Дата документу 24.11.2021 Справа № 336/9563/13-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1375/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/9563/13-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 17 червня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватими і засуджено за те, що він 09 вересня 2013 року приблизно у 15 годині 30 хвилин, знаходячись у квартирі АДРЕСА_2 за місцем мешкання свого племінника ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час спільного вживання алкогольних напоїв, на ґрунті раніше виниклих особистих неприязних стосунків з приводу крадіжки потерпілим його особистого майна, став висловлювати ОСОБА_9 вимогу щодо його повернення, яку останній не бажав виконувати та висловився нецензурною лайкою у бік ОСОБА_8 , тим самим обурив останнього. Далі ОСОБА_8 намагався заспокоїти потерпілого та схопив останнього за руку. Тоді потерпілий взяв зі столу ніж та, утримуючи його у руці, направив у бік ОСОБА_8 , який, будучи обізнаним у прийомах рукопашного бою, перехопив руку потерпілого із ножем та, міцно утримуючи її обома руками, усвідомлюючи, що утримує предмет, який здатний спричинити людині тілесні пошкодження, діючи умисно, з метою спричинити потерпілому тілесні ушкодження з мотивів особистої неприязні, розвернув та направив руку потерпілого із ножем у ділянку грудної клітини потерпілого, та штовхнув ОСОБА_9 із значною силою від себе, внаслідок чого ніж зайшов у грудну клітину потерпілого зліва, тим самим спричинивши ОСОБА_9 одиночне колото різане проникаюче поранення передньої поверхні грудної клітки зліва з пошкодженням серця, що ускладнилося гострою крововтратою, яке має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя, після чого завалив потерпілого на підлогу, зупинивши агресивні дії останнього та вийшов до іншої кімнати. Внаслідок умисних дій ОСОБА_8 09 вересня 2013 року о 17 годині 50 хвилин у лікарні настала смерть ОСОБА_9 .

Під час досудового розслідування дії ОСОБА_8 були кваліфіковані прокурором за ч.1 ст.115 КК. Проте за результатами судового розгляду на підставі досліджених доказів суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обвинувачений не мав умислу саме на позбавлення життя потерпілого, а тому кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч.2 ст. 121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Йому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК у виді 4 років позбавлення волі.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК та призначити йому покарання у виді 7 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що під час досудового розслідування дії ОСОБА_8 було кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК. Проте суд, в порушення вимог ст.337 КПК вийшов за межі судового розгляду, оскільки визнав ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК. Крім того, перекваліфікувавши дії обвинуваченого на ч.2 ст.121 КК, суд допустив неправильне застосування кримінального закону. Адже спосіб, знаряддя злочину ніж, характер та локалізація поранень в життєво важливий орган, а саме в серце, свідчать про те, що ОСОБА_8 , завдаючи потерпілому удар ножем, безперечно усвідомлював наслідки і бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом на вбивство. Під час судового розгляду експерт ОСОБА_10 , пояснив, що поранення у потерпілого, розташоване між 3 та 4 ребрами, можливе лише при наявності певних умов, яких він не вбачав при наданні в його присутності пояснень ОСОБА_8 , акцентувавши увагу на тому, що кут виверту руки потерпілого, якщо в ній був ніж, не співпадає з направленням раневого каналу. При цьому суд в порушення вимог ч.3 ст.374 КПК не надав оцінки усім доказам сторони обвинувачення. Крім того, суд безпідставно призначив обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.69 КК, оскільки ОСОБА_8 вчинив злочин проти життя особи, у вчиненому не розкаявся, намагався ввести суд в оману, вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, що унеможливлює застосування до нього ст.69 КК.

Також прокурор просив допитати під час апеляційного розгляду експерта ОСОБА_10 та повторно дослідити висновок судової експертизи №3050 від 11.10.2013 року.

Захисник в своїй апеляційній скарзі просила вирок змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.1 ст.115 КК на ст.119 КК та призначити йому покарання із застосуванням положень ст.ст.69, 75 КК. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що саме потерпілий вчинив неправомірні дії по відношенню до ОСОБА_8 , саме потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння та поводив себе агресивно по відношенню до ОСОБА_8 . Першим ніж зі столу взяв потерпілий та замахнувся рукою із ножем у бік обвинуваченого, а останній застосував прийом рукопашного бою та перехопив руку потерпілого із ножем та спрямував його у бік потерпілого. Даних про те, що обвинувачений робив прицільний удар саме у грудну клітину потерпілого, немає. Крім того, обвинувачений після припинення агресивних дій потерпілого не продовжив ніяких дій, спрямованих на позбавлення його життя та особисто вживав заходи для надання потерпілому першої допомоги та викликав швидку. Зазначені обставини у їх сукупності свідчать про перевищення обвинуваченим меж необхідної оборони. Однак у зв`язку з тим, що із настанням смерті потерпілого кваліфікувати дії обвинуваченого за ст.124 КК не можливо, то в даному випадку якщо врахувати ті фактичні обставини які були встановлені судом, то дії обвинуваченого підпадають під кваліфікацію за ст.118 КК. Проте враховуючи покази обвинуваченого про те, що він навіть не міг уявити собі, що в руках потерпілого був ніж, то дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ст.119 КК. Крім того, обвинувачений раніше не судимий, за 8 років, що минули з моменту подій, обвинувачений не вчинив жодного злочину, а тому загрози для суспільства він не становить. Обвинувачений сумлінно вів себе впродовж судового розгляду, одружений, позитивно характеризується, потребує постійного лікування, яке неможливе в умовах ізоляції, є пенсіонером, а також є донором для своєї онуки, від якого фактично залежить її життя. Крім того, після проголошення вироку стан здоров`я обвинуваченого ще більше погіршився, а тому відбування покарання в умовах колонії є просто неможливим.

Також захисник просила дослідити під час апеляційного розгляду докази, долучені нею до скарги, які не були досліджені судом через їх відсутність та неможливість подання.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечили проти скарги прокурора; прокурора, який наполягав на задоволенні апеляційної скарги прокурора, що її подав, та заперечив проти апеляційної скарги захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що призвело до смерті потерпілого, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч.1 ст.94 КПК.

Зокрема, відповідний висновок суд зробив на підставі аналізу показань самого обвинуваченого ОСОБА_8 , свідків, даних протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз.

Належність та допустимість цих доказів сторонами кримінального провадження не оспорюються.

В своїй апеляційній скарзі прокурор не погодився із рішенням суду першої інстанції про перекваліфікацію дій обвинуваченого з ч.1 ст.115 КК на ч.2 ст.121 КК, вважаючи, що такого висновку суд дійшов не на підставі дослідження усіх обставин кримінального провадження.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитись із такими запереченнями прокурора виходячи з наступного.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 прокурором було висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК.

Суд при розгляді справи, встановивши і дослідивши всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, дійшов висновку про те, що така кваліфікація дій обвинуваченого не знайшла свого підтвердження, оскільки прокурором не було надано доказів, які би підтверджували наявність в діях обвинуваченого умислу саме на позбавлення життя потерпілого. А тому суд кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК.

Колегія суддів повністю погоджується із такими висновками районного суду виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.115 КК вбивство - це умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. За змістом ст. 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Із системного аналізу закону випливає, що для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч.2 ст.121 КК), та вирішенні питання про умисел необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

На переконання колегії суддів встановлені фактичні обставини події злочину під час судового розгляду в суді першої інстанції спростовують версію обвинувачення щодо вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК та підтверджують фактичні обставини заподіяння обвинуваченим тяжкого тілесного ушкодження не з метою умисного вбивства.

Зокрема судом першої інстанції було встановлено, що обвинувачений та потерпілий були родичами, потерпілий вчинив неправомірні дії по відношенню до ОСОБА_8 та через небажання потерпілого повертати речі між ними виник словесний конфлікт, під час якого саме потерпілий взяв зі столу ніж та направив його у бік обвинуваченого, а останній застосував прийом рукопашного бою та перехопив руку потерпілого із ножем. ОСОБА_8 заздалегідь знаряддя злочину не вибирав та даних про те, що обвинувачений робив прицільний удар саме у грудну клітину потерпілого, не було встановлено. Крім того, обвинувачений після того, як припинив агресивні дії потерпілого та поклав останнього на підлогу, не продовжив ніяких дій, спрямованих на позбавлення його життя, при цьому достовірно знав, що той не помер і лежить на підлозі та подає ознаки життя. Більш того, пересвідчившись у тому, що потерпілий отримав тілесне ушкодження, внаслідок якого може настати його смерть, обвинувачений особисто вжив заходів для надання потерпілому першої допомоги та викликав швидку медичну допомогу.

Таким чином, враховуючи характер стосунків між обвинуваченим та потерпілим, обставини події, характер та локалізацію тілесного ушкодження, отриманого потерпілим, поведінку обвинуваченого після завдання ним потерпілому ножового поранення, суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч.1 ст.115 КК на ч.2 ст.121 КК та надав належне обґрунтування стосовно відсутності в обвинуваченого умислу на вбивство потерпілого.

При цьому прокурором не було зазначено, які ж, на переконання сторони обвинувачення, у ОСОБА_8 були мотиви на вчинення вбивства та в який саме момент (час) у обвинуваченого виник умисел, спрямований на вбивство потерпілого.

Сама по собі та обставина, що обвинувачений наніс потерпілому удар у життєво важливий орган та знаряддям злочину був ніж, на чому акцентував увагу прокурор в апеляційній скарзі, за встановлених у даному провадженні обставин у їх сукупності не може автоматично свідчити про наявність в діях обвинуваченого умислу саме на умисне вбивство потерпілого.

За таких обставин доводи апеляційної скарги прокурора в частині незаконності висновків суду першої інстанції щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.121 КК, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Не можуть вважатися обґрунтованими і доводи апеляційної скарги прокурора про порушення судом вимог ст.337 КПК. Адже суд першої інстанції, перекваліфікувавши дії обвинуваченого на менш тяжкий злочин, з огляду на ч.3 ст.337 КПК цілком законно вийшов за межі висунутого обвинувачення, адже цим було покращено становище обвинуваченого.

Твердження прокурора про неправильну оцінку судом показів експерта ОСОБА_10 колегія суддів вважає непереконливими. Адже судом першої інстанції було встановлено, що обвинувачений заподіяв потерпілому ножове поранення шляхом перехоплення руки потерпілого із ножем та міцно утримуючи її обома руками. В свою чергу експерт ОСОБА_10 під час допиту в судовому засіданні не виключав можливості спричинення потерпілому такого поранення шляхом розвернення руки потерпілого із ножем у бік потерпілого за умови подальшого міцного утримання в ній ножа.

Що стосується клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, то колегія суддів не може із ним погодитися і вважає за доцільне зазначити, що клопотання прокурора про повторне дослідження доказів не містить відповідного обґрунтування того, що докази, зокрема ті, про повторне дослідження яких наполягав прокурор, були досліджені районним судом неповністю чи з порушеннями. Наведені у клопотанні прокурора доводи стосуються в першу чергу його незгоди з оцінкою показів експерта та висновку судової експертизи №3050, яка була надана судом першої інстанції. Поряд з тим сама по собі незгода однієї зі сторін провадження з оцінкою доказів не породжує безумовний обов`язок суду апеляційної інстанції повторно дослідити докази. Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для повторного дослідження доказів.

До заперечень апеляційної скарги захисника про перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони та перевищення її меж колегія суддів ставиться критично. При цьому колегія суддів виходить з того, що відповідно до ч.1 ст.36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Згідно ч.3 ст.36 КК перевищенням меж необхідної оборони, визнається умисне заподіяння тому хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Судом першої інстанції було встановлено, що потерпілий дійсно першим схопив зі столу ніж та замахнувся на обвинуваченого. Разом з тим, після того, як обвинувачений, який є вищим на зріст від потерпілого та є більш кремезним, перехопив руку потерпілого з ножем та міцно утримував її в своїй руці, то для обвинуваченого з боку потерпілого вже не було жодної небезпеки чи загрози для життя і здоров`я. А тому вважати, що обвинувачений, завдаючи удар ножем потерпілому, перебував у стані оборони та діяв з перевищенням її меж, підстав немає.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений не бачив в руках потерпілого ніж, а тому є підстави стверджувати про вчинення обвинуваченим вбивства з необережності, що охоплюється ст.119 КК, колегія суддів вважає непереконливими. Адже відповідно до продемонстрованого обвинуваченим під час слідчого експерименту та судового розгляду механізму завдання удару потерпілому встановлено, що рука потерпілого, в якій перебував ніж, була міцно зажатою в обох руках обвинуваченого, а відтак обвинувачений не міг не бачити ножа в руці потерпілого.

З урахуванням наведеного, вчинений обвинуваченим злочин обґрунтовано отримав юридично-правову кваліфікацію саме за ч.2 ст.121 КК.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому покарання колегія суддів виходила з такого.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Згідно з ч.1 ст.69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що районний суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.69 КК, врахував обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, а також дані про особу обвинуваченого.

Зокрема судом враховано, що обвинувачений щиро розкаявся у скоєному, висловив жаль з приводу наслідків своїх дій, раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно працював, позитивно характеризується, є пенсіонером, а також донором своєї онуки.

Врахувавши усі зазначені в сукупності обставини суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про можливість призначення ОСОБА_8 покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.2 ст.121 КК. З таким рішенням погоджується і колегія суддів.

Саме по собі вчинення обвинуваченим злочину в стані алкогольного сп`яніння, на що посилався в апеляційній скарзі прокурор, автоматично не виключає можливість застосування положень ст.69 КК.

Відтак переконливих аргументів щодо неправильного застосування судом ст.69 КК і норм кримінального закону, які визначають мету покарання та загальні засади його призначення, в апеляційній скарзі прокурора не міститься.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про наявність підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК, то вони не можуть вважатися обґрунтованими виходячи з такого.

Як випливає зі змісту ст.75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинуваченим вчинено умисний тяжкий злочин та ще й в стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого. А тому висновок суду першої інстанції про неможливість досягти мети виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства є обґрунтованим.

Обставини, на які посилається захисник в своїй апеляційній скарзі, вже були враховані судом першої інстанції та вони дали суду право призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК.

Врахування одних і тих же обставини справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК і призначення йому покарання нижчого від найнижчої межі санкції статті, так і положень ст.75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням є недостатнім. Одночасне застосування двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування за вчинення тяжкого злочину, має мати для цього достатні підстави, яких колегія суддів не вбачає.

Додатково надані стороною захисту документи не можуть істотно вплинути на вирішення питання про призначення покарання.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування судового рішення не допущено, то апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 17 червня 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4