Справа № 152/1041/21
В И Р О К
іменем України

04 жовтня 2021 року м. Шаргород

Справа №152/1041/21

Провадження №1-кп/152/96/21

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, не є пенсіонером, не є особою з інвалідністю, раніше не судимого,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, кримінальне провадження щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000108 04.08.2021 року,

з участю сторін кримінального
провадження

зі сторони обвинувачення:
прокурора Шаргородського
відділу Жмеринської окружної
прокуратури ОСОБА_4 ,

зі сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_3 ,

учасника судового провадження:
представника органу пробації ОСОБА_5 ,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_3 24.07.2021 року приблизно о 00 годин 15 хвилин, з метою вчинення крадіжки чужого майна, усвідомлюючи протиправність своїх дій і настання негативних наслідків, прийшов до будинку ОСОБА_6 , що знаходиться в АДРЕСА_2 , та, упевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, через незамкнені вхідні двері, без дозволу власника будинку, умисно, таємно, з корисливих мотивів проник у житловий будинок, де у спальній кімнаті на комоді виявив ноутбук «ASUS X50N» вартістю 950 грн., відповідно до висновку експерта №4965/21-21 від 09.08.2021 року, який викрав, після чого залишив місце крадіжки та розпорядився викраденим на власний розсуд.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 завдав потерпілій ОСОБА_6 матеріального збитку на суму 950 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України, тобто крадіжку (таємне викрадення чужого майна), поєднану з проникненням у житло.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, яке передбачене ч.3 ст.185 КК України і викладене в обвинувальному акті від 16.08.2021 року.

Прокурор Шаргородського відділу Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_4 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 не заперечує щодо здійснення судового розгляду за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України, про що подав суду відповідну заяву (а.с.34).

Потерпіла ОСОБА_6 в судовий розгляд не прибула, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином (а.с.24).
При цьому, потерпіла ОСОБА_6 04.10.2021 року на електронну адресу суду надіслала заяву про розгляд кримінального провадження у її відсутності через неможливість прибувати в судові засідання, щодо покарання обвинуваченого покладається на вирішення суду, фактичні обставини справи не оспорює, претензій матеріального характеру до обвинуваченого не має (а.с.31).
Виходячи з вимог ст.325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду…
Заслухавши думки учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , враховуючи подану потерпілою заяву, суд вважає можливим за її відсутності з`ясувати обставини кримінального провадження та проведення судового розгляду без участі потерпілої.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачено ч.3 ст.185 КК України і викладено в обвинувальному акті від 16.08.2021 року, та беручи до уваги думки прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_6 , викладену в заяві до суду, за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_3 розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності його позиції у суду немає.

Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_3 , що при таких обставинах він позбавляється права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Потерпіла ОСОБА_6 в заяві до суду повідомила, що не оспорює фактичних обставин справи, а навпаки, зазначили про можливість судового розгляду за правилами ч.3 ст.349 КПК України (а.с.31).

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати…

При судовому розгляді кримінальної справи у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, питання, визначені ч.1 ст.368 КПК України, вирішуються судом.

Так, будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_3 щиро покаявся, зазначив, що виявляє жаль з приводу вчинення злочину, готовий нести призначене судом покарання, під час досудового розслідування він активно сприяв розкриттю злочину, так як приймав участь добровільно у всіх слідчих діях, добровільно надав показання щодо обставин, механізму та способу вчинення злочину, також добровільно надає показання під час судового провадження щодо обставин вчинення злочину.

Обвинувачений ОСОБА_3 показав, що 24.07.2021 року у нічний час, приблизно о 01 годині повертався до дому від свого знайомого. Проходячи повз домоволодіння ОСОБА_6 , яка проживає із його племінником ОСОБА_7 , вирішив зайти до племінника, так як у будинку було включене світло. Двері були незамкнені на замок. Відкривши двері, він покликав господарів, але ніхто до нього не вийшов і не відгукнувся. Він знав від знайомих, що ОСОБА_6 придбала вживаний ноутбук, який вирішив викрасти. Відкривши двері та зайшовши у будинок, він переконався, що господарів немає, хоча світло було включене, зайшов у кімнату поруч із коридором, побачив на комоді ноутбук, який викрав, поклав у поліетиленовий пакет та вийшов з будинку. Додому він ноутбук не поніс, а заховав у сусідньому будинку, в якому ніхто не проживає. Про наміри щодо реалізації вказаного ноутбука він уже не пам`ятає. Через кілька днів до нього приїхали поліцейські та з`ясовували, що йому відомо про крадіжку ноутбука у ОСОБА_6 , яким він відразу зізнався про вчинення крадіжки, добровільно повідомив, де заховав ноутбук та видав його.

До того ж, обвинувачений ОСОБА_3 запевняє суд, що не вчинятиме злочинів, так як виправив свою поведінку, просить його суворо не карати, оскільки він має неповнолітніх дітей, яких утримує.

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, а також досудову доповідь, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, доведена повністю.
Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України, а саме: 24.07.2021 року приблизно о 00 годин 15 хвилин, з метою вчинення крадіжки чужого майна, усвідомлюючи протиправність своїх дій і настання негативних наслідків, прийшов до будинку ОСОБА_6 , що знаходиться в АДРЕСА_2 , та, упевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, через незамкнені вхідні двері, без дозволу власника будинку, умисно, таємно, з корисливих мотивів проник у житловий будинок, де у спальній кімнаті на комоді виявив ноутбук «ASUS X50N» вартістю 950 грн., відповідно до висновку експерта №4965/21-21 від 09.08.2021 року, який викрав, після чого залишив місце крадіжки та розпорядився викраденим на власний розсуд.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 завдав потерпілій ОСОБА_6 матеріального збитку на суму 950 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК України, тобто крадіжку (таємне викрадення чужого майна), поєднану з проникненням у житло.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 вчинив крадіжку чужого майна, яка поєднана з проникненням у житло, зокрема, 24.07.2021 року з житлового будинку, що належить ОСОБА_6 , при цьому, відповідно до ч.3 ст.88 КК України, він є таким, що не має судимості за вчинення злочину проти власності, виходячи з наступного.

З правового висновку Верховного Суду у постанові від 27.09.2018 року у справі №647/1831/15-к вбачається, що судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину. Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення. Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

Посилання у обвинувальному акті на те, що ОСОБА_3 має непогашену та не зняту судимість за вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду від 23.08.2006 року за ч.1 ст.162, ч.3 ст.186 КК України та врахування такої кваліфікуючої обставини дій обвинуваченого як повторність, суд вважає неприпустимим, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений є особою, яка відповідно до ст.88 КК України не має судимості.

Частинами 1-3 ст.88 КК України встановлено, що особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. Судимість має правове значення у разі вчинення нового кримінального правопорушення, а також в інших випадках, передбачених законами України. Особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання чи такі, що відбули покарання за діяння, кримінальна протиправність і караність якого усунута законом, визнаються такими, що не мають судимості.

Таким чином, підставою виникнення судимості є призначення засудженому покарання. Відсутність цієї підстави означає, що судимість не виникає, а визнання такої підстави юридично нікчемною тягне за собою негайне припинення всіх правових наслідків необґрунтованого призначення покарання, включаючи ті, що стосуються судимості.

Згідно з частиною 3 ст.88 КК визнаються такими, що не мають судимості, особи, які: 1) звільнені судом від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, а саме: у зв`язку з примиренням винного з потерпілим (ст.46 КК); у зв`язку з передачею на поруки (ст.47 КК); у зв`язку зі зміною обстановки (ст.48 КК); у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (ст.49 КК). До цієї категорії також належать особи, звільнені судом від кримінальної відповідальності на підставі закону про амністію (ч.2 ст.86 КК); 2) звільнені від покарання, яким покарання судом призначається, але у вироку постановляється про його остаточне і безумовне невиконання. Підставами для цього є, зокрема, закінчення строків давності виконання обвинувального вироку (ст.80 КК) і амністія (ст.86 КК).

При цьому з досліджених в судовому розгляді доказів, характеризуючих особу обвинуваченого, встановлено наступне.

ОСОБА_3 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення злочинів проти власності і, в тому числі, вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду від 23.08.2006 року за ч.1 ст.162, ч.3 ст.186 КК України та був засуджений до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки (а.с.43-44).

Разом з тим, вироком Шаргородського районного суду від 11.12.2017 року ОСОБА_3 був засуджений за ч.1 ст.186 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк двісті сорок годин та звільнений від відбування покарання за цим вироком на підставі п. «в» ст.1 ЗУ «Про амністію у 2016 році» (а.с.55-58). У цьому ж вироку, який набрав законної сили 11.01.2018 року, зазначено, що ОСОБА_3 є несудимим у силу вимог ст.89 КК України, тобто його попередні судимості до цього моменту погашені та зняті у передбаченому законом порядку, а у вироку Шаргородського районного суду від 11.12.2017 року постановляється про остаточне і безумовне невиконання призначеного покарання у зв`язку із амністією.

Частиною 2 ст.86 КК України встановлено, що законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Отже, ОСОБА_3 є несудимим.

При цьому, суд виходить також із того, що, відповідно до ч.1 ст.32 КК України, повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу, а відповідно до примітки 1 до ст.185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Правовий зміст поняття «повторність» передбачає сам факт вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею, або частиною статті Особливої частини КК України, або різними статтями КК України у випадках, передбачених в його Особливій частині (ч.ч.1 та 3 ст.32, п.2 примітки до ст.289 КК України). При цьому для повторності немає значення, чи було особу засуджено за раніше вчинене кримінальне правопорушення. Повторність відсутня, якщо за раніше вчинене кримінальне правопорушення особу було звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, або якщо судимість за це кримінальне правопорушення було погашено або знято (ч.4 ст.32 КК України).

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у справі №545/3663/16-к від 10.07.2018 року, який суд враховує відповідно до вимог ч.ч.5, 6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», якими передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Тому, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_3 органами досудового розслідування за ч.3 ст.185 КК України, як крадіжку (таємне викрадення чужого майна), поєднану з проникненням у житло, суд вважає вірною.

Проте, кваліфікація кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_3 , повинна здійснюватися за ч.3 ст.185 КК України, при цьому повторність не може бути зазначено як кваліфікуючу ознаку кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим, враховуючи, що ОСОБА_3 не має судимості внаслідок застосування до нього амністії.

Отже, суд вважає, що є зайвим та безпідставним включення до правової кваліфікації злочину, вчиненого ОСОБА_3 , прокурором, що затверджував обвинувальний акт 16.08.2021 року, такої кваліфікуючої ознаки крадіжки, як повторність.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно тієї особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Частиною третьою статті 337 КПК України встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відтак, з огляду на аналіз зазначеного кримінального процесуального законодавства, суд вважає за необхідне з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, відповідно до вимог ч.3 ст.337 КПК України, виключити з обвинувачення ОСОБА_3 таку кваліфікуючу ознаку, як повторність.

Зазначене, також, узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якими встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

Також, суд виходить з наступного, вирішуючи питання про наявність у діях ОСОБА_3 такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення в житло.

Так, відповідно до роз`яснень, що містяться в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України за №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання;

шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за

допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти

майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища. Вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи

сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час

перебування в цьому приміщенні.

При вирішенні питання про наявність у діях ОСОБА_3 складу інкримінованого злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, суд враховує також позицію щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладену у постанові Верховного Суду від 11.04.2019 року у справі №647/276/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №569/1111/16-к від 18 квітня 2018 року, та виходить з того, що проникнення як кваліфікуюча ознака передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має. Для правильної кваліфікації дій особи за ч.3 ст.185 КК України важливим є встановлення спрямованості умислу особи. Так, для основного складу крадіжки характерним є наявність у особи умислу на заволодіння чужим майном. Саме тому така кваліфікуюча ознака, як «проникнення», має місце лише тоді, коли проникнення до житла, іншого приміщення чи сховища здійснювалося з метою заволодіння чужим майном. У випадку, якщо особа формально безперешкодно увійшла (потрапила) у приміщення з обмеженим доступом з метою заволодіння майном, такі дії з урахуванням фактичних обставин справи слід кваліфікувати як крадіжку, поєднану із проникненням у житло, інше приміщення чи сховище.

Отже, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив крадіжку чужого майна, яка поєднана з проникненням у житло, і повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за ч.3 ст.185 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

До того ж, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує, що ним вчинено умисне кримінальне правопорушення проти власності потерпілої, тоді як однією із основних засад, передбачених ст.41 Конституції України, є право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним.

Виходячи з норми ст.12 КК України, вчинене ОСОБА_3 кримінальне правопорушення, що передбачене ч.3 ст.185 КК України, є тяжким злочином.

ОСОБА_3 щиро покаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення. Ці обставини, відповідно до вимог ст.66 КК України, суд враховує як пом`якшуючі покарання обвинуваченого ОСОБА_3 .

З правового висновку Верховного Суду у постанові від 20.04.2021 року в справі №457/529/20 вбачається, що щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень.

Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Поведінка ОСОБА_3 під час судового розгляду кримінального провадження, на переконання суду, свідчить про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд.

Тому, суд, враховуючи вище викладені правові висновки Верховного Суду, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття.

З правового висновку Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №288/1158/16-к вбачається, що під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.
Обвинувачений ОСОБА_3 щиро покаявся. До того ж доведеність винуватості ґрунтується, у тому числі, й на зізнавальних показаннях самого ОСОБА_3 , що також підтверджує наявність вищевказаної пом`якшуючої обставини.

Тому, суд, враховуючи вище викладені правові висновки Верховного Суду, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як активне сприяння обвинуваченого в розкритті кримінального правопорушення.

Крім того, суд звертає увагу, що із заяви потерпілої ОСОБА_6 від 04.10.2021 року (а.с.31) вбачається, що остання не має претензій матеріального характеру до ОСОБА_3 .

Разом з тим, суд не враховує такої пом`якшуючої покарання обставини, що зазначена прокурором у обвинувальному акті, як добровільне відшкодування обвинуваченим завданого збитку, оскільки в суді не знайшло підтвердження відшкодування обвинуваченим потерпілій збитку, завданого злочином, має місце добровільна видача поліцейським викраденого ОСОБА_3 у потерпілої ноутбука.

За місцем проживання в с. Перепільчинці Жмеринського району, ОСОБА_3 характеризується негативно, як особа, яка не працює, розпиває спиртні напої, влаштовує розпивання спиртних напоїв з різними компаніями в себе вдома, у зв`язку із чим порушує спокій громадян у нічний та вечірній час, з приводу чого наявні звернення до спеціаліста ЦНАП (а.с.59); зареєстрований та проживає з матір`ю (а.с.60).

ОСОБА_3 не звертався за психіатричною допомогою до лікаря-психіатра та за наркологічною допомогою до лікаря-нарколога Шаргородської МЛ (а.с.61).

З досудової доповіді, що складена представником Жмеринського РС №2 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області вбачається, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, відбував покарання у виді арешту та позбавлення волі. З характеристики обвинуваченого органом місцевого самоврядування вбачається, що ОСОБА_3 характеризується негативно, як особа, що вживає спиртні напої, у його будинку збираються особи, які розпивають спиртні напої та порушують громадський порядок, у зв`язку із чим надходили усні скарги від сусідів до адміністратора «ЦНАП». ОСОБА_3 офіційно не працевлаштований, але працює вантажником дров у місцевому лісництві. Також, ОСОБА_3 співмешкає з ОСОБА_8 та проживає з неповнолітніми дітьми останньої, та має власних троє неповнолітніх дітей. Зі слів обвинуваченого, в майбутньому прагне дотримуватися законослухняної поведінки, виховувати дітей.

Укладач досудової доповіді ОСОБА_5 у розділі 3 «Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення» досудової доповіді зазначає, що ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення високий, як і ризик небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб також високий (а.с.27-29).

З висновку органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_3 вбачається, що виправлення останнього можливе без позбавлення волі, враховуючи, що він дослівно, «не становить дуже високої небезпеки для суспільства та окремих осіб».

На думку органу пробації, зважаючи на наявні характеристики обвинуваченого та виявлені криміногенні потреби, матеріальне становище, контроль над поведінкою та мисленням, виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення інтенсивного нагляду з боку органу пробації. У випадку, якщо суд дійде висновку про можливість призначення покарання, не пов`язаного з реальним відбуванням позбавлення волі, зокрема, з випробуванням та іспитовим строком, то укладач досудової доповіді вважає за необхідне покласти на обвинуваченого обов`язки, встановлені ст.76 КК України (а.с.27-29).

Головуючим суддею у судовому засіданні 04.10.2021 року оголошено досудову доповідь.

Представник Жмеринського РС №2 з питань пробації ОСОБА_5 в судовому засіданні у повному обсязі підтримала досудову доповідь.

Прокурор ОСОБА_4 зазначив, що немає зауважень щодо досудової доповіді.

Обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що не має зауважень щодо досудової доповіді.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію», досудова доповідь письмова інформація для суду, що характеризує обвинуваченого.
Частиною 1 ст.368 КПК України встановлено, що ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

Суд частково приймає до відома соціально-психологічну характеристику представником органу пробації ОСОБА_3 , зокрема, в частині соціально-психологічної характеристики обвинуваченого.

Разом з тим, суд не погоджується із висновком про можливість виправлення ОСОБА_3 в умовах призначення покарання, не пов`язаного із ізоляцією від суспільства, оскільки вказаний висновок укладача досудової доповіді суперечить його ж висновкам про високий ризик повторного кримінального правопорушення та високий ризик небезпеки обвинуваченого для суспільства та окремих осіб, тобто у частині призначення покарання суд вважає висновок органу пробації не обґрунтованим.

Тому, враховуючи високий ризик небезпеки ОСОБА_3 для суспільства, а також високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, суд вважає можливим виправлення обвинуваченого в умовах ізоляції та відбування покарання у виді позбавлення волі.

Таким чином, з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обтяжуючих покарання обставин, з врахуванням ставлення ОСОБА_3 до вчиненого діяння та наслідків діяння, з врахуванням думки потерпілої, яка при призначенні покарання обвинуваченому покладається на вирішення суду, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 можливе в умовах ізоляції та призначення покарання у виді позбавлення волі.

Згідно зі статтею 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційним повноваженням суду, оскільки при визначенні виду, розміру покарання потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, суспільної небезпечності і характеру кримінального правопорушення, ступеня його тяжкості, даних про особу винного, обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

При цьому, суд призначаючи ОСОБА_3 зазначене вище покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.3 ст.185 КК України, виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Зазначений висновок суду узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 вимог ст.75 КК України і призначення покарання з випробуванням та іспитовим строком, про що просив останній у судових дебатах та в останньому слові, з огляду на проаналізовані вище високі ризики вчинення останнім повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства і окремих осіб.

Цивільний позов у кримінальній справі не заявлявся.

Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що по справі понесені процесуальні витрати за проведення товарознавчої експертизи у зв`язку із залученням стороною обвинувачення експертів спеціалізованої державної установи.

Зокрема, експертами Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України проведено 09.08.2021 року товарознавчу експертизу і надано висновок за №4965/21-21 (а.с.72-74), вартість експертизи становить 514,83 грн. (а.с.75).

Таким чином, ці процесуальні витрати в сумі 514,83 грн. на залучення експертів з ініціативи сторони обвинувачення, відповідно до ч.2 ст.122 та ч.2 ст.124 КПК України, слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 .

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Так, ноутбук «ASUS X50N» з зарядним пристроєм, який визнано речовим доказом, приєднано до матеріалів кримінальної справи (а.с.69), та передано на зберігання потерпілій ОСОБА_6 до вирішення кримінальної справи (а.с.70), слід залишити у власності потерпілої.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.100, 373-376 КПК України, на підставі ч.3 ст.185 КК України, суд

засудив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та засудити його до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки .

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не застосовувати.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 вираховувати з дня його затримання на виконання цього вироку суду.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави на відшкодування процесуальних витрат за проведення експертизи залученими стороною обвинувачення експертами спеціалізованої державної установи Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України: 514 (п`ятсот чотирнадцять) гривень 83 (вісімдесят три) копійки за проведення товарознавчої експертизи 09.08.2021 року за №4965/21-21.

Речовий доказ: ноутбук «ASUS X50N» з зарядним пристроєм повернути потерпілій ОСОБА_6 .

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1