Провадження 11-кп/824/3583/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:
ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу прокурора Святошинської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року,-
в с т а н о в и л а :
Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Херсон, з незакінченою вищою освітою, не заміжню, офіційно не працюючу, зареєстровану у АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судима: 12.02.2020 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до 120 годин громадських робіт,
засуджено за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік;
на підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12.02.2020 року та остаточно, з врахуванням положень ч.1 ст.72 КК України, визначене ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік і 4 дні;

на підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю в 1 рік із покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України;

вирішене питання про речові докази.
Відповідно до вироку ОСОБА_7 , 10 травня 2021 року, близько 19 години 20 хвилин, перебуваючи в торговому залі магазину «Zara» розташованого в м. Києві по вул. Берковецька, 6-Д, повторно, з метою незаконного заволодіння чужим майном, взяла товари загальною вартістю 3 165 грн, які належать ТОВ «Зара Україна» і намагалась їх винести з торгівельного залу, не розрахувавшись за них, однак була затримана на виході з торгівельного залу. Таким чином, ОСОБА_7 виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, яке не було закінчено з причин, що не залежали від її волі.

В апеляційній скарзі прокурора указано на незаконність вироку у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок його м`якості. В обґрунтування доводів скарги указав на те, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання з випробуванням не було належним чином враховано дані про її особу, яка будучи засудженою за аналогічне кримінальне правопорушення до покарання у виді громадських робіт, дане покарання не відбувала, належних висновків для себе не зробила та вчинила нове корисливе кримінальне правопорушення. Вважав, що матеріали кримінального провадження не містять жодного доказу, який би обґрунтовано вказував на можливість виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства. На думку прокурора, лише реальне відбування покарання призведе до наслідків у виді виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Крім того, на думку апелянта, покарання у виді обмеження волі за закінчений замах на повторне викрадення чужого майна є недостатнім для виправлення обвинуваченої та суперечить засадам призначення покарання. Необґрунтованим на думку прокурора був також і застосований судом принцип часткового приєднання не відбутого покарання за попереднім вироком за яким ОСОБА_7 не відбула жодної години призначеного покарання. Просив вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді 1 року та 15 днів позбавлення волі.
В поданих змінах та доповненнях прокурор звернув увагу на те, що призначаючи ОСОБА_7 остаточне покарання, суд неправильно застосував положення ч.4 ст.71 та ст.75 КК України. Апелянт звернув увагу на те, що вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12.02.2020 року ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України було призначене покарання у виді 120 годин громадських робіт, яке є реальним та підлягало реальному відбуванню. Перевівши це покарання за правилами ст.72 КК України у покарання у виді обмеження волі та частково приєднавши його до призначеного покарання за цим вироком, суд звільнив ОСОБА_7 від призначеного покарання, чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. На переконання прокурора, при призначенні покарання на підставі ст.71 КК України є неможливим застосування положень ст.75 КК України. Просив вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік. На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12.02.2020 року та остаточно, з врахуванням положень ч.1 ст.72 КК України, визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік і 15 днів.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:
прокурора, який апеляційну скаргу прокурора підтримав, підтвердив доводи викладені у ній та просив її задовольнити;
обвинуваченої, яка апеляційну скаргу прокурора вважала необґрунтованою, у зв`язку із чим просила залишити її без задоволення, а вирок без зміни;
вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.
Висновки суду першої інстанції щодо обставин кримінального провадження, докази стосовно яких судом першої інстанції, за згодою учасників судового розгляду не досліджувались і щодо яких не надійшло апеляційних скарг, апеляційним судом не перевірялися. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги відповідно до положень ч.2 ст. 404 КПК України колегія суддів не знаходить.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок його м`якості, то вони не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах кримінального провадження.
Відповідно до частин першої та другої ст. 65 КК України покарання призначається у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Судом першої інстанції при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 основного покарання, указані вимоги закону було дотримано в повному обсязі.
Так, при призначенні ОСОБА_7 покарання судом було враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є нетяжким злочином, ступінь здійснення злочинного умислу та причини, за яких крадіжку не було доведено до кінця, а також дані про її особу, яка раніше судима за злочин проти власності та повторно вчинила новий умисний злочин проти власності та інші обставини, що пом`якшують та обтяжують її покарання. Судом було визнано обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 її щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. При цьому, обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 судом не встановлено.
Крім цього, колегія суддів враховує також і те, що ОСОБА_7 з вересня 2021 року працевлаштувалася, що підтверджується представленою довідкою.
За своїм видом та розміром призначене ОСОБА_7 основне покарання є таким, яке необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Підстав для посилення цього покарання колегія суддів не вбачає.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 остаточного покарання за сукупністю вироків та неправильного звільнення обвинуваченої від відбування призначеного покарання, то вони ґрунтуються на вимогах закону.
Призначивши обвинуваченій покарання за сукупністю вироківсуд, до призначеного покарання частково приєднавши невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12.02.2020 року у виді 120 годин громадських робіт, звільнив ОСОБА_7 від його відбування з випробуванням чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Так, відповідно до положень ч.4 ст.71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Частково приєднавши ОСОБА_7 не відбуту частину покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12.02.2020 року, суд не врахував те, що покарання за цим вироком у виді 120 годин громадських робіт ОСОБА_7 належало відбувати реально. Перевівши покарання у виді громадських робіт за правилами ст.72 КК України у покарання у виді обмеження волі та частково приєднавши його до призначеного покарання за ухваленим вироком, суд звільнив ОСОБА_7 від призначеного покарання, чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Неправильне застосування положень ч.4 ст.71 КК України призвело до неправильного застосування положень ст.75 КК України, що відповідно до п.4 ч.1 ст.420 КПК України є підставою для ухвалення апеляційним судом нового вироку.
Та обставина, що ОСОБА_7 покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12.02.2020 року у виді 120 годин громадських робіт не відбула, на переконання колегії суддів свідчить про необхідність призначаючи ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків застосувати принцип повного приєднання невідбутого покарання із застосуванням положень п.4 ч.1 ст.72 КК України, що відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України є ще однією підставою для ухвалення вироку.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -
у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Святошинського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 рокущодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити у цій частині новий вирок. ОСОБА_7 призначити за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12.02.2020 року та остаточно, з врахуванням положень п.4 ч.1 ст.72 КК України, визначити ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік і 15 (п`ятнадцять) днів.

Строк відбування ОСОБА_7 покарання обчислювати із моменту її прибуття до установи виконання покарання.
В решті вирок Святошинського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 рокущодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців із моменту проголошення.

СУДДІ

____________________ _________________________ _______________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4