КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 939/2345/20 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/4257/2021
Категорія: 331 КПК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу на ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 30 вересня 2021 року у кримінальному провадженні №0000354 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Луб?янки Бородянського району Київської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 30 вересня 2021 року задоволено клопотання прокурора, продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою по 29 листопада 2021 року та визначено заставу у розмірі 105100 грн.

Таке рішення суд обґрунтував тим, що з огляду на стадію судового розгляду, тяжкість обвинувачення та покарання, яке загрожує ОСОБА_8 , з урахуванням усіх даних про його особу, а також тієї обставини, що відносно нього на розгляді в суді перебуває інше кримінальне провадження, продовжують існувати ризики, передбачені п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, яким може запобігти лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , не погоджуючись з прийнятим судом рішенням та посилаючись на практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), просить ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 30 вересня 2021 року скасувати, обрати йому альтернативний запобіжний захід - домашній арешт або зменшити визначений розмір застави.

Обвинувачений ОСОБА_8 вважає, що прокурором не доведено існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, тому позиція прокурора та суду ґрунтується лише на припущеннях. Зокрема, як зазначає обвинувачений, прокурор не надав доказів того, що він може переховуватися від суду, а небезпека переховування не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання. При цьому звертає увагу на те, що понад 10 місяців утримується під вартою, що може свідчити про порушення строків судового розгляду, а письмові докази у справі не підтверджують його причетність до кримінального правопорушення. За таких обставин обвинувачений стверджує, що безпричинно перебуває під вартою в СІЗО № 13, де умови утримання не відповідають Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 28 Конституції України, що є порушенням презумпції невинуватості.
Крім того, обвинувачений зазначає, що має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки; на його утриманні перебувають мати і бабуся похилого віку, які хворіють на тяжкі захворювання та потребують постійного лікування, а він, як єдиний годувальник, перебуваючи під вартою, не може цього забезпечити; має місце роботи на підставі трудового договору та є раніше не судимим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини її життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, а продовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше, попри презумпцію невинуватості, ніж правило поваги до особистої свободи.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводи обвинуваченого про наявність достатніх підстав для зміни йому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт є непереконливими.

З матеріалів провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого вбачається, що Бородянським районним судом Київської області здійснюється судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Суд першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою, дійшов висновку, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а тому з метою запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків у кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення постановив ухвалу про продовження ОСОБА_8 тримання під вартою на 60 днів.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці ЄСПЛ, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Що стосується доводів обвинуваченого про те, що надані стороною обвинувачення в суді письмові докази не підтверджують його причетності до кримінального правопорушення, то колегія суддів зауважує, що в межах цього апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні конкретного кримінального правопорушення, які підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті, тому і не досліджує їх.

При цьому твердження обвинуваченого про недоведеність прокурором існування жодного ризику колегія суддів визнає безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Що стосується ризику втечі обвинуваченого, то відповідно до практики ЄСПЛ такий ризик не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку, водночас суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний, обвинувачений може ухилятись від слідства, суду.

Обґрунтовуючи свої висновки, суд першої інстанції врахував характер висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину; тяжкість покарання, яка йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованому злочині; всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він не має легального джерела доходів і постійної роботи, міцних соціальних зв`язків, а також відомості про те, що на розгляді в суді перебуває інше кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , тому дійшов вірного висновку, що обвинувачений може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, такий ризик не зменшився від часу обрання запобіжного заходу і виправдовує подальше його тримання під вартою.
Усі дані щодо особи обвинуваченого та його соціальних зв`язків, які підтверджені наданими сторонами в судовому засіданні документами, були предметом дослідження суду, але таких, які б були достатнім стримуючим фактором його поведінки, не встановлено.

При цьому посилання обвинуваченого на наявність міцних соціальних зв`язків, постійної роботи та стабільного доходу, що суперечить встановленим судом та викладеним в ухвалі даним, нічим не підтверджені.
З огляду на те, що всі свідки у цьому кримінальному провадженні, показання яких суд має сприймати безпосередньо, ще не допитані, з великою ймовірністю також існує ризик незаконного на них впливу.

За вказаних обставин колегія суддів визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Крім того, колегія суддів зважує і на те, що обвинуваченому судом першої інстанції була визначена, як альтернативний запобіжний захід, застава в межах, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, яка зможе забезпечити належне виконання ним процесуальних обов`язків та є співмірною з існуючими у даному кримінальному провадженні ризиками.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті судом рішення про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів приймає рішення про залишення апеляційної скарги обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 30 вересня 2021 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк тримання під вартою по 29 листопада 2021 року та визначено заставу у розмірі 105100 грн - без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4