Справа № 736/284/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/86/22
Категорія - ч. 3 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2022 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 , (в режимі відеоконференції)

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 , (в режимі відеоконференції)

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження в режимі відео конференції матеріали кримінального провадження, внесеного 29 вересня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000094, за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2021 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Корюківка, Чернігівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з професійно-технічною освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше судимого вироком Корюківського районного суду Чернігівської області від 05 листопада 2019 року за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Менського районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2021 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарання, призначеного за даним вироком та за вироком Корюківського районного суду Чернігівської області від 05 листопада 2019 року, остаточно визначено ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі статті 75 КК України, звільнено ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки з покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених ст.. 76 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про відшкодування шкоди, заподіяної злочином задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого на його користь 10 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати у кримінальному провадженні, пов`язані із залученням експерта, у сумі 1099 грн.

Питання про речові докази вирішено відповідно до статті 100 КПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, потерпілий ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його вини просить скасувати вирок і ухвалити новий, яким обвинуваченому ОСОБА_10 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та стягнути на його користь 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 20 000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що він не погоджується з встановленою вартістю викраденого майна на підставі довідки приватного підприємства, оскільки на міському ринку таким майном не здійснюється торгівля. Вказує, що в матеріалах провадження відсутні висновки експерта щодо вартості викраденого майна. Потерпілий вважає, що вартість викраденого у нього майна, а саме, циркулярного станка та електричного кабелю, значно вища і для встановлення його дійсної вартості слід призначити товарознавчу експертизу для оцінки окремо кожної частини викраденого у нього верстата.

Апелянт також вважає, що наведені у вироку дані про особу обвинуваченого не дають підстав для звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням. Також, на його переконання, каяття обвинуваченого не є щирим, а висловлене лише під страхом можливого покарання. Щодо встановленої судом пом`якшуючої покарання обставини відшкодування шкоди, потерпілий зазначає, що йому дійсно було сплачено 7150 грн., однак це лише частина вартості викраденого майна. Крім того, на думку ОСОБА_7 , судом необґрунтовано не було враховано обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Не погоджуючись з вироком, в частині відмови стягнення заявленої ним матеріальної шкоди в розмірі 20 000 грн., вважає за необхідне з даного питання провести товарознавчу експертизу і визначити вартість викраденого у нього майна.

В поданих заперечення на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_10 просить залишити її без задоволення, а вирок суду щодо нього без змін.

Як встановлено судом першої інстанції в березні 2019 року, точна дата досудовим розслідуванням не встановлена, близько 15-00 години, ОСОБА_10 з метою крадіжки чужого майна прибув до господарства, розташованого по АДРЕСА_1 , де шляхом вільного доступу потрапив на територію господарства, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання негативних наслідків, умисно, повторно, таємно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, шляхом підбору ключа, відчинив вхідні двері та проник в середину нежилого будинку, звідки вчинив крадіжку бувшого у використанні циркулярного верстата, виготовленого кустарним способом, вартість якого згідно з довідкою №01 від 22 січня 2020 року, складає 4350 гривень; бувшого у використанні чотирьохжильного електричного кабелю з ізоляцією чорного кольору, довжиною 30 метрів, вартість якого згідно з довідкою №01 від 22 січня 2020 року складає 850 гривень; бувшого у використанні електродвигуна АИР потужністю 1,5 кВТ, 9000 обертів на хвилину, вартість якого згідно з довідкою №01 від 22 січня 2020 року складає 1350 гривень; механічних металевих ваг ВТЦ-10, вартість яких згідно з висновком експерта №3201-3205/19-24 від 19 серпня 2019 року складає 200 гривень; восьми вагових гир, вартість яких згідно з висновком експерта №3201-3205/19-24 від 19 серпня 2019 року складає 400 гривень, чим спричинив ОСОБА_7 шкоду на загальну суму 7150 гривень.

Заслухавши доповідача, потерпілого та його представника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , які заперечували проти апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, які досліджені і перевірені в судовому засіданні та об`єктивно оцінені, ніким із учасників судового провадження не оспорюється, як і кваліфікація дій обвинуваченого, тому в цій частині вирок не перевіряється.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, що він раніше судимий за вчинення аналогічного злочину, злочин вчинив з корисливих мотивів та щодо особи похилого віку, перебуває на обліку військовозобов`язаних з 06 квітня 2017 року в ІНФОРМАЦІЯ_2 , на обліку у лікаря-нарколога та у лікаря-психіатра не перебуває, згідно з довідкою №5420 від 20 серпня 2019 року, виданою Корюківською міською радою, компрометуючі матеріали на ОСОБА_10 відсутні, згідно з характеристикою депутата міської ради ОСОБА_12 обвинувачений характеризується позитивно, проживає з батьком, який є інвалідом третьої групи, за станом здоров`я має хронічні захворювання та з урахуванням висновків, викладених у досудовій доповіді стосовно обвинуваченого. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд обґрунтовано визнав щире каяття і добровільне відшкодування завданого збитку та врахував відсутність обставин, що обтяжують покарання. Враховано судом при призначенні покарання думку потерпілого та позицію державного обвинувача.

Крім того, під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції надано докази того, що після ухвалення оскаржуваного вироку обвинуваченим було перераховано кошти в сумі 10000 грн. на адресу ОСОБА_7 .

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі, та на підставі ст. 75 КК України звільнення його від відбування покарання з іспитовим строком, є справедливим, враховуючи те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, якої обвинувачений не уникав за вчинене ним кримінальне правопорушення, а також другорядну роль кари як мети покарання, його поведінку за період кримінального провадження, колегія суддів вважає можливим виправлення ОСОБА_10 без відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі, в зв`язку з чим не знаходить підстав для задоволення апеляційних вимог потерпілого.

Під час дослідження матеріалів кримінального провадження колегія суддів прийшла до висновку про безпідставність посилання потерпілого на необхідність посилення обвинуваченому покарання з урахуванням обставин, з якими він пов`язує свої апеляційні вимоги, зокрема, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, які судом першої інстанції при призначенні покарання були враховані.

Вказане покарання, на думку колегії суддів, є виваженим, в зв`язку з чим не вбачається підстав для його посилення.

Посилання потерпілого про відсутність щирого каяття у ОСОБА_10 є неспроможними, оскільки, як вбачається з матеріалів провадження останній повністю визнав свою вину, дав визнавальні показання та відшкодував завдану шкоду.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

У кримінальному провадженні ОСОБА_10 повністю визнав свою вину, добровільно відшкодовували потерпілому завдані моральні та матеріальні збитки, що об`єктивно підтверджує його щире каяття.

Відносно наявності обставини, яка на думку потерпілого обтяжує покарання - вчинення злочину щодо особи похилого віку, то дане питання було предметом детальної перевірки судом першої інстанції при ухваленні вироком і колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком, що згідно обвинувального акта, жодна обставина, що обтяжує покарання ОСОБА_10 , не була виявлена і згідно ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Доводи апелянта, щодо незгоди з оскаржуваним вироком відносно вирішення його цивільного позову в частині визначення завданої йому матеріальної шкоди на увагу суду не заслуговують, оскільки на переконання колегії суддів, місцевим судом в повній мірі було дотримано вимог чинного законодавства при вирішенні питання по заявленому цивільному позові потерпілого ОСОБА_7 .

Так, згідно із положеннями ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

У відповідності до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку суду, суд першої інстанції розглянув цивільний позов потерпілого, як в частині відшкодування матеріальної шкоди, так і моральної шкоди, з дотримання вимог кримінального та цивільного законодавства, встановлено, що згідно з обвинуваченим ОСОБА_10 завдано ОСОБА_7 майнову шкоду на суму 7150 гривень.

Посилання ОСОБА_7 на необхідність проведення товарознавчої експертизи щодо визначення вартості викраденого у нього циркулярного станка виготовленого кустарним способом та електричного кабелю, колегія суддів не може визнати обґрунтованими враховуючи наступне.

Цивільний позивач не надав суду належних доказів щодо вартості викраденого у нього майна на загальну суму 20 000 гривень, суд першої інстанції сприяв в отриманні доказів на підтвердження вартості викраденого майна, призначав судову товарознавчу експертизу у даному кримінальному провадженні, проте експертом суду надано повідомлення про неможливість проведення судової експертизи.

При цьому, колегія суддів вважає, що вирішуючи дане питання місцевий суд обґрунтовано враховував, зокрема, не послідовні та мінливі пояснення потерпілого, щодо вихідних даних викраденого циркулярного верстата, більшість яких є актуальними на даний час, а не на час придбання, реконструювання та викрадення циркулярного верстата.

Таким чином, вирішуючи питання цивільного позову суд першої інстанції у вироку належним чином мотивував своє рішення, навівши підстави для часткового задоволення вимог потерпілого (цивільного позивача) при стягненні відшкодування моральної і матеріальної шкоди, оцінивши надані позивачем докази і зробивши посилання на положення матеріального і процесуального законодавства в обґрунтування цього рішення. З цими висновками повністю погоджується колегія суддів. Апелянт в свою чергу не навів обставин, які спростовували б ці висновки, а формально висловив свою незгоду з рішенням суду, навівши доводи аналогічними тим, які зазначалися під час розгляду провадження в суді першої інстанції, які суд прийняв до уваги і надав відповідну оцінку.

Враховуючи вище викладене колегія суддів приходить до переконання, що доводи апелянта, висновків суду першої інстанції викладених у вироку не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, а істотних порушень законодавства, при апеляційному розгляді провадження, також не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Менського районного суду Чернігівської області від 06 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_10 без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4