ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20.09.2021 слідчий суддя Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001108 від 13.05.2021,

в с т а н о в и в:
15.09.2021 до провадження слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно.

Клопотання обґрунтовано тим, що СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0001108 від 13.05.2021 за ч. 2 ст. 1971 КК України.

Обґрунтовуючи клопотання, прокурор зазначає, що на території Оболонського району м. Києва, а саме на земельних ділянках які знаходяться на прибережних захисних смугах водоймищ та річки Дніпро, зокрема затоки «Оболонь», за відсутності відповідних прав на володіння, користування чи розпорядження вказаними ділянками, невстановлені особи самовільно, всупереч встановленому законом порядку, розмістили дерев`яні споруди типу «Альтанки», а також інші господарські споруди та будівлі, тим самим незаконно, самовільно зайняли земельні ділянки які знаходяться в охоронних зонах, зонах санітарної охорони, санітарно-захисних зонах чи зонах особливого режиму використання земель.

Зі змісту клопотання вбачається, що відповідно до рішення Київської міської ради №38/1093 від 22.01.2009 «Про використання земель водного фонду та прибережних захисних смуг у місті Києві», згідно статей 8, 85, 86 Водного кодексу України, ст. 59 Земельного кодексу України, Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про благоустрій населених пунктів», КП «Плесо» здійснює функції водогосподарської спеціалізованої організації по утриманню водних об`єктів з прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів та гідротехнічними спорудами.

Прокурор у клопотанні посилається на те, що в рамках кримінального провадження з метою перевірки законності зайняття частини земельної ділянки з кадастровим номером :78:215:0084 загальною площею 16,4406 га, яка на праві комунальної власності належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради та фактично самовільно зайнята ТОВ «ЛАГУНА» проведено обшук на підставі ухвали слідчого судді.

В ході проведення обшуку, як зазначає прокурор, встановлено, що ТОВ «ЛАГУНА» самовільно без жодного дозволу захопила земельну ділянку приблизною площею 5,1 га в межах прибережних захисних смуг, навколо якої встановлено паркан, яким огороджено територію та 2 (два) пропускні пункти, які встановлені ТОВ «ЛАГУНА». Крім того, обшуком встановлено, що самовільно захоплена ділянка використовується ТОВ «ЛАГУНА» з метою здачі в оренду металевих контейнерів та зберігання плавзасобів та на ній розташовано 2 пости охорони зі шлагбаумами, 3 спостережні вишки, велика кількість плавзасобів які на підставі договору з ТОВ «Лагуна» зберігаються на самовільно зайнятій земельній ділянці, тимчасові споруди типу «Альтанки» інші господарській та побутові будівлі, гаражі, контейнери. Посадові особи ТОВ «ЛАГУНА» не змогли повідомити про власників або осіб, які здійснюють будівництво на самовільно зайнятій ділянці.

Сторона обвинувачення вважає, що вказані земельні ділянки зайняті за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про їх передачу у власність або надання у користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину, внаслідок чого прокурор приходить до висновку, що невстановленими особами самовільно зайняті земельні ділянки в зоні особливого режиму використання земель (водоохоронній зоні затоки « ІНФОРМАЦІЯ_1 », затоки «Наталка» (затоки «Оболонь) та річки Дніпро), тобто частина земельної ділянки з кадастровим номером :78:215:0084, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначену земельну ділянку визнано речовим доказом у кримінальному провадженні постановою прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_4 .

Обґрунтовуючи вимоги клопотання, прокурор посилається на те, що орган досудового розслідування вважає, що на даній стадії досудового розслідування виникла правова підстава для накладення арешту на майно з метою проведення експертизи, збереження вилучених об`єктів, предметів та речей в якості речового доказу та забезпечення завдань кримінального провадження в цілому, оскільки наявні достатні підстави вважати, що воно може бути приховане, пошкоджене, зіпсоване, знищене, перетворене чи відчужене, що може перешкодити кримінальному провадженню.

В судове засідання прокурор не з`явився, про дату, час та місце розгляду клопотання повідомлявся належним чином, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

Частиною 1 статті 172 цього Кодексу передбачено, що неприбуття учасників судового розгляду у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Відповідно до положень ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що слідчий суддя, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, створив необхідні умови для реалізації особою, яка подала клопотання, її процесуальних прав на участь у розгляді цієї справи в суді, ураховуючи, що підстав для визнання явки прокурора/слідчого обов`язковою не має, вважає за можливе розглянути клопотання за відсутності осіб, що не з`явились.

Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

При цьому, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя повинен діяти відповідно до положень КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню, оскільки відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, ч. 5 ст. 21 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», завданням слідчого судді є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя відповідно до вимог статей 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Положення вказаних норм КПК України узгоджуються із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону, оскільки ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошує на тому, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (рішення у справах «Жушман проти України» від 28.05.2009, «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008).

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами. Зокрема частинами 1 та 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції» від 25.06.1996, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 та «Малама проти Греції» від 01.03.2001).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер. Отже, якщо закон визначає, що клопотання учасника кримінального провадження про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то суб`єкт звернення з клопотанням повинен неухильно дотримуватися вказаних вимог процесуального закону. Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні повинно бути зазначено правові (законні) підстави для накладення арешту на майно.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170, ч. 3 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. Такий арешт може бути накладено на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

На переконання слідчого судді, сторона обвинувачення у розумінні вимог ст. 132 КПК України не надала достатніх і належних доказів тих обставин, на які посилається у клопотанні.

Не зважаючи на те, що постановою прокурора від 14.09.2021 земельна ділянка з кадастровим номером :78:215:0084 загальною площею 16,4405 га визнана речовим доказом у кримінальному провадженні, прокурор у клопотанні не довів наявність підстав для арешту вказаної земельної ділянки з метою забезпечення збереження речових доказів.

Наявність постанови про визнання майна речовими доказами у кримінальному провадженні, на яке сторона обвинувачення просить накласти арешт, не встановлює обов`язку слідчого судді або суду накласти арешт на вказане майно. При накладенні арешту на майно з даних підстав, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Як клопотання, так і постанова прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 від 14.09.2021 про визнання земельної ділянки речовим доказом, містять лише опис встановлених органом досудового розслідування обставин ймовірного вчинення кримінального правопорушення, без жодного обґрунтування за яким із критеріїв ч. 1 ст. 98 КПК України земельну ділянку визнано речовими доказами, що свідчить про її формальність.

Так, відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, визначальною юридичною ознакою речового доказу є можливість використання його як матеріального носія інформації щодо обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України.

Однак, долучені до клопотання копії документів, з урахуванням відомостей, що внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні (фабули), не містять в обґрунтування даних, що свідчили б про існування сукупності підстав чи розумних підозр «поза розумним сумнівом» вважати, що земельна ділянка може бути знаряддям вчинення кримінальних правопорушень, зберегла на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, або є об`єктом кримінально протиправних дій або такі, що набуті кримінально протиправним шляхом або внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, оскільки доказів на підтвердження вказаних обставин прокурором до клопотання не долучено.

Так само, всупереч вимогам п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України клопотання не містять відомостей про право власності вказаної земельної ділянки, що на думку прокурора належить арештувати, а також всупереч положенням п. 2 ч. 2 ст. 171 КПК України не зазначено перелік та вид споруд, розміщених на земельній ділянці. Вищевказане позбавляє можливості оцінити слідчим суддею розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для власників і працівників вказаного товариства.

Крім того, досудове розслідування кримінального провадження №0001108 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 1971 КК України, відповідно до фабули долученого до матеріалів клопотання витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у вказаному кримінальному провадженні, здійснюється за фактом розміщення малих архітектурних форм у вигляді тимчасових дерев`яних споруд (альтанок), а також інших господарських споруд та будівель на земельних ділянках які знаходяться на прибережних захисних смугах затоки «Оболонь», затоки « ІНФОРМАЦІЯ_1 », затоки «Верблюд», озера «Редькине», інших водоймищ, а також річки Дніпро.

При цьому, ані відомості які містяться у витягу з ЄРДР, ані документи, які стали підставою для внесення відомостей до ЄРДР (рапорт), не містять відомостей як про площу земельної ділянки, так і про її кадастровий номер, які б давали змогу пересвідчитись слідчому судді у тому, що саме на вказаній земельній ділянці, та саме на такій площі здійснено розміщення тимчасових дерев`яних споруд.

Обґрунтовуючи клопотання прокурор посилається на результати проведення обшуку у кримінальному провадженні. Однак, зі змісту ухвали про проведення обшуку вбачається, що вказана слідча (розшукова) дія проводилась у приміщеннях розташованих на земельній ділянці прощею 5,1 га, яка розташована у зоні дії прибережних захисних смуг затоки «Собаче Гирло» за адресою: АДРЕСА_1 з метою відшукання та вилучення незаконно прихованих 14 тимчасових дерев`яних споруд типу «Альтанка».

Разом із тим, складений за результатами проведення вказаної слідчої (розшукової) дії не містить відомостей про відшукання вказаних споруд, та взагалі їх наявність на обшукуваній території.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

З матеріалів судового провадження вбачається, що накладення арешту на земельну ділянку не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи і за вказаних обставин явно порушує справедливий баланс між інтересами власників майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює застосування такого засобу забезпечення кримінального провадження як арешт майна з метою забезпечення збереження речових доказів, про що просить прокурор.

Таким чином, сторона обвинувачення в розумінні вимог ст. 132 КПК України не надала достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні прокурор, що позбавляє слідчого суддю можливості згідно ст. 94 КПК України належним чином оцінити докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, а тому клопотання прокурора про накладення арешту на майно задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 2, 3, 7, 16, 94, 98, 100, 107, 132, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,
п о с т а н о в и в:
У задоволенні клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 (п`яти) днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1