Ухвала

іменем України

1 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 314/2461/17
провадження № 51-3967ск21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 7 червня 2021 року щодо ОСОБА_5 .

Зміст судових рішень

За вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 5 березня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі ? КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, за

ч. 1 ст. 115 КК ? до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. На підставі

ч. 1 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у провадженні.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 7 червня 2021 року вирок залишив без зміни.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Запорізького апеляційного суду від 7 червня 2021 щодо ОСОБА_5 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок його м`якості та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Стверджує, що апеляційний суд не зазначив, з яких підстав визнав доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, необґрунтованими, не врахував характеру та ступеня суспільної небезпеки кримінального правопорушення, а також не звернув уваги на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні зазначених у вироку кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, на думку колегії суддів Верховного Суду, є необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу є дискреційним повноваженням суду, яке було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.

Згідно зі ст. 414 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м'якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначенні покарання.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_5 покарання, суд урахував характер і тяжкість вчинених злочинів, узяв до уваги невідворотні наслідки у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_6 , дані про особу винуватого, а саме те, що ОСОБА_5 не має постійного місця проживання, працював неофіційно, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий. Зауважив суд на обставину, що обтяжує покарання, і на відсутність обставин, що пом`якшують покарання.

На підставі цих даних суд першої інстанції дійшов правильного висновку про призначення ОСОБА_5 покаранняза сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Крім цього, колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_5 призначено покарання не в мінімальних межах санкцій. Призначаючи остаточне покарання на підставі

ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, суд застосував принцип часткового складання призначених покарань, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його м`якість.

За змістом ухвали апеляційного суду, аналогічні доводи щодо м`якості призначеного покарання таістотного порушення вимог кримінального процесуального закону прокурор наводив в апеляційній скарзі. Суд апеляційної інстанції перевірив ці доводи й обґрунтовано визнав безпідставними, зазначивши, що покарання, призначене ОСОБА_5 , є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Апеляційний суд, залишаючи без зміни вирок суду першої інстанції, відповідно до ст. 419 КПК належним чином мотивував прийняте рішення. Підстав вважати ухвалу апеляційного суду незаконною чи необґрунтованою, на чому наполягає прокурор, колегія суддів не вбачає.

Захід примусу, призначений ОСОБА_5 , відповідає загальним засадам призначення покарання, є достатнім і справедливим, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення з мотивів, наведених у касаційній скарзі прокурора, відсутні.

Оскільки інших істотних доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду прокурор у касаційній скарзі не навів, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 7 червня 2021 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3