Ухвала

Іменем України
21 вересня 2021 року

м. Київ

Справа № 454/1536/19

Провадження № 51-4561 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 22 лютого 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 12 липня 2021 року щодо нього,
встановив:
Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 22 лютого 2021 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості в силу ст. 89 КК України,
засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Вирішено питання речових доказів у провадженні.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 липня 2021 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судом першої інстанцій обставин, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 26 квітня 2019 року приблизно о 23 год, знаходячись у храмі Архієрея Михаїла по АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, таємно викрав зі скриньки для пожертв грошові кошти в сумі 700 грн, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Крім того, 10 травня 2019 року приблизно о 01 год, ОСОБА_4 , шляхом проникнення через бокове металопластикове вікно у приміщення храму « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по АДРЕСА_3 , повторно, таємно, викрав із двох дерев`яних скриньок для пожертв грошові кошти в загальній сумі 11000 грн, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, вказує, що з огляду на всі обставини, які пом`якшують покарання та дані про його особу, вважає, що є підстави для пом`якшення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.

Зазначає, що всупереч приписам ст. 419 КПК України, апеляційний суд, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції не зазначив підстав, з яких визнав її необґрунтованою, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

Перевіривши доводи касаційної скарги засудженого та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_4 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, доведеність цього обвинувачення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 185 КК України та ч. 3 ст. 185 КК України, в касаційній скарзі засудженим не оспорюються.
Доводи засудженого про суворість призначеного йому покарання, на думку колегії суддів касаційного суду є непереконливими, з огляду на наступне.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи зі змісту ст. 69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винуватому навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Як убачається зі змісту вироку, обґрунтовуючи висновок щодо заходу примусу засудженому ОСОБА_4 , суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які, відповідно до ст. 12 КК України, класифікуються як кримінальний проступок та тяжкий злочин, дані про особу винного, який не має судимості в силу ст. 89 КК України, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання за яким характеризується посередньо.

При призначенні покарання судом визнано обставини, які пом`якшують покарання засудженому - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Врахувавши зазначене та відсутність обставин які обтяжують покарання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано призначив ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 185 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік та за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, у мінімальному та наближеному до мінімального строків, встановлених санкціями вказаних норм.
Також за сукупністю кримінальних правопорушень суд, застосовуючи принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, правильно визначив остаточне покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Водночас, врахувавши обставини вчинення засудженим кримінальних правопорушень, дані про його особу та обставини, які пом`якшують покарання, суд прийняв рішення про наявність достатніх підстав для застосування положень ст. 75 КК України і звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційній скарзі доводи, які за своїм змістом є аналогічні доводам касаційної скарги та визнав їх необґрунтованими, навівши в рішенні належні та достатні мотиви їх спростування.

При цьому, зваживши на характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх суспільну небезпечність, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про те, що встановлені у кримінальному провадженні пом`якшуючі покарання обставини, істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і в даному випадку не можуть бути підставою для застосування положень ст. 69 КК України.
Постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги засудженого ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З призначеним ОСОБА_4 покаранням і звільненням від його відбування з випробуванням погоджується і суд касаційної інстанції та вважає його справедливим, необхідним й достатнім для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження та з касаційної скарги і доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає, тому колегія суддів касаційного суду приходить до висновку, що у відкритті касаційного провадження засудженому ОСОБА_4 за його касаційною скаргою слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною засудженого ОСОБА_4 на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 22 лютого 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 12 липня 2021 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3