Справа № 183/1559/17
№ 1-кп/183/60/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадження, №0000080 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жовті Води Дніпропетровської області, громадянина України, маючого середньо-спеціальну освіту, не одруженого, не працюючого, не судимого, учасника бойових дій, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

за участю сторін кримінального провадження

прокурора ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_3

встановив:

наказом №334 від 28 листопада 2016 р. командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) старшого солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду номера обслуги 2 гранатометного відділення гранатометного взводу роти вогневої підтримки військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка з 21 лютого 2017 р. дислокується на загальновійськовому НОМЕР_2 полігоні поблизу АДРЕСА_2 .

Старший солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

24 лютого 2017 р. старший солдат ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно, тобто без дозволу начальника (командира), без поважних причин, залишив місце служби польовий табір військової частині НОМЕР_1 , час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

15 березня 2017 р. старший солдат ОСОБА_3 самостійно та добровільно прибув до польового табору військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання своїх службових обов`язків, внаслідок чого злочин було припинено.

Таким чином, старший солдат ОСОБА_3 24 лютого 2017 р. самовільно без поважних причин залишив місце служби польовий табір військової частини НОМЕР_1 та незаконно перебував поза межами військової частини та польового табору, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, до 15 березня 2017 р.

Обвинувачений ОСОБА_3 винним себе у пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю підтвердивши, що зазначене в обвинувальному акті повністю відображає обставини скоєного ним злочину та відмовився від надання показань. У скоєному щиро кається. Просить застосувати до нього закон України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 р. №1810-VIIІ, оскільки брав безпосередню участь в антитерористичній операції, є учасником бойових дій.
Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно злочин, суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували.

Також в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин та наслідки такого порядку дослідження доказів, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Суд, дослідивши кримінальне провадження в межах пред`явленої підозри, зберігаючи неупередженість і об`єктивність, не виходячи за межі пред`явлено обвинувачення, яке прокурор підтримав у суді, вважає вину обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення встановленою та доведеною, його дії підлягають кваліфікації за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчиненого військовослужбовцем (крім строкової служби).

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин у справі, дані про особу обвинуваченого.

Суд встановив пом`якшуючі покарання обставини щире каяття, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_3 своєї протиправної поведінки, беззаперечному визнані вини обвинуваченим, готовністю підлягати кримінальній відповідальності та той факт, що він є учасником бойових дій.

Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Аналізуючи сукупність зазначених обставин, суд виходячи з поняття покарання та його цілей, керуючись ст. 50 КК України, вважає необхідним ОСОБА_3 призначити покарання у вигляді мінімального позбавлення волі, в межах, передбачених санкцією статті за відповідний злочин.
При призначенні покарання суд, дослідивши заяву ОСОБА_3 про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 р.» та звільнення його від покарання, вислухавши учасників процесу вважає, що клопотання підлягає задоволенню, а ОСОБА_3 звільненню від покарання.
07 вересня 2017 року набрав чинності закон України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 р. №1810-VIIІ і відповідно до ст. 2 вказаного закону ОСОБА_3 є суб`єктом застосування амністії, як такий, що захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення та отримав статус учасника бойових дій.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 закону України «Про застосування амністії в Україні» установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
Враховуючи, що обмежень, передбачених ст. 4 закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 9 закону України «Про амністію у 2016 році», щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 амністії, судом не встановлено, суд вважає, можливим призначивши ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі, звільнити від його відбування призначеного покарання.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а також всі обставини по справі, керуючись ст. ст. 349, 370, 373, 374 КПК України, закону України «Про амністію у 2016 році», суд,-
ухвалив:

визнати винним ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення та призначити покарання за ч. 4 ст. 407 КК України три роки позбавлення волі.
На підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копії вироку видати обвинуваченому, прокурорі негайно, після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1