Житомирський апеляційний суд
Справа №295/7574/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду

в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 29.07.2021 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 29.07.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Суд мотивував своє рішення тим, що чинне законодавство України не передбачає можливості заміни засудженим до довічного позбавлення волі покарання на більш м`яке, оскільки не прописані відповідні умови, а заміна покарання в виді довічного позбавлення волі на більш м`яке, не передбачена законодавством та виходить за межі повноважень суду.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та повернути справу на новий розгляд. Вважає ухвалу незаконною, постановленою без повного та всебічного з`ясування обставин справи. Вказує, що призначене йому судом покарання у вигляді довічного позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції. Зазначає, що у рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України (№2)», зазначено, що довічне позбавлення волі що не має перспективи умовно - дострокового звільнення, а тому суперечить ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, вироком Сумського обласного суду від 11.03.1996 року ОСОБА_8 засуджено за ст. 93 п.п."а", "з", 17, 93 п.п. "а","з", 142 ч.2, 142 ч.3, 208, 42,43 КК України до смертної кари з конфіскацією майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 07.05.1996 вирок суду від 11.03.1996 залишено без змін.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 р., які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 року Кримінальний Кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кримінальний Кодекс 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. У розділі другому цього Закону передбачено, що перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

Ухвалою Сумського обласного суду від 19.07.2000 на підставі Закону України від 22.02.2000 засудженому призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Засуджений відбуває покарання в ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№ 8)».

З наведеного слідує, що за вчинені ОСОБА_8 злочини, передбачені ст. 93 п.п."а", "з", 17, 93 п.п. "а","з", 142 ч.2, 142 ч.3, 208, 42,43 КК України останнього було засуджено до смертної кари з конфіскацією майна.

При постановленні ухвали Сумським обласним судом від 19.07.2000 щодо засудженого ОСОБА_8 на підставі ст. 25-2 КК України було замінено покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі.

ОСОБА_8 був визнаний винним у вчинені умисного вбивства іншої людини (за вироком декількох осіб), щодо нього і було застосовано певний вид обмеження волі, що в даному випадку не є надмірний, не є шкідливим для особи, оскільки визначена попереднім законодавством України міра покарання у вигляді смертної кари (яка діяла на момент вчинення злочинів) була замінена на більш м`який вид покарання, тобто право ОСОБА_8 на життя не було порушено.

Отже, призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам діючого КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.

Проаналізувавши наведені норми права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, чинним законодавством України не передбачена.

Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо незаконності ухвали суду.

Посилання засудежного на те, що призначена йому міра покарання у вигляді довічного позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції є безпідставним.

Аналіз практики ЄСПЛ, в тому числі того рішення, на яке посилається засуджений, свідчить про наступне:

- в пункті 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням на численні рішення у справах ЄСПЛ.

Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.

Крім того, згідно п. 104 вказаного рішення, ЄСПЛ суд наголосив, що питання, які стосуються політики дострокового звільнення, у тому числі порядку його застосування, знаходяться в компетенції держав-членів в сфері кримінального правосуддя та пенітенціарної політики;

- в справі «Вінтер проти Сполученого Королівства», ЄСПЛ зазначив, що в контексті довічного позбавлення волі ст. 3 ЄКПЛ повинна тлумачитись як така, що потребує зменшення покарання, у сенсі перегляду, яке дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи є суттєві зміни у засудженого, та що у ході покарання було зроблено такий прогрес у виправленні, що тривале тримання у ізоляції не може виправдано пеналогічними підставами (п.119). В п. 120 вказаного рішення ЄСПЛ підкреслює, що, приймаючи до уваги розсуд, який повинен бути наданий Державами, що домовляються у питаннях кримінального правосуддя та ухвалення вироку (п.п. 104, 105 цього рішення), вказівки влади, яка повинна робити такий перегляд, не є необхідними. З цієї ж причини ЄСПЛ не зобов`язаний вирішувати коли цей перегляд повинен проводитись. Суд також відмічає, що порівняння міжнародно-правових матеріалів, що є в нього, демонструє явну підтримку механізму, що гарантує перегляд, не пізніше чим через 25 років відбуття довічного покарання з наступними періодичними переглядами після цього (див. п.п. 117, 118 цього рішення);

- у п. 193 рішення «Пєтухов проти України (№2)» Суд наголосив, що держави, які домовляються, користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішень про доцільну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини, сам факт того, що довічне позбавлення волі може відбуватися у повному обсязі, не означає, що воно протирічить ст. 3 ЄКПЛ, відповідно перегляд довічного ув`язнення не обов`язково призведе до звільнення відповідного засудженого; п.194 цього рішення вказує на системну проблему, яка закликає до здійснення мір загального характеру. Характер визнаних порушень щодо неможливості скоротити довічний вирок у відповідності зі ст. 3 ЄКПЛ передбачає, що для належного виконання даного рішення Держави відповідача може потребувати створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду зобов`язаний гарантувати розгляд у кожній конкретній справі того, чи виправдано тривале ув`язнення на законних пеналогічних підставах та зобов`язано дозволити довічно засудженим передбачати з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення та при яких обставинах у відповідності зі стандартами, що розроблені у прецендентному праві ЄСПЛ.

Колегія суддів вважає, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається засуджений в апеляційній скарзі перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду вироків відносно осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, але на теперішній час в Україні існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції за результатами розгляду клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі.

На підставі викладеного, ухвала суду є законною та обґрунтованою, тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 29.07.2021 року щодо нього без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: