приводи. Однак показання зазначених свідків, які були понятими під час проведення огляду місця події, не можуть вплинути на правильність висновків суду про визнання недопустимими вищезазначених доказів.
Під час апеляційного розгляду, а саме після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами і оголошення судом про перехід до судових дебатів, прокурор подав клопотання про допит свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , яке як зазначив суд не містило належного обґрунтування підстав, що відповідно до кримінального процесуального закону обумовлюють необхідність дослідження доказів, а також в ньому не було зазначено того чи допитувались вказані свідки під час досудового розслідування та чи відкривались їхні показання стороні захисту, що є необхідною умовою відповідно до ч. 12 ст. 290 КПК.
Посилання прокурора на те, що суд повинен був за його клопотанням повторно дослідити протокол огляду місця події та висновок експерта, є неприйнятними. Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання є обов`язковим лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. У цьому випадку таких обставин апеляційний суд не встановив. Факт незгоди сторони захисту або сторони обвинувачення з висновками суду не є підставою для безумовного повторного дослідження доказів.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни ухвали суду апеляційної інстанції та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у касаційній скарзі прокурора не наведено.
Враховуючи вищезазначене та відсутність в обґрунтуванні касаційної скарги переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, в той час, як з касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3