УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2 лютого 2022 року

м. Київ
Справа № 644/3343/19

Провадження № 51-5607 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , котра діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 4 серпня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000779,
встановив:
За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 4 серпня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у станиці Старомишастівській Краснодарського краю Російської Федерації, тимчасово зареєстрованого на АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання, раніше судимого 22 березня 2000 року Дружківським місцевим судом Донецької області за ч. 2 ст. 142 Кримінального кодексу України в редакції 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців, звільненого по відбуттю покарання 1 липня 2006 року; 23 жовтня 2008 року Близнюківським районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 115, ст. 70 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, звільненого по відбуттю покарання 16 грудня 2016 року,
засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Прийнято рішення щодо цивільного позову, речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватими та засуджено за те, що він 22 березня 2019 року приблизно о 12:25 разом з ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, підняли з проїжджої частини дороги по АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , котрий лежав на асфальті у стані алкогольного сп`яніння, та перевели його на пішохідний тротуар. Потім на ґрунті виниклих особистих неприязних відносин, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 нанесли ОСОБА_7 кілька ударів кулаками в область голови, після чого, утримуючи останнього під руки, перевели його до під`їзду № 3 будинку АДРЕСА_2 , де посадили на лавку.
Надалі ОСОБА_5 , не домовляючись з ОСОБА_6 , діючи самостійно, умисно, повторно, з корисливих мотивів, скориставшись безпорадним станом ОСОБА_7 , відкрито заволодів лижною курткою останнього, знявши її з нього, мобільним телефоном та грошовими коштами, які були у кишені цієї куртки, після чого зник з місця вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 3583 грн 20 коп.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_5 та призначити йому за ч. 2 ст. 186 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Всупереч вимогам кримінального процесуального закону апеляційний суд всіх доводів апеляційних скарг сторони захисту належним чином не перевірив та безпідставно залишив вирок у частині призначення покарання без зміни.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 414 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого внаслідок суворості, то вони є необґрунтованими.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, з рішенням якого погодився й суд апеляційної інстанції за результатами перегляду вироку щодо ОСОБА_5 за його апеляційною скаргою та його захисника, дотримався наведених вимог матеріального права.
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання з урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили тяжкі злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили менш небезпечні злочини.
Тобто, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Так, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК. Санкція вказаної норми передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років.
Обираючи ОСОБА_5 міру примусу, суд першої інстанції, виконуючи приписи ст. 65 КК, врахувавтяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, відсутність пом`якшуючих покарання обставин сприяння слідству, обставину, що його обтяжують вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів, а також узяв до уваги дані про особу винного, котрий раніше неодноразово судимий за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, однак на шлях виправлення не став, натомість, маючи не зняту й непогашену судимість, знову скоїв тяжкий злочин, негативно характеризується за останнім фактичним місцем проживання, був відрахований з «Центру реінтеграції бездомних осіб» за порушення порядку та вживання спиртних напоїв.
Таким чином, повною мірою врахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, зваживши на принцип індивідуалізації покарання, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд правильно призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років.

На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість, про що захисник порушив питання у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, перевіривши доводи апеляційних скарг сторони захисту у частині суворості призначеного ОСОБА_5 покарання, які є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, апеляційний суд відповідно до приписів ст. 419 КПК обґрунтовано визнав їх неспроможними та, з наведенням докладних мотивів ухваленого рішення, залишив вирок місцевого суду без зміни.
Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Інших переконливих доводів, які би спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років, захисник у касаційній скарзі не навела.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 4 серпня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3