ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/4161/18 Провадження № 1-кп/636/60/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 грудня 2021 року Чугуївський міський суд Харківської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

прокурора Чугуївської окружної прокуратури ОСОБА_2 ,

захисника ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

законного представника обвинуваченої ОСОБА_6 ,

представника Служби у справах дітей ОСОБА_7 ,

представника органу пробації ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0001280, внесеному 02.09.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань, стосовно неповнолітньої обвинуваченої:

ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Новосеменівка, Іванівського району Херсонської області, українки, громадянки України, учениці 9-Б класу Чугуївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 1 ім. І.Ю. Репіна, раніше не засудженої, зареєстрованої за адресом: АДРЕСА_1 та проживаючої за адресом: АДРЕСА_2 ,-
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, -
в с т а н о в и в:
01 вересня 2018 року, близько 14 години, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, неповнолітня ОСОБА_5 , знаходячись на перехресті вулиці Першого Травня та вулиці Пушкіна в м. Чугуєві, Харківської області, зустріла раніше знайомого їй ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після чого ОСОБА_5 , реалізуючи раптово виниклий злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом наживи, з метою незаконного збагачення за рахунок інших осіб, усвідомлюючи, що її дії являються відкритими для потерпілого, схопила гаманець, що висів на ремінці на шиї ОСОБА_9 , в якому знаходились грошові кошти в сумі 428 гривень, та зняла його. Після чого, обернувши вказані кошти на свою користь, з місця вчинення злочину зникла. Таким чином, своїми умисними діями неповнолітня ОСОБА_5 завдала матеріальну шкоду ОСОБА_9 на загальну суму 428 грн.
Вказані дії ОСОБА_10 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
Допитана у судовому засіданні неповнолітня обвинувачена ОСОБА_10 свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, визнала повністю, не оспорювала фактичні обставини справи та пояснила, що взяла гаманець та не подумала про наслідки. В скоєному щиро каялася.
За таких обставин справи, згідно положень ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи, що проти цього не заперечували неповнолітня обвинувачена та інші учасники судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому судом встановлено, що зазначені особи правильно розуміють зміст цих обставин, добровільність їх позицій не викликає сумнівів. Судом роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. З урахуванням вимог ч. 4 ст. 349 КПК України суд обмежився допитом неповнолітньої обвинуваченої та дослідженням доказів, які характеризують особу обвинуваченої, а також з`ясуванням умов життя та виховання неповнолітньої обвинуваченої, передбачених ст. 487 КПК України:
- довідки дитячого психіатра лікувально-діагностичного центру № 1 КЗОЗ «Чугуївська ЦРЛ ім. М.І. Кононенка» від 26.09.2018, згідно з якою свідомість ОСОБА_5 ясна, контакт продуктивний, обвинувачена активна, правильно орієнтована у собі та оточуючому середовищі, запас шкільних навиків за віком, пам`ять, логіка та мислення збережені, навики охайності розвинуті, до свого вчинку відноситься критично, усвідомлює свою провину, шкодує про вчинене, психічного розладу у неповнолітньої не виявлено (а.с. 236);
- довідок лікаря-нарколога КЗОЗ «Чугуївська центральна районна лікарня ім. М.І. Кононенка» № 2962 від 13.09.2018 та лікаря дитячого психіатра лікувально-діагностичного центру № 1 КЗОЗ «Чугуївська ЦРЛ ім. М.І. Кононенка» № 8059 від 07.10.2018, згідно з якими обвинувачена на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.с. 238);
- довідки ОСК ГУНП в Харківській області № 97-10092018/63091 від 10.09.2018, згідно якої обвинувачена раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності (а.с. 235);
- психолого-педагогічної характеристики за місцем навчання у Чугуївській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 1 ім. І.Ю. Репіна від 11.09.2018, згідно якої обвинувачена без поважних причин уроки не пропускає, але часто запізнюється, програмний матеріал засвоює на середньому рівні, на уроках пасивна, не переймається успіхами в навчанні, доручення класного керівника виконує відповідально, на зауваження реагує позитивно, стримана, ввічлива, легко піддається впливу (а.с. 234);
- акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_5 від 21.09.2018, згідно якого обвинувачена більше часу проводить за адресою: АДРЕСА_3 , разом з батьком та його дружиною. Будинок складається з двох кімнат, створені умови для навчання та відпочинку. Будинок забезпечений світлом та водою, опалення пічне (а.с. 237).
За змістом ст. 62 Конституції України, під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява № 39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів, суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява №25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК України, доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.
Вина неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_5 у вчиненні вище зазначеного злочину доведена в повному обсязі і підтверджується доказами, які є в матеріалах кримінального провадження, і неповнолітньою обвинуваченою не оспорюються.
Суд вважає доведеною винуватість неповнолітньої ОСОБА_5 у відкритому викраденні чужого майна (грабежі) і її дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 186 КК України.
При вирішенні питання про вид та міру покарання неповнолітній обвинуваченій ОСОБА_5 суд враховує її щире каяття, вчинення злочину неповнолітньою та визнає ці обставини, відповідно до ст. 66 КК України, такими, що пом`якшують її покарання. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено. Окрім того, суд враховує, що неповнолітня ОСОБА_5 посередньо характеризується за місцем навчання, злочин вчинила вперше.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до п. 10 Зауважень загального порядку № 10 (2007) Комітету ООН з прав дитини «Права дітей у системі юстиції щодо дітей» прикладом якнайкращого забезпечення інтересів дитини є практика, коли традиційні цілі кримінального правосуддя, такі як покарання, поступаються місцем реабілітаційним та відновним цілям правосуддя у справах дітей- правопорушників.
В п. 23.2 Рекомендацій СМ/Rec (2008) 11 Комітету міністрів Ради Європи, державам-членам «Про європейські правила стосовно неповнолітніх правопорушників, щодо яких застосовуються санкції або заходи», зокрема наголошується, що перевагу слід надавати таким санкціям та заходам, які можуть мати виховний вплив, а також сприяти відшкодуванню збитків, завданих правопорушенням, яке вчинила неповнолітня особа.
Судом при призначенні покарання враховуються вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особливості кримінальної відповідальності та покарання неповнолітніх, передбачені розділом ХV КК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 105 КК України неповнолітній, який вчинив злочин середньої тяжкості, може бути звільнений від кримінального покарання, якщо суд визнає, що винний щиро розкаявся, позитивно характеризується і на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.
У цьому разі суд може застосувати один або декілька примусових заходів виховного характеру, передбачених ч. 2 ст. 105 КК України. Заходи, вказані у ч. 2 ст. 105 КК України, застосовуються тоді, коли суд дійде висновку, що неповнолітній, може бути виправлений без реального виконання кримінального покарання, але лише за умови застосування примусових заходів виховного характеру: застереження, обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього, передача неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, та інші.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» від 15.05.2006 № 2, суд застосовує заходи виховного характеру при звільненні неповнолітнього засудженого від покарання згідно із ч. 1 ст. 105 КК України.
Так, виходячи зі змісту ч. 1 ст.105 КК України, суд має право звільнити неповнолітнього від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру за наявності сукупності таких умов: а) неповнолітній вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, незалежно від того чи скоєний цей злочин вперше, був він умисним чи необережним; б) неповнолітній щиро розкаявся; в) поведінка неповнолітнього після скоєння злочину була бездоганною. Під бездоганною поведінкою слід розуміти таку поведінку особи в сім`ї, побуті, трудовому чи навчальному колективі, коли вона свідомо й добровільно дотримується загальноприйнятих правил людського співжиття; г) на момент постановлення вироку неповнолітній не потребує застосування покарання.
Відповідно до ч. 2 цієї статті, суд застосовує до неповнолітнього такі примусові заходи виховного характеру: 1) застереження; 2) обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього; 3) передача неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання; 4) покладення на неповнолітнього, який досяг п`ятнадцятирічного віку і має майно, кошти або заробіток, обов`язку відшкодування заподіяних майнових збитків; 5) направлення неповнолітнього до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення, але на строк, що не перевищує трьох років. Умови перебування в цих установах неповнолітніх та порядок їх залишення визначаються законом.
Згідно роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику здійснення судами кримінального провадження щодо неповнолітніх», суд, приймаючи рішення про звільнення неповнолітнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК, постановляє вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненому злочині (кримінальному правопорушенні), і керуючись ст. 105 КК України звільняє його від покарання без визначення його виду і розміру та застосовує примусові заходи виховного характеру.
У відповідності до роз`яснень, викладених в абзаці 4 пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» № 2 від 15 травня 2006 року, строк нагляду, передбаченого п. 3 ч. 2 ст.105 КК України, суд встановлює з урахуванням конкретних обставин справи та мети виправлення неповнолітнього. Як свідчить практика, цей нагляд має здійснюватись, як правило, не менше одного року, оскільки за коротшого строку він буде малоефективним (але не довше, ніж до досягнення особою повноліття).
Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого неповнолітньою ОСОБА_5 кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, і який вчинено вперше, обставини його вчинення, дані про особу неповнолітньої обвинуваченої, яка характеризуються посередньо, обставини, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, висновки органу пробації про те, що її перевиховання можливе без позбавлення волі, за умови здійснення з боку органу пробації нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для її виправлення та запобіганню вчинення повторних злочинів, відвідування занять у Центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді і участь у профілактичних заходах, які проводить уповноважений орган з питань пробації, організація дозвілля, суд доходить до висновку, що неповнолітня обвинувачена на час ухвалення вироку не потребує застосування покарання та її можливо звільнити від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру.
Крім того, при визначенні виду та міри покарання обвинуваченій суд враховує досудову доповідь уповноваженого органу з питань пробації, згідно з висновком якої виправлення обвинуваченої ОСОБА_5 можливе без позбавлення волі або обмеження волі та не становить високої небезпеки для суспільства, і, на думку органу пробації, виконання покарання можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень: відвідувань занять в Центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді та участь у профілактичних заходах, які проводить уповноважений орган з питань пробації, організація довкілля. Тому орган пробації вважає можливим звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням із покладенням на неї обов`язків, передбачених п. 1 п. 2, п. 4 ч. 3 ст. 76 КК України.

При таких обставинах, згідно з вимогами ч. 1 ст. 105 КК України, а також ч. 3 ст. 497 КПК України, суд дійшов висновку про можливість звільнення від покарання неповнолітньої обвинуваченої, яка вперше обвинувачується у вчиненні злочину невеликої тяжкості, щиро розкаялася у вчиненому, висловила впевнення не вчиняти у майбутньому злочинів та застосування до неї примусових заходів виховного характеру.
Вирішуючи питання про вид заходу виховного характеру, перелік яких визначений ч. 2 ст.105 КК України, суд вважає, що найбільш ефективним та таким, що забезпечить позитивний виховний вплив, і з урахуванням вищезазначених даних про особу обвинуваченої, вважає за доцільне застосувати до неї примусовий захід виховного характеру, передбачений п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 105 КК України, у вигляді застереження, який полягає в осудженні суспільно небезпечної поведінки ОСОБА_5 та вимозі припинити та не допускати в подальшому такої поведінки під погрозою застосування більш суворих заходів відповідальності, та врахувавши положення ст. 497 КПК України, звільнити її від призначеного покарання.
Враховуючи вищевказані обставин справи суд дійшов до переконання, що саме такий вид примусового заходу виховного характеру буде необхідним, достатнім і найбільш ефективним для виправлення неповнолітньої та попередження вчинення нею нових злочинів.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що системний аналіз вжитих у кримінальному законі формулювань «звільнення від покарання» (частини 4 і 5 ст. 74, ч. 1 ст. 105 КК України), «звільнення від відбування покарання» (статті 75, 79, 104 КК України), «звільнення від призначеного покарання» (ст. 78 КК України) дає підстави зробити висновок, що під звільненням від покарання із застосуванням інших заходів примусу, слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення як виду примусових заходів в цілому. Тобто, суд, приймаючи рішення про звільнення неповнолітньої від покарання із застосуванням заходів виховного характеру, відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України, постановляє вирок, яким визнає обвинувачену винуватою у вчиненому злочині, керуючись ст. 105 КК України, звільняє її від покарання без визначення його виду і розміру та застосовує примусові заходи виховного характеру, передбачені ч. 1 ст. 105 КК України, в виді застереження.
Цивільний позов у справі не заявлявся. Судових витрат та речових доказів по справі немає.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 в ході досудового слідства не обирався.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 373, 374, 376, 484-497 КПК України, суд,
у х в а л и в :
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України.

На підставі ст. 105 КК України, ОСОБА_5 звільнити від покарання без визначення його виду і розміру та застосувати до неї примусові заходи виховного характеру, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 105 КК України, у вигляді застереження.

Роз`яснити, що учасники судового провадження мають право подати клопотання про помилування, право на ознайомлення з журналом та технічним записом судового засідання і подати на них письмові зауваження.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженій, її законному представнику, прокурору та захиснику.

Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати потерпілому, який не був присутній в судовому засіданні.

Суддя