Дата документу 10.11.2021 Справа № 323/968/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1268/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №323/968/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 травня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Преображенка Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 28.03.2021 року близько 23 години 30 хвилин, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_7 , з метою особистого збагачення, усвідомлюючи, що залишається непоміченим, здійснив крадіжку діжки, що виконана з нержавіючої сталі, об`ємом 88 літрів, вартістю 2090 грн. 09 коп., що належала його матері ОСОБА_7 , після чого разом із викраденим майном залишив місце злочину і в подальшому розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав потерпілій матеріальну шкоду на зазначену суму.

Крім того, 30.03.2021 року близько 20 години ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкає разом із своєю матір`ю ОСОБА_7 , таємно, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи, що залишається непоміченим, здійснив крадіжку діжки, що виконана с нержавіючої сталі, об`ємом 75 літрів, вартістю 1781 грн. 32 коп., та з приміщення літньої кухні за тією ж адресою Т2 тюнер марки World Vision T 62D, вартістю 392 грн. 25 коп., що належали його матері ОСОБА_7 , після чого разом з викраденим майном залишив місце вчинення злочину і в подальшому розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 2176 грн. 57 коп.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 08.04.2021 року щодо ОСОБА_8 ухвалено виконувати окремо.

Вирішено питання про речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, виключити із числа обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого - щире каяття, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.185 КК у виді 3 місяців арешту. На підставі ч.4 ст.70 КК шляхом часткового складання покарань, з урахуванням вироку Оріхівського районного суду Запорізької області від 08.04.2021 року остаточно призначити покарання у виді 3 місяців 5 днів арешту. Свої вимоги мотивував тим, що суд всупереч приписам кримінального закону, установивши дату вчинення злочину (28.03.2021 року та 30.03.2021 року), дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , його попередню судимість (вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 08.04.2021 року) мав усі підстави для застосування ч.4 ст.70 КК, однак остаточного покарання (реального) не призначив. Крім того, про безпідставність застосування ст.75 КК свідчить відсутність у вироку належного обґрунтування звільнення від покарання з випробуванням. Також суд дійшов до помилкового висновку про наявність такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття. Обвинувачений офіційно не працевлаштований та не має будь-яких джерел доходу, раніше судимий, покарання, призначене йому за попереднім вироком не відбув, достовірно знаючи, що відносно нього розслідується кримінальне провадження за ч.1 ст.185 КК, вчинив новий корисливий злочин та ще й щодо близької людини. Неналежне врахування судом приписів ст.ст.65, 70, 75 КК призвело до призначення покарання ОСОБА_8 , яке не відповідає як тяжкості та суспільній небезпеці вчиненого злочину, так і даним про особу обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого та потерпілу, які категорично заперечили проти апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.404 КПК, оскільки в апеляційній скарзі не порушується питання щодо оскарження висновків суду першої інстанції стосовно доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення і правильності кваліфікації його дій, колегія суддів вирок в зазначеній частині не перевіряла і не досліджувала. У зв`язку з чим, вважає встановленим вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК, за обставин встановлених судом першої інстанції і зазначених ним в оскарженому вироку.

Щодо доводів прокурора, наведених в апеляційній скарзі, про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого ОСОБА_8 , то вони не можуть вважаться обґрунтованими.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Згідно з ч.2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Водночас загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст.75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.

Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання і звільняючи від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК, поряд із ступенем тяжкості скоєного кримінального правопорушення, врахував те, що обвинувачений повністю визнав свою вину, що дало суду право розглянути провадження в порядку ч.3 ст.349 КК, щиро розкаявся у скоєному, що визнано судом пом`якшуючими покарання обставинами. Крім того, обвинуваченим вчинено два епізоди кримінального правопорушення, в результаті якого тяжких наслідків не настало. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Крім того, під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_7 , яка є рідною матір`ю обвинуваченого, пояснила, що на даний час вона повністю примирилася з обвинуваченим, який є її сином і єдиним годувальником. Жодних претензій до сина вона не має. Заподіяна їй шкода є незначною. Потерпіла жалкує про те, що взагалі звернулась із заявою про вчинення її ОСОБА_7 злочину, оскільки не бажала і не передбачала своєму сину того покарання, яке вимагає прокурор. Також потерпіла зазначила, що на теперішній час вона із сином перехворіли на Covid-19 із негативними наслідками. Тому за станом здоров`я вона потребує постійної допомоги сина. Зважаючи на викладене, потерпіла наполегливо просила не позбавляти ОСОБА_8 волі, оскільки призначення йому покарання, пов`язаного із реальним його відбуванням, може вкрай негативно позначитися на її фізичному стані.

Викладені вище обставини та дані про особу обвинуваченого у сукупності з висновком досудової доповіді органу з питань пробації, згідно з яким виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, на переконання колегії суддів дають достатні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою.

Відтак, з огляду на всі зазначені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.50 КК, зважаючи на конкретні обставини провадження, відсутність даних, які би безумовно свідчили про неможливість досягти мети покарання і виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою, дійшов мотивованого висновку про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Крім того, з огляду на те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення у даній справі до постановлення попереднього вироку, яким йому було призначено покарання у виді громадських робіт, яке належить відбувати реально, суд першої інстанції цілком правильно зазначив в резолютивній частині вироку про окреме виконання вироку Оріхівського районного суду Запорізької області від 08.04.2021 року.

Разом з тим, з огляду на те, що на час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 повністю відбув покарання за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 08.04.2021 року у виді громадських робіт, що підтверджується довідкою Пологівського РВ №1 філії ДУ «Центр пробації», колегія суддів вважає за необхідне виключити з резолютивної частини вироку посилання на окреме самостійне виконання даного вироку.

В апеляційній скарзі прокурор вимагав призначити обвинуваченому за ч.2 ст.185 КК покарання у виді 3 місяців арешту.

Проте колегія суддів не вбачає правових підстав для призначення обвинуваченому найм`якішого виду покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.185 КК. Адже кримінальне правопорушення у даній справі обвинуваченим було вчинено, коли щодо нього на розгляді суду перебувало інше кримінальне провадження за ч.1 ст.185 КК. А тому покарання у виді арешту, на переконання колегії суддів, не буде сприяти виправленню та перевихованню обвинуваченого і не стане достатнім дієвим запобіжником продовження ним протиправної діяльності. Обґрунтування апеляційної скарги прокурора в цій частині не є достатньо переконливими. Адже прокурор, зазначаючи про підвищену небезпеку обвинуваченого, одночасно вимагає при цьому призначити йому менш суворе покарання, ніж визначив районний суд.

Не погоджується колегія суддів і з вимогою прокурора про виключення із числа обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого щирого каяття. Адже основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого кримінального правопорушення. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, повідомив суду про обставини вчиненого кримінального правопорушення та не оспорював фактичні обставини справи. Більш того, сам прокурор вважав встановленою у даній справі таку пом`якшуючу покарання обставину як щире каяття, про що ним зазначено в обвинувальному акті.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 19 травня 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку суду посилання на окреме самостійне виконання ОСОБА_8 вироку Оріхівського районного суду Запорізької області від 08.04.2021 року у виді 80 годин громадських робіт.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4