н/п 1-кс/953/1109/22
"09" лютого 2022 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря - ОСОБА_2 ,
Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні здійснюється Київською окружною прокуратурою міста Харкова.
Під час досудового розслідування встановлено, що 23.01.2020 приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 (м. Харків, пров. Короленка, 19) без наявності відповідних правовстановлюючих документів у змові з колишнім державним реєстратором ОСОБА_6 , який фактично вносив відомості до державного реєстру на підставі технічного паспорта та довідки, виготовлених ТОВ «Лімінгтон», зареєстрував в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за гр. ОСОБА_7 право власності на нежитлові приміщення підвалу № 41-1, 41-2, 42-1, 43-1, X-XVII в житловому будинку літ. «А-5» загальною площею 268,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
В подальшому, 01.03.2021 вказаний об`єкт нерухомості на підставі договору купівлі-продажу № 335, посвідченого приватним Харківського міського нотаріального округу нотаріусом ОСОБА_8 , реалізовано гр. ОСОБА_4 за 1330560 грн.
Згідно відповіді Юридичного департаменту Виконавчого комітету Харківської міської ради № 7099/9-21 від 19.08.2021 встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 , рішенням 12 сесії Харківської міської Ради народних депутатів 1 скликання від 28.09.1992 «Про комунальну власність міста» було включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова.
На теперішній час вказаний житловий будинок перебуває на балансі КП «Жилкомсервіс» відповідно договору про передачу майна в господарське відання № 1288 від 28.02.2007, чинного в редакції додаткової угоди від 01.09.2016.
Договорів оренди на нежитлові приміщення цокольного поверху № 41-1, 41-2, 42-1, 43-1, X-XVII загальною площею 268,8 кв.м. в житловому будинку літ «А-5» по АДРЕСА_1 не укладалось.
З огляду на викладене, органом досудового розслідування встановлено, що вищезазначене майно включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова.
Викладене вказує на незаконність проведення реєстраційних дій, що виявились у реєстрації приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 права
власності на нежитлові приміщення підвалу № 41-1, 41-2, 42-1, 43-1, X-XVII в житловому будинку літ. «А-5» загальною площею 268,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .
Оскільки вищезазначена нежитлові приміщення підвалу № 41-1, 41-2, 42-1, 43-1, X-XVII в житловому будинку літ. «А-5» загальною площею 268,8 кв.м., в житловому будинку літ. «А-5», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є предметом вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та у зв`язку з тим, що вказане майно можливо переоформлять злочинним шляхом на наступного власника, що може ускладнити або унеможливити встановлення об`єктивної істини по кримінальному провадженню, встановлення усіх обставин вчинення кримінального правопорушення, належний захист інтересів територіальної громади міста Харкова, тому у органу досудового розслідування виникла необхідність вжиття заходу забезпечення кримінального провадження у виді накладення арешту на вищезазначені нежитлові приміщення, шляхом заборони їх відчуження.
Так, відповідно до витягу інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, номер інформаційної довідки 289703060 щодо об`єкта нерухомого майна, нежитлових приміщень підвалу № 41-1, 41-2, 42-1, 43-1, X-XVII в житловому будинку літ. «А-5» загальною площею 268,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належать ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .
З урахуванням викладеного, нежитлові приміщення підвалу № 41-1, 41-2, 42-1, 43-1, X-XVII в житловому будинку літ. «А-5» загальною площею 268,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, та є об`єктами кримінально протиправних дій, тому не застосування заборони на відчуження, здійснення будь-яких реєстраційних дій та вчинення будь-яких дій по передачі права користування на вказані нежитлові приміщення, здавати в оренду, найм, піднайм, безоплатне користування, укладати договори застави або іншим способом передавати третім особам у платне або безоплатне користування зазначені нежитлові приміщення, може призвести до продажу, відчуження вказаних нежитлових приміщень, що в подальшому може перешкодити кримінальному провадженню.
У судове засідання прокурор ОСОБА_3 не з`явилась, повідомлена належним чином та своєчасно, надала до суду заяву про розгляд клопотання за її відсутності, та просила його задовольнити.
Неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України не перешкоджає розгляду клопотання.
Власник майна та третя особа у судове засідання не викликались на підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, з метою забезпечення арешту майна.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 цього Кодексу, а саме: запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
У відповідності до абз. 3 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Тобто, іпотека виступає забезпеченням виконання особою своїх зобов`язань за іпотечним договором та не є безумовною підставою для переходу права власності на таке майно до іпотекодержателя.
Водночас, у разі припинення основного зобов`язання за іпотечним договором, закінчення строку його дії або визнання іпотечного договору недійсним така іпотека припиняється, а майно може бути відчужене його власником (ст. 17 Закону України «Про іпотеку»).
Згідно ч. 7 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу. Відтак, кримінально-правовий арешт має пріоритет перед арештами накладеними відповідно до інших актів законодавства, в тому числі й перед встановленням заборони на відчуження майна за іпотечним договором.
За викладених обставин, слідчий суддя приходить до висновку, що перебування нежитлових приміщень в іпотеці не перешкоджає накладенню на них арешту, оскільки у передбачених Законом України «Про іпотеку» випадках іпотека може бути припинена, так як строк основного зобов`язання сплив 08.12.2021, що надасть власнику можливість відчужити чи передати таке майно на користь третіх осіб з метою його приховування.
Захід забезпечення кримінального правопорушення ніяким чином не погіршує становища третіх осіб, які мають майнові вимоги, оскільки відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, а тому арешт майна, застосований ухвалою слідчого судді стосується лише становища власника майна.
На переконання слідчого судді, додані до клопотання прокурора матеріали свідчать про наявність правових підстав для накладення арешту, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів для запобігання можливості його відчуження чи передання на користь третіх осіб з метою приховування. Стороною обвинувачення доведено, що вказане майно, має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом кримінального правопорушення, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
За вказаних прокурором у клопотанні обставин, які внесені до ЄРДР, та на теперішній час здійснюється досудове розслідування, вказані нежитлові приміщення можуть бути предметом кримінально протиправних дій, який набутий кримінально протиправним шляхом.
Захід забезпечення у вигляді арешту майна, шляхом заборони відчуження та заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо вказаного майна, відповідає завданням кримінального провадження.
Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчим суддею не встановлено.
Тому, вказане майно підлягає арешту, оскільки не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню. На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України сторона обвинувачення довела слідчому судді необхідність арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених абз. 1 ч.1 ст.170 КПК України.
Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховує можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому клопотання про арешт майна підлягає задоволенню.
Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.
Згідно з ч. 4 ст. 107 КПК України у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.
На підставі викладеного, керуючись ст. 107, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,-
Відповідно до ст. 175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Слідчий суддя - ОСОБА_1