Провадження № 1-кп/947/863/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2021 року Київський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в м. Одесі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000539 від 13.05.2021 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, українця, громадянина України, не одруженого, з середньою освітою, офіційно не працевлаштований, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 22.05.2019 Київським районним судом м. Одеси, за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном 2 роки;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,
ВСТАНОВИВ:

Так, 09.05.2021 приблизно о 23 годині 00 хвилин, ОСОБА_5 знаходячись за адресою: м. Одеса, пр-т Небесної сотні, 11а/1 в ході бесіди познайомився з раніше невідомим йому ОСОБА_6 та в ході спілкування звернув увагу на те, що у останнього знаходиться мобільний телефон.
В цей час у ОСОБА_5 раптово виник злочинний умисел спрямований на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, а саме предметом свого посягання він визначив мобільний телефон марки «Oppo reno 3 lite» в корпусі чорного кольору, належний ОСОБА_6 .
Реалізуючи свій протиправний умисел спрямований на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, вчинений повторно ОСОБА_5 під приводом необхідності здійснення телефонного дзвінка попросив у потерпілого його мобільний телефон, після чого ОСОБА_6 передав ОСОБА_5 свій мобільний телефон, отримавши його ОСОБА_5 відійшов на деяку відстань від ОСОБА_6 та подальшому скориставшись тим, що ОСОБА_6 відволікся та не прослідував за ОСОБА_5 покинув місце вчинення кримінального правопорушення, разом з належним останньому мобільним телефоном.
Таким чином, ОСОБА_5 шляхом зловживання довірою потерпілого ОСОБА_6 заволодів мобільним телефоном марки «Oppo reno 3 lite» в корпусі чорного кольору, (IMEI1: НОМЕР_1 та IMEI2 : НОМЕР_2 ) з абонентським номером мобільного оператору «Київстар» НОМЕР_3 та абонентським номером мобільного оператору «Vodafone» НОМЕР_4 , вартістю 8000 грн., тим самим спричинивши потерпілому ОСОБА_6 матеріальний збиток на суму 8 000 гривень.
Своїми умисними діями, обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України за кваліфікуючими ознаками: заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно.
Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні визнав повністю свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та пояснив, що він дійсно вчинив інкримінований йому злочин при обставинах викладених в обвинувальному акті, і вони повністю відповідають фактичним обставинам скоєного ним злочину. Так, 09.05.2021 року він знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 попросив мобільний телефон у раніше незнайомого чоловіка, для здійснення дзвінка, отримавши мобільний телефон він відійшов від потерпілого, і коли той відволікся зник з місця вчинення злочину з мобільним телефоном. У скоєному щиро кається, та просив суворо його не карати, злочин вчинив у зв`язку з тяжким матеріальним становищем.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 повністю визнав свою вину у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким з учасників не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_5 та інші учасники правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності їх позицій немає, роз`яснивши, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку, суд користуючись правом, наданим ч. 3 ст. 349 КПК України і відсутністю заперечень учасників судового провадження, вважає достатнім обмежитись допитом обвинуваченого ОСОБА_5 та дослідженням матеріалів характеризуючи його особу.
Зазначене повністю узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.
Таким чином, суд, приходить до висновку, що вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, знайшла своє підтвердження і кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 190 КК України за кваліфікуючими ознаками: заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, необхідні і достатні для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у відповідності до вимог ст. 65 КК України суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , згідно ст. 66 КК України, суд визнає визнання вини, щире каяття у скоєному.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Враховуючі сукупність вищезазначених обставин, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, що ОСОБА_5 визнав вину, його щире каяття у скоєному, таособу обвинуваченого який не одружений, не працює, раніше судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, покарання не відбув, знов вчинив умисний злочин в період відбуття іспитового строку за попереднім вироком, що свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_5 на шлях виправлення не став.
Наведені обставини про сформованість стійкої направленості особистості ОСОБА_5 на вчинення умисних злочинів, суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, і йому слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі, яке необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, враховуючи фактичні обставини справи, характер вчиненого злочину та ступінь його тяжкості, суд не знаходить підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 ст.ст.69, 75 КК України.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 р. №7 суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту частини 3 статті 78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Так, згідно ст. 71 КК України та роз`яснень, які містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю, або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Цивільний позов не заявлявся.
Процесуальні витрати згідно зі ст. 124 КПК України, відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 368, 370-374,376, 392, 393, 395 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Київського районного суду міста Одеси від 22.05.2019 року у вигляді чотирьох місяців і остаточно за сукупністю вироків до відбування ОСОБА_5 призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 4 (чотири) місяці.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з часу фактичного затримання з 10.12.2021 року.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 залишити без змін до набрання вироком законної сили.
В строк відбування призначеного покарання зарахувати період перебування ОСОБА_5 під вартою з 10.12.2021 р. по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі (ч.5 ст. 72 КК України).
Речовій доказ: мобільним телефоном марки «Oppo reno 3 lite», вважати повернутим за належністю потерпілому.

Суддя ОСОБА_1