Справа №583/1476/14-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/777/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
Іменем України

13 жовтня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 583/1476/14-к за апеляційними скаргами представника цивільного відповідача ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2021, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Нетребівка Томашпільського району Вінницької області, мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_12 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- представник цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБ) ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду в частині вирішення цивільного позову МТСБ та відмовити в його задоволенні в цій частині, оскільки суд не повідомив МТСБ про прийняття до провадження цивільного позову та не направив його копію, а також не повідомив про судове засідання, яке відбулося 02.03.2021. Крім того, висновок суду про стягнення на користь потерпілого моральної шкоди в розмірі 5000 грн не відповідає вимогам закону;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_13 просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки стороною обвинувачення не надано доказів вини ОСОБА_10 , суд не зазначив чому взяв до уваги один висновок експертизи та відкинув інші висновки, а також не навів мотивів відхилення доводів сторони захисту, в тому числі щодо моменту виявлення ОСОБА_10 небезпеки для руху, слідчі експерименти проведені з порушеннями.

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2021 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки без позбавлення права керування т/з. На підставі ст. 75, 76 КК ОСОБА_10 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, якщо він не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання та не виїжджати за межі України без погодження цього органу. Стягнуто: з ОСОБА_10 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз в розмірі 13987,80 грн та на користь ОСОБА_14 моральну шкоду в розмірі 40000 грн; з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_14 страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Згідно вироку, ОСОБА_10 06.01.2014 близько 23:20, керуючи автомобілем ВАЗ-21102 д. н. з. НОМЕР_1 , рухався вул. Перемоги в напрямку від пл. Успенської в бік виїзду з центру міста. Попереду нього в попутному напрямку рухався автомобіль «Хюндай Акцент» під керуванням ОСОБА_15 . У цей час на вказаній ділянці водій ОСОБА_15 виявив попереду себе пішохода ОСОБА_14 , який почав перетинати проїзну частину вулиці справа наліво щодо руху автомобіля. З метою уникнення наїзду на пішохода, застосовуючи гальмування ОСОБА_15 різко змінив напрямок свого руху праворуч і зіткнувся із бардюрним каменем, що обмежує проїзну частину. В цей час водій автомобіля ВАЗ-21102 ОСОБА_10 , виявивши пішохода ОСОБА_14 , який перетинав проїзну частину вулиці справа наліво щодо руху його автомобіля, порушуючи п. 12.3 ПДР, маючи можливість уникнути ДТП, не вжив заходів, направлених на негайне зменшення швидкості руху, аж до повної його зупинки, та в районі розташування буд. № 8 по вул. Перемоги (Леніна) вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_14 , якому в результаті ДТП заподіяні тяжкі тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечили проти апеляційної скарги цивільного відповідача, доводи прокурора ОСОБА_9 та представника потерпілого ОСОБА_12 , які заперечили проти апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах і є вмотивованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 про недоведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки обставини вчинення обвинуваченим інкримінованого йому правопорушення ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні доказам і запереченням щодо пред`явленого обвинувачення надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Зокрема, допитаний в ході судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_10 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав і надав показання, згідно яких 06.01.2014 після 23:00, керуючи автомобілем ВАЗ-21102 д. н. з. НОМЕР_1 , він рухався в напрямку з центра міста вул. Перемоги у своїй смузі руху зі швидкістю близько 50-60 км/год. Попереду нього в попутному напрямку рухався автомобіль Хюндай, який їхав правіше щодо його руху. Коли він та автомобіль Хюндай наблизилися до пішохідного переходу, останній почав приймати ближче до правого краю проїзної частини, де був заїзний карман, і він подумав, що той здійснює маневр для висадки пасажира. Він став його випереджати, при цьому на смугу зустрічного руху він не виїжджав. Маневр повороту автомобіля Хюндай вправо не створював йому ніякої перешкоди, тому він не мав потреби зменшувати швидкість руху чи гальмувати. Потім він побачив пішохода, який рухався справа на ліво проїзною частиною на відстані близько 20 м від пішохідного переходу, де не було освітлення. Як тільки він побачив пішохода, відразу застосував екстрене гальмування, але автомобіль почав гальмувати вже коли стався наїзд на пішохода. Уникнути наїзду на пішохода не вдалось через малу відстань.

Визнаючи доведеною вину ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, суд першої інстанції вірно встановив наявність фактів і обставин, що мають значення для кримінального провадження, мотивовано поклавши в основу вироку належні та допустимі докази.

Зокрема, на підтвердження винуватості ОСОБА_10 , суд першої інстанції цілком обґрунтовано послався на показання потерпілого та свідків, які були безпосередньо допитані в судовому засіданні у встановленому законом порядку та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Так, потерпілий ОСОБА_14 пояснив, що 06.01.2014 близько 23:00 він йшов вул. Перемоги в напрямку з центру міста, в якому саме місці він став переходити дорогу не пам`ятає. Після наїзду він втратив свідомість і прийшов до тями лише в лікарні на наступний день.

Свідок ОСОБА_15 надав показання, згідно яких 06.01.2014 він їхав на автомобілі Хюндай Акцент д. н. з НОМЕР_2 вул. Перемоги в м. Охтирка з центра міста на виїзд з м. Охтирка. Він їхав з ввімкненим ближнім світлом фар зі швидкістю в межах дозволених ПДР, їхав сам та бачив позаду світло іншого автомобіля. Проїхавши пішохідний перехід, він побачив як потерпілий переступив бордюр і пішов через дорогу перед його автомобілем справа наліво щодо руху автомобіля. Він загальмував, прийняв вправо і його автомобіль зупинився біля правого узбіччя, зачепивши бордюр. Потім він почув хлопок і побачив, що автомобіль обвинуваченого стоїть спереду, а на асфальті лежить потерпілий.

З показань свідка ОСОБА_16 убачається, що 06.01.2014 близько 22:40 він йшов вул. Леніна (Перемоги) в бік пл. Успенської. В той день ішов дощ, який до вечора перейшов у мряку, на вулиці було темно. Біля будинку 17 по вул. Перемоги він побачив рух світла, почув удар, і зупинений автомобіль ВАЗ на своїй смузі руху ближче до зустрічної смуги. Інші свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 повідомили суду, що приймали участь в слідчих діях.

Факт вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, викладених у вироку суду першої інстанції, також підтверджується іншими доказами, а саме:

- висновком додаткової судової автотехнічної експертизи № 9959 від 28.04.2017, згідно якого при швидкості руху автомобіля ВАЗ 50 км/год небезпека для руху водію ОСОБА_19 виникла з моменту, коли він міг об`єктивно виявити пішохода, який перетинав проїзну частину, тобто в той момент, коли автомобіль ВАЗ знаходився на відстані 59,6 м від місця наїзду, а при швидкості 60 км/год на відстані 55,8 м від місця наїзду. ОСОБА_10 повинен був діяти відповідно вимог п. 12.3 ПДР, мав технічну можливість попередити виникнення ДТП, його дії не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР і з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням ДТП;

- показаннями експерта ОСОБА_20 , який повністю підтвердив наданий ним висновок експертизи;

- протоколу огляду місця події від 07.01.2014 з фототаблицями та схемою, згідно якого оглянуто територію проїзної частини вул. Перемоги (Леніна) м. Охтирка в районі буд. № 17 та 8А. В ході огляду зафіксовано дорожній знак «пішохідний перехід», ширину проїзної частини та правого і лівого узбічь, автомобіль ВАЗ, освітлення, стан проїзної частини, її межі та інші відомості;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 19.02.2014 зі схемою за участю свідка ОСОБА_15 , згідно якого останній на місці події розказав та показав обставини ДТП, що сталася 06.01.2014 о 23:30 на вул. Перемоги (Леніна) в м. Охтирка. Зазначив, що він керував автомобілем Хюндай Акцент вул. Леніна з центру міста в напрямку виїзду з міста із ввімкненим ближнім світлом фар. На дворі було темно, дорожнє освітлення було ввімкненим, дощу, мряки та туману не було, проїзна частина була вологою. В районі буд. № 17 він помітив як від правого бордюрного каменю справа наліво щодо його руху почав перетинати проїзну частину пішохід. З метою уникнення наїзду на пішохода він натиснув на гальма та, повернувши кермо праворуч, зіткнувся з бардюрним каменем. Після цього він почув глухий удар з лівого боку та помітив, що інший попутний автомобіль марки ВАЗ 2110 здійснив наїзд на пішохода;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 19.07.2016, під час якого в умовах, максимально наближених до тих, які були 06.01.2014 (час доби, освітлення, стан проїзної частини), були відтворені обставини ДТП. Зокрема встановлено, що за умови постійного руху автомобіля ВАЗ 50 км/год видимість водія ОСОБА_10 становить 59,6 м;

- протоколом огляду від 15.01.2014 автомобіля ВАЗ-21102 д. н. НОМЕР_1 , відповідно якого зафіксовано механічні пошкодження автомобіля: передній номерний знак у правій частині деформований у напряму спереду назад; передній бампер у правій частині має потертості та тріщину матеріалу; капот двигуна в правій частині має деформації металу; в задній правій частині даного капоту мається деформація металу зверху вниз; праве переднє крило має потертості ЛФП; лобове скло зруйноване, дах автомобіля в передній частині має незначну деформацію металу;

- висновком судово-медичної експертизи № 46 від 10.02.2014, відповідно якого ОСОБА_14 встановлений діагноз: політравма; відкритий перелом обох кісток лівої гомілки зі зміщенням; обширна рвана рана лівої гомілки з пошкодженням сухожилля та м`язів-розгиначів ступні з частковим пошкодженням судинно-нервового пучка. ЗЧМТ, струс головного мозку; закрита тупа травма живота та грудної клітини; травматичний шок І-ІІ ступеня. Дані ушкодження утворились від дії тупих предметів, про що свідчить характер ушкоджень. Тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, струсу головного мозку відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Тілесні ушкодження у виді відкритого перелому обох кісток лівої гомілки зі зміщенням, обширної рваної з пошкодженням сухожилля та м`язів розгиначів ступні з частковим пошкодженням судинно-нервового пучка, травматичного шоку І-ІІ ступеня є небезпечними життя та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень;

- висновками експерта № 107 від 10.04.2014, № 108 від 10.04.2014, № 109 від 10.04.2014, відповідно яких виявлені пошкодження одягу потерпілого ОСОБА_14 утворилися при динамічному контакті поверхні одягу з нерівною поверхнею тупого предмету при зіткненні автотранспорту з людиною (наїзд) і є загальними ознаками автотравми. Сліди ковзання на підошві правого ботинку могли утворитися при ДТП. У момент первинного контакту з автомобілем потерпілий пересувався і був повернутий задньою поверхнею тіла до під`їжджаючого автотранспорту, а також іншими доказами.

Суд першої інстанції дослідив зазначені докази в повному обсязі та без порушень, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, перевіривши при цьому доводи сторони захисту щодо можливості використання цих доказів на підтвердження вини ОСОБА_10 .

Так, судом спростовані доводи захисту про те, що слідчі дії проведені з порушеннями, а отримані результати не можуть бути покладені в основу вихідних даних для проведення відповідних розрахунків експертом, оскільки, як встановив суд першої інстанції, слідчий експеримент від 19.07.2016 проводився в умовах, максимально наближених до обстановки, при якій сталася ДТП, та які були зафіксовані в протоколі огляду місця події від 07.01.2014, а саме: слідча дія проведена в темну пору доби, за участю потерпілого, обвинуваченого та із застосуванням автомобіля статиста. Було відключено лампу на електроопорі, наступній за орієнтиром, зволожено проїзну частину. При здійсненні вимірів приймалось, що автомобіль ВАЗ рухався на відстані 5,4 м від лівого габариту до лівого краю дороги, що відповідає кінцевому розташуванню автомобіля ВАЗ. При цьому суд обгрунтовано не взяв уваги посилання захисту на те, що під час слідчого експерименту було вимкнено ліхтар на електроопорі, яка слідувала за орієнтиром, а під час ДТП був вимкнений ліхтар на опорі, яка слугувала орієнтиром через те, що як із фотознімків, зроблених під час огляду місця події, так і з інших доказів, неможливо встановити, чи було вимкнене світло на будь-якій із електроопор, і якщо так, то на якій саме.

Суд першої інстанції вірно зазначив у вироку, що слідчий експеримент від 19.07.2016 проведений із дотримання вимог КПК. Під час цієї слідчої дії були присутні потерпілий, обвинувачений, захисник, експерт автотехнік, поняті. За результатами складено відповідний протокол, в якому докладно викладені умови та результати слідчого експерименту. Вказаний протокол складений відповідною особою, зазначені дати його проведення та складання, вказане місце процесуальної дії, у ньому викладена інформація щодо проведення слідчого експерименту. Протокол підписаний всіма учасниками, які були присутні під час його проведення, які посвідчили достовірність відображення у протоколі ходу та результатів слідчої дії. Будь-яких даних, які б давали підстави вважати, що при проведенні слідчої дії вчинені діяння, якими б порушували права чи свободи ОСОБА_10 , не встановлено.

Свідок ОСОБА_15 надав суду показання, які аналогічними тим, що надані ним під час проведення слідчого експерименту за його участі 19.02.2014. Даних, які б свідчили про суперечності технічного характеру у його показаннях відносно механізму розвитку даної ДТП, не встановлено.

Не залишені поза увагою суду першої інстанції також доводи сторони захисту в тій частині, що ОСОБА_10 не мав можливості безпечно зупинитися через те, що фактична відстань, на якій він виявив потерпілого на проїзній частині автодороги становить 21,6 м, оскільки небезпека для руху у ОСОБА_19 виникла з моменту, коли він міг об`єктивно виявити пішохода, який перетинає проїзну частину, тобто в момент, коли автомобіль ВАЗ знаходився на відстані 59,6 м від місця наїзду, що встановлено з належних, допустимих і достатніх доказів. Припущення ОСОБА_10 , що автомобіль Хюндай, який рухався справа, виконав маневр повороту (заїзду в «карман»), жодним чином не звільняли ОСОБА_10 від обов`язку негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки т/з або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, яку він об`єктивно був спроможний виявити, у тому числі і при обмеженій видимості дорожньої обстановки при русі автомобілем.

Дотримуючись вимог ст. 374 КПК суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок автотехнічної експертизи № 36 від 13.03.2014, відповідно якого водій автомобіля ВАЗ повинен був діяти згідно п. 12.3 і 13.1 ПДР, оскільки під час проведення вказаної експертизи досліджувався механізм ДТП, при якому автомобіль ВАЗ під керуванням водія ОСОБА_10 рухався позаду автомобіля Хюндай в межах однієї смуги, що не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду провадження, матеріали якого не містять інформації про відстань, на якій рухався автомобіль ВАЗ відносно правого краю проїзної частини до моменту зміни напрямку руху автомобілем Хюндай вправо та застосування його водієм гальмування. Тому відсутні підстави вважати, що автомобіль ВАЗ рухався на рівні задньої частини автомобіля Хюндай або на відстані, при якій не забезпечувався безпечний боковий інтервал між цими т/з.

Крім того, суд правильно не врахував інші висновки, а саме висновок додаткової судової автотехнічної експертизи № 12956 від 25.05.2016, оскільки ця експертиза проведена за вихідними даними про дорожні умови, які не відповідають об`єктивним обставинам ДТП, та висновки додаткової комісійної судової автотехнічної експертизи № 1327 від 24.10.2014 і судової автотехнічної експертизи № 161 від 09.10.2015, так як ці експертизи суперечать матеріалам провадження та зроблені на підставі даних, які не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції слушно послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 (провадження № 13-31кс19), згідно якої диспозиція ст. 286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу цього кримінального правопорушення, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, що керувала т/з у момент ДТП. При цьому належить ураховувати, що правопорушення, передбачене ст. 286 КК, характеризується матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в ч. 1, 2 або 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку.

Таким чином, об`єктивна сторона цього складу кримінального правопорушення включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановку; суспільно небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження ч. 1; смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження ч. 2; загибель кількох осіб ч. 3); причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками. Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати у: 1) вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування т/з у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування т/з відповідної категорії тощо); 2) невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (не зниження швидкості руху відповідно дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо). Обстановка вчинення правопорушення характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху. Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли. Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу правопорушення, передбаченого ст. 286 КК. Склад правопорушення, передбачений ст. 286 КК, утворює не будь-яке недотримання особою, яка керує т/з, вимог ПДР, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.

Таким чином, всі викладені в апеляційній скарзі захисника доводи були предметом перевірки в суді першої інстанції, яким надана належна правова оцінка, із зазначенням того, чому суд бере до уваги одні докази, та відкидає інші, і будь-яких суперечностей у таких висновках місцевого суду не встановлено.

Що стосується клопотання захисника ОСОБА_11 про повторне дослідження висновку додаткової судової автотехнічної експертизи № 9959 від 28.04.2017, то воно є необґрунтованим і задоволенню не підлягає, оскільки згідно вимог ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції 1) не повністю або 2) з порушеннями. При цьому варто зазначити, що за змістом кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України, а незгода сторони захисту з висновком експертизи у справі, не є підставою для повторного дослідження цього доказу.

У цьому кримінальному провадженні захисником в апеляційній скарзі не наведено жодних обгрунтованих і переконливих доводів щодо необхідності повторного дослідження вказаного висновку експертизи, як і не зазначено таких доводів захисником у судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги представника МТСБ відносно того, що суд першої інстанції не повідомив цивільного відповідача про прийняття до провадження цивільного позову та не направив його копію є необгрунтованими, так як згідно ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом КПК не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Таким чином, законодавцем наголошену на тому, що цивільний позов в першу чергу розглядається у порядку КПК, і лише в тому випадку, коли певні процесуальні відносини не можуть бути вирішені шляхом застосування положень цього Кодексу, застосовуються вже норми ЦПК. Тобто ЦПК не повинен собою повністю підміняти порядок розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні, а оскільки подання цивільного позову в цьому провадженні не зумовлювало вчинення судом вказаних цивільним відповідачем дій, то і необхідності в застосуванні норм ЦПК не було.

Також не можуть бути прийнятими до уваги доводи апеляційної скарги цивільного відповідача в частині того, що суд не повідомив МТСБ про судове засідання, яке відбулося 02.03.2021, так як про попереднє судове засідання, яке відбулося 16.02.2021, цивільний відповідач повідомлявся у встановленому законом порядку. В цьому засіданні відбулися судові дебати, після чого розгляд був відкладений на 25.02.2021 для останнього слова обвинуваченого, про що МТСБ було повідомлено, однак в цей день судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді в нарадчій кімнати у іншій справі. 01.03.2021 обвинуваченому було надано останнє слово, після чого суд вийшов до нарадчої кімнати, а 02.03.2021 був оголошений вирок.

Враховуючи те, що судовий розгляд вже був закінчений, судові дебати проведено, а під час останнього слова обвинувачений не повідомив нових обставин, які б мали істотне значення для провадження, в тому числі й для вирішення цивільного позову, то не повідомлення цивільного відповідача про день виходу суду з нарадчої кімнати та оголошення вироку жодним чином не вплинуло на можливість реалізації цим учасником кримінального провадження своїх прав і обов`язків.

Згідно ст. 6 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV), страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого т/з, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Настання страхового випадку (вчинення ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого (ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV).

Вирішуючи цивільний позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки ОСОБА_10 є учасником бойових дій, то на підставі ст. 13 Закону № 1961-IV він звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а відшкодування збитків від ДТП в даному випадку проводить МТСБ.

Згідно ст. 26-1 Закону № 1961-IV страховиком (у випадках, передбачених пп «г» і « ґ» п. 41.1 та пп «в» п. 41.2 ст. 41 МТСБ) відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, а відповідно п. 9.3 ст. 9 цього Закону розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, становить 100 тисяч грн на одного потерпілого.

Відповідно ст. 1194 ЦК, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Визначивши розмір відшкодування моральної шкоди в розмірі 45000 грн, суд першої інстанції згідно вказаних вимог закону стягнув з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого 40000 грн, а з МТСБ 5000 грн, з чим погоджується і колегія суддів.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим і вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін.

Що стосується заявленого в ході апеляційного розгляду клопотання сторони захисту про застосування до ОСОБА_10 закону про амністію, то воно задоволенню не підлягає через необґрунтованість, та як обвинуваченим і його захисником на уточнено, який саме закон про амністію та яку конкретну підставу необхідно застосувати, а самостійно колегія суддів не може вирішувати це питання, оскільки в інакшому випадку буде порушений принцип диспозитивності, згідно якого суд вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами кримінального провадження та віднесені до його повноважень (ст. 26 КПК).

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила :

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2021 відносно ОСОБА_21 залишити без змін, а апеляційні скарги представника цивільного відповідача ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4