ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/1185/21
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" листопада 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Київської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, працюючого водієм в ТОВ «Светкомплект Україна», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_3 ,

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_2 ,

захисника ОСОБА_8 ,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_2 30 жовтня 2017 року приблизно об 11 год. 11 хв., керуючи технічно справним автомобілем «Skoda Octavia» д.н.з. НОМЕР_1 по проїзній частині прибудинкової дороги вул. Драгоманова, 31-В в місті Києві, у порушення вимог п. 10.1, п. 13.1, п. 13.3 ПДР України перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, під час зустрічного роз`їзду не врахував дорожньої обстановки та не дотримався безпечного інтервалу щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху, в результаті чого здійснив зіткнення передньою лівою частиною автомобіля з ОСОБА_6 , який рухався на велосипеді проїзною частиною прибудинкової дороги в зустрічному напрямку.
Порушення вказаних вимог ПДР України водієм ОСОБА_2 знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, які настали у ДТП, а саме, заподіянні потерпілому ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесні ушкодження у виді закритій черепно-мозковій травмі - забій головного мозку з формуванням вогнища в правій лобно-базальній ділянці, перелом латеральної (зовнішньої) стінки правої гайморової (верхньощелепної) пазухи, забійні рани лобної та надбрівної ділянки праворуч.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_2 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та цивільний позов не визнав, оголосив в судовому засіданні свої показання під час досудового розслідування, з яких вбачається, що він у 2002 році отримав посвідчення водія. 30 жовтня 2017 року він знаходився на роботі та приблизно об 11 год. 00 хв. виїхав на автомобілі «Skoda Octavia» з магазину «Епіцентр», що по проспекту Григоренка,40 в м. Києві. ОСОБА_2 рухався проїзною частиною вул. Драгоманова. Біля будинку № 25 повернув праворуч, з`їхавши в дворову територію, та продовжив рух праворуч, рухаючись зі швидкістю близько 15 км/год. між будинками 31в та 27а по проїзній дорозі, яка умовно має два напрямки для руху автомобілів по одній умовній смузі руху. Асфальтне покриття дороги було вологе, після дощу. Рухаючись даною дворовою дорогою, ОСОБА_2 наближався до ділянки дороги, яка змінює свій напрямок праворуч та ліворуч, у зв`язку з чим він зменшив швидкість руху. При виїзді ліворуч відносно руху його автомобіля, з правої сторони знаходилися припарковані автомобілі та рухалися пішоходи. Також, ОСОБА_2 , виїжджаючи з повороту, звернув увагу, що попереду нього приблизно за 2 м. рухався велосипедист. Розуміючи, що вони не роз`їдуться, ОСОБА_2 загальмував та зупинився, а велосипедист продовжив рух прямо внаслідок чого він зачепив ліве дзеркало автомобіля та впав на тротуар. Вважає, що саме велосипедист є винуватим, який не зупинився, як він, а продовжив рух, та саме потерпілий здійснив зіткнення з автомобілем.
Оспорював обвинувачений й кваліфікацію своїх дій за ст. 286 КК України, оскільки на його думку, в матеріалах справи не знайшло свого підтвердження той факт, що потерпілому було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження в результаті даної ДТП.
Крім того ОСОБА_2 відмовився надавати відповіді на питання прокурора, потерпілого та його представника.
Не дивлячись на такі показання обвинуваченого ОСОБА_2 та не визнання вини, дослідивши та перевіривши в судовому засіданні докази, зібрані по справі, суд уважає повністю доведеною його винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочині при викладених у обвинувальному акті обставинах, що підтверджується наступним.
Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що восени 2017 року він їхав на тренування на велосипеді. Їхав повільно, коли побачив, як раптово вилетів автомобіль Шкода Октавіа, який в`їхав в нього, вдаривши у переднє колесо лівою стороною бампера. Потерпілий прокинувся у крові, а біля нього стояв ОСОБА_2 з велосипедом в руках. Коли останній прийшов до тями, то відчув, що болить нога, на голові була кров, потріщали зуби, фаланги пальців розпухли. До нього підбігла жінка, яка викликала швидку. Піднятися він не міг. Коли приїхала швидка, то йому на шию надягли бандаж, поклали на ноші та повезли до лікарні. У лікарні він чекав приблизно 3 год. 30 хв., потім його відвезли на загальний рентген, після чого зробили операцію на правій нозі. Після цього потерпілий зазначав лікарям, що в нього кружиться голова, однак йому сказали, що це від наркозу. Оскільки у лікарні було погане ставлення, він вирішив звернутися до іншої лікарні, що на Харківському шосе, де його поклали до травмпункту. Там потерпілому продовжили лікувати ногу та зробили МРТ, оскільки його хитало. Потім його перевели в неврологічне відділення. Приблизно через 2 тижні з дня ДТП потерпілого виписали і він продовжив лікуватися вдома. Вказує, що через ДТП у нього погіршився зір, продовжує погіршуватися стан здоров`я, працювати не може, а на утриманні знаходиться малолітня дитина.
Цивільний позов підтримав у повному обсязі.
Суд ураховує, що показання потерпілого були послідовними, логічними, переконливими, не мають ніяких істотних суперечностей, які б давали підстави для сумнівів. Підстав обмовляти обвинуваченого у потерпілого не має, оскільки вони раніше не мали ніяких конфліктних ситуацій з ОСОБА_2 та взагалі його не знав.

Крім того, такі показання потерпілого узгоджуються з іншими доказами по справі, зокрема, з:

-показаннями свідка ОСОБА_9 , яка в судовому засіданні пояснила, що деталі даної ДТП вже не пам`ятає, момент зіткнення не бачила, але у подальшому надавала потерпілому допомогу та бачила кров на його голові. Також вона бачила автомобіль «Skoda», який рухався по прибудинковій території. Коли вона підійшла до потерпілого, то обвинувачений вже стояв біля нього;
-даними, які містяться у протоколі огляду місця ДТП від 30 жовтня 2017 р., з якого вбачається, що ДТП сталась на дворовій території на проїзній частині біля буд. № 31-В по вул. Драгоманова. На місці події був зафіксований автомобіль «Skoda» д.н.з. НОМЕР_1 , а також велосипед «Comanche», розташований поруч з автомобілем на тротуарі. На автомобілі наявні потертості бруду та сліди гуми на передньому бампері з лівої бокової сторони, деформоване ліве бокове дзеркало заднього огляду. На велосипеді деформовано переднє крило. Вказані обставини, на думку суду, об`єктивно підтверджують обставини наїзду вказаного автомобіля на велосипед та з урахуванням наявних на обох транспортних засобах пошкоджень цей доказ робить спроможними покази потерпілого ОСОБА_6 щодо механізму здійснення наїзду автомобілем «Skoda» на велосипед під його керуванням;
-даними, які містяться у висновку експерта № 12-1/2631 від 18 грудня 2017 року, з якого вбачається, що на момент огляду автомобіля «Skoda» д.н.з. НОМЕР_1 несправностей гальмівної системи та рульового керування не виявлено;
-даними, які містяться у протоколі слідчого експерименту від 6 квітня 2018 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_6 на місці показав механізм наїзду автомобіля «Skoda» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням обвинуваченого на велосипед під його керуванням на заокругленій ділянки проїзної частини біля буд. № 31-в по вул. Драгоманова. Так, потерпілий вказав, що контакт з автомобілем відбувся на відстані 6,8 метрів від умовно повздовжньої лінії заокругленої дороги та 0,6 м. від правого бордюрного каменю (згідно лінії траєкторії руху велосипедиста). Автомобіль «Шкода» в момент його виявлення був розташований на відстані 2,5 м. від його передньої лівої частини до умовної повздовжньої лінії. При цьому відстань від переднього лівого колеса до бордюрного каменю складала 0,6 м. та відстань від заднього лівого колеса до бордюрного каменю складала 0,5 м.;
-даними, які містяться у протоколі слідчого експерименту від 22 травня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_2 показав місце, в якому він, рухаючись на автомобілі, виявив велосипедиста. Згідно зроблених замірів, автомобіль під керуванням ОСОБА_2 знаходився на відстані 6,5 м. від переднього лівого колеса та 5,3 м. від переднього правого колеса до умовної повздовжньої лінії заокруглення дороги дворової території. При цьому боковий інтервал від переднього лівого колеса до бордюрного каменя складає 0,5 м. В момент виявлення велосипедиста останній знаходився на відстані 4 м. від переднього лівого колеса автомобіля з боковим правим інтервалом до бордюрного каменя 0,7 м. ОСОБА_2 зазначив, що відразу після виявлення велосипедиста, він зупинив свій автомобіль, приблизно через 2-3 секунди після зупинення автомобіля відбулось зіткнення між автомобілем та велосипедистом;
-даними, які містяться у висновку експерта № 12-1/1070 від 25 червня 2018 року, відповідно до якого, в даній дорожні ситуації, з технічної точки зору, в діях водія автомобіля «Skoda» ОСОБА_2 встановлено невідповідності вимогам п.п. 10.1, 13.1, 13.3 ПДР України. В ситуації, що склалась на дорозі безпосередньо перед ДТП велосипедист повинен був керуватись вимогами п. 12.3 ПДР України. В даній дорожній ситуації експертом з технічної точки зору в діях велосипедиста ОСОБА_6 невідповідностей вимогам п. 12.3 ПДР України не вбачається. З технічної точки зору причиною даної ДТП є невідповідності дій водія автомобіля «Skoda» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 вимогам п.п. 10.1; 13.1; 13.3 ПДР України;
-даними, які містяться у висновку судово-медичної експертизи № 41/Е від 1 березня 2018 року, відповідно до якого вбачається, що внаслідок ДТП за обставин, які досліджуються судом, потерпілому ОСОБА_6 були заподіяні наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма - забій головного мозку з формуванням вогнища в правій лобно-базальній ділянці, перелом латеральної (зовнішньої) стінки правої гайморової (верхньощелепної) пазухи, забійні рани лобної та надбрівної ділянки праворуч, що відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості; закрита травма правого стегна- обширна гематома м`яких тканин нижньої третини по переднє-внутрішній поверхні з частковим розчавленням м`яких тканин та ушкодженням великої підшкірної вени, що відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я; підшкірний крововилив правого плеча, що відноситься до легкого тілесного ушкодження. Експертом констатовано, що вказані тілесні ушкодження могли утворитись при транспортній травмі, тобто внаслідок наїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_2 на велосипед під керуванням ОСОБА_6 .
Аналізуючи даний висновок експертизи, суд приходить до висновку, що він є обґрунтованими та не суперечать матеріалами справи.
Крім того, допитана у судовому засіданні експерт ОСОБА_10 , повністю підтримала складений нею експертний висновок, та пояснила, що швидка медична допомога встановлює лише попередній діагноз, проводиться лише поверхневий огляд - пальпація, тобто не проводяться будь-які інструментальні дослідження, які дозволяють встановити більш виражені ушкодження, які не виявлені при поверхневому огляді.
Заключний клінічний діагноз - забій м`яких тканин правого плеча, гематома м`яких тканин ділянки нижньої третини правого стегна, підшкірна гематома правого стегна, поверхневі забійні рани та садна лобної ділянки голови. В зазначеному діагнозі переломів не було.
Вказувала, також, що травматолог рідко запитує про те, що стосується голови, він оглядає більш сталеву частину, а не лицеву, в нього така кваліфікація.
На момент огляду травм наявність нейрохірургічної патології не помітили.
Рентгенографія потерпілому проводилась не прицільно лицевого черепа, що є необхідним для виявлення перелому гайморової пазухи. Треба спеціально взяти проекцію щоб виявити такий перелом. Тому вони часто і не виявляються на первинних етапах, оскільки проводиться загальний обстежувальний етап.
По протоколам, коли людина потрапляє до міської лікарні, і якщо була травма голови, якщо є зовнішні ушкодження або якісь скарги, то обов`язково проводиться рентгенографія черепу. Тому вона і проводилась потерпілому.
У висновку не зазначено, де саме розташовані ушкодження, там зазначено лобна ділянка справа. Зовнішня стінка формується з верхнощелепової гайморової пазухи.
Також, надаючи відповіді на питання захисника, експерт пояснила, що вона у підсумках зазначила виявлені ушкодження у потерпілого. Там зазначено, що мав місце забій головного мозку. Про струс головного мозку вона нічого не зазначала. Можливо, був встановлений діагноз струс, але потім він перекваліфікувався в забій головного мозку, так як було виявлено огнище забою в лобній ділянці.
Вказувала експерт, також, про те, що лікар, який оглядав потерпілого, міг і не побачити або не виявити щось ще. Зазначені у потерпілого переломи були виявлені рентгенологом одним та другим. Крім того, вона вже бачила такі ситуації, де не одразу були виявлені ушкодження. Експерти часто виявляють ушкодження, які не були виявлені лікарями одразу.

Щодо тверджень захисника про відсутність доказів, які б вказували, що у потерпілому в результаті даної ДТП було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження у виді закритій черепно-мозкової травми, як зазначено у даному вироку, то суд уважає їх такими, що не відповідають дійсності та спростовуються як висновком судово-медичної експертизи № 41/Е від 1 березня 2018 року, так і поясненнями самого експерта ОСОБА_10 , яка, надаючи відповіді пояснила, що з самого початку, коли їй надійшло перше заключення рентгенолога, в якому зазначений був перелом латеральної стінки правої стінки верхньощелепної пазухи, в неї, як у експерта, виникли деякі сумніви, тому, в той же день, коли отримала заключення, експерт, направила усі знімки, диски та медичну документацію іншому рентгенологу, який є головним спеціалістом, та який підтвердив те, що виявив перший. Тобто, в обох заключеннях було зазначено, що має місце перелом гайморової пазухи.
Експерт зазначила, що можна стверджувати, те що виявлено нею та встановлено як діагноз, було датовано день у день.
Також, експерт, надаючи відповіді на питання суду, зазначила, що ушкодження, яке оспорює сторона захисту, у потерпілого не виникло через деякий час, просто його виявили не одразу. Така ситуація часто трапляється в її практиці.

Щодо доводів захисника про визнання протоколу огляду місця ДТП від 30 жовтня 2017 р. недопустимим доказом, оскільки відсутня інформація про характеристики технічних засобів фіксації та носіїв, які застосовувалися при проведенні даної процесуальної дії, не вказано дати народження понятих, протокол та додатки до нього складено двома різними слідчими, то вони є неспроможними, оскільки це не впливає на висновок про законність проведення цієї дії, а отже і на допустимість отриманих доказів. Крім того, суд звертає увагу, що чинним КПК не заборонено складання протоколу та додатку до нього різними слідчими.

Щодо доводів сторони захисту про визнання недопустимим доказом висновку експерта № 12-1/2631 від 18 грудня 2017 року через те, що не було перевірено справність гальмівної системи велосипеда, а це могло бути причиною ДТП, то суд уважає їх такими, що не заслуговують на увагу, так як захисником не обґрунтовано доцільність з`ясування цього питання, оскільки ані потерпілий, ані обвинувачений не вказували про те, що ОСОБА_6 гальмував. Більш того, потерпілий у своїх поясненнях стверджував, що не гальмував, оскільки автомобіль раптово вискочив перед ним.

Щодо доводів сторони захисту про визнання недопустимим доказом висновку експерта № 12-1/1070, оскільки останній відхилив пояснення ОСОБА_2 ; у вихідних даних постанови слідчого про призначення судової автотехнічної експертизи необґрунтовано вказано, що з моменту виявлення небезпечного інтервалу до моменту зіткнення велосипедист подолав 3,6м., оскільки в судовому засіданні потерпілий вказав на відстань 10-15м.; причиною даної ДТП стали вади зору потерпілого, то суд уважає їх необґрунтованими.
Так, у своєму висновку експерт обґрунтував, чому саме він відхиляє пояснення обвинуваченого в частині вказаних ним параметрів зближення керованого ним автомобіля, і суд не вбачає будь-яких невідповідностей з цього приводу з матеріалами кримінального провадження.
Щодо розбіжностей в показаннях потерпілого, наданих в судовому засіданні,то враховуючи значний проміжок часу, який пройшов з дня ДТП більше 4 років, а також те, що експерт у своєму дослідженні використовував не тільки пояснення учасників ДТП, а й протоколи слідчих експериментів, які проводилися за їх участі, то вони не є суттєвими і такими, що можуть вплинути на правильність прийняття по даному кримінальному провадженню судового рішення.
Стосовно вад зору у потерпілого, то захисником в судовому засіданні не було надано жодного доказу на підтвердження того, що така вада могла бути причиною ДТП та знаходиться у причинному зв`язку з наслідками, які настали у ДТП. Крім того, суд звертає увагу, що навіть, якби було підтверджено про наявність у потерпілого вад зору, в будь-якому випадку це не звільняло водія від обов`язку дотримання вимог п. 10.1, п. 13.1, п. 13.3 ПДР України.

Щодо посилання захисника у судових дебатах на недопустимість доказу - висновку судово-медичної експертизи № 41/Е від 1 березня 2018 року, оскільки у матеріалах кримінальна провадження відсутня ухвала суду про тимчасовий доступ до медичної документації, а також стороні захисту у порушення вимог ст. 290 КПК України не було відкрито медичну документацію, то суд уважає зазначити наступне.
Збирання доказів, у тому числі й документів, відбувається через інститут слідчих дій. Відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК саме слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. У цьому контексті суд зазначає, що медична документація ОСОБА_6 була вилучена не шляхом проведення слідчої дії, а шляхом збирання доказів, зокрема, добровільне надання потерпілим своєї медичної документації для проведення експертизи. Правова природа подання доказів є іншою, ніж одержання їх шляхом проведення слідчих дій, оскільки подання доказів має наслідком їх отримання, що полягає у прийманні того, що надсилається, надається або вручається, тобто при отриманні певна особа добровільно передає, надає, представляє матеріали слідчому чи прокурору.

Під час судового засідання потерпілий ОСОБА_6 підтвердив, що добровільно надав свою медичну документацію.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав, вважати, що медична документація, яка була надана для проведення судово-медичної експертизи для встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, отримана не у спосіб передбачений КПК Украйни, оскільки така документація була надана потерпілим добровільно, факт чого останній безпосередньо підтвердив у судовому засіданні, а тому надання медичної документації безпосередньо ОСОБА_6 , не можна вважати порушенням вимог ст. 93 КПК України, оскільки сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом, у тому числі, отримання від фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Також, відповідно до приписів ст. 290 КПК стороні захисту було надано доступ до матеріалів досудового розслідування.
Згідно висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 27 січня 2020 року (справа № 754/14281/17, провадження № 51-218кмо19), відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
Як убачається з матеріалів справи, в ході збирання доказів на виконання приписів ч. 2 ст. 242 КПК щодо обов`язковості проведення експертизи на предмет встановлення виду та ступеня тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень стороною обвинувачення було забезпечено проведення судово-медичної експертизи.
Враховуючи, що зазначену експертизу проведено особою, яка володіє спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, об`єктивних підстав не довіряти результатам експертизи та вважати її висновки недостовірними у суду не було.
Висновок експерта містить посилання на медичні документи, що були об`єктом експертного дослідження, а також перелік запитань, поставлених перед експертом. За наявності сумнівів щодо достовірності медичних документів, які були об`єктом експертного дослідження, сторона захисту, реалізуючи закріплені у статтях 22, 26 КПК принципи змагальності й диспозитивності, на стадії дослідження доказів мала процесуальну можливість клопотати про надання відповідних документів, однак цього фактично не зробила.
Так, в судовому засіданні 13 травня 2021 року, дійсно захисником було зазначено, що йому не було відкрито медичну документацію, а тому, на його думку, дослідження письмових доказів є передчасним. У зв`язку з цим судом було оголошено перерву. Однак, захисник, не звертаючись належним чином до потерпілого з проханням надати йому для ознайомлення медичну документацію, яка перебуває безпосередньо у нього, лише у судових дебатах повідомляє суд, що така медична документація йому не була відкрита, хоча він звертався з відповідним клопотанням до представника потерпілого та самого потерпілого шляхом розміщення клопотання у Фейсбуці та направленні на електронну пошту. У зв`язку з тим, що представник потерпілого під час реплік повідомила, що ніхто до неї та потерпілого не звертався з відповідним клопотанням, між тим, вони готові були в будь-який час надати відповідні документи, а обвинувачений у своєму останньому слові підтримав викладені захисником обставини, судом було прийнято рішення про відновлення з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами, оскільки такі нові обставини мають істотне значення для кримінального провадження. У подальшому в судовому засіданні судом було встановлено, що захисник, з незрозумілих причин, направив відповідне клопотання від 13 травня 2021 року про надання медичної документації для ознайомлення не на адресу фактичного місця проживання потерпілого чи його представника, а на електронну адресу, яка була зазначена ще у 2018 році при поданні цивільного позову, не перевіривши її дійсність. Більш того, не звертався захисник і до суду з відповідним клопотання для сприяння в отриманні доступу до медичної документації, яка знаходиться у потерпілого, у зв`язку з відмовою останнього у її наданні. Між тим, у судовому засіданні 16 листопада 2021 року представник потерпілого під звукозапис заявила, що вони готові негайно надати стороні захисту всю медичну документацію, на підставі якої проводилася експертиза, для ознайомлення. Однак, обвинувачений відмовився від ознайомлення, а захисник зазначив, що, також, не буде ознайомлюватися з нею, оскільки це суперечить вимогам КПК.
Щодо посилань захисника на відмову від ознайомлення з медичною документацією, оскільки вона не була відкрита в порядку ст. 290 КПК України, то суд зазначає наступне.
У ч. 11 ст. 290 КПК встановлено обов`язок сторін кримінального провадження здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду. При цьому відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК потерпілий, його представник та законний представник віднесені до сторони обвинувачення лише у випадках, установлених цим Кодексом (зокрема, у разі зміни прокурором обвинувачення в суді або при його відмові від обвинувачення; у разі здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення). І лише у таких випадках обов`язок відкриття матеріалів за ст. 290 КПК може покладатися на потерпілого. Тобто, враховуючи наведене, обов`язок відкриття матеріалів у цьому кримінальному провадженні на представника потерпілого та самого потерпілого не поширюється, а оскільки медична документація або її копія у розпорядженні прокурора не перебувала та після проведення експертизи була повернута потерпілому, про що і сам зазначив захисник обвинуваченого, прокурор, також, був позбавлений можливості надати таку документацію (постанова ВС від 29.01.2020 у справі № 409/1841/18 (провадження № 51-4878км19).

Крім того, суд звертає увагу на незрозумілу позицію захисника, який у судовому засіданні 13 травня 2021 року вказує, що хоче ознайомитися з медичною документацію, при цьому не вбачає в цьому порушень вимог КПК, а вже після відновлення слідства в судовому засіданні 16 листопада 2021 року, коли потерпілий та його представник надають відповідну документацію на ознайомлення обвинуваченому, захисник говорить, що таке відкриття на стадії судового розгляду є порушенням КПК України та відмовляється з нею ознайомлюватися.
Такі дії сторони захисту суд розцінює як штучне створення умов для можливості оскарження рішення суду шляхом подання апеляційної скарги та визнання висновку судово-медичної експертизи недопустимим доказом.

Щодо клопотання захисника про надання йому тимчасового доступу до оригіналу всієї медичної документації потерпілого, то судом таке клопотання було визнано невмотивованим та необґрунтованим, оскільки останній не зазначив, яким чином динамічне спостереження потерпілого до вказаних у вироку подій та після можуть спростувати наявності у потерпілого середнього ступеня тяжкості тілесного ушкодження, отриманого саме в результаті ДТП 30 жовтня 2021 року, враховуючи, що ані суд, ані інші учасники судового провадження не є фахівцями в галузі медицини, та фактично позбавлені можливості давати оцінку тому чи іншому діагнозу.
Крім того, із пояснень потерпілого в судовому засіданні вбачається, що оригінал медичної документації знаходиться у нього, що не заперечувалося самим захисником обвинуваченого.

Щодо клопотання захисника про дослідження копій клопотань та ухвал про тимчасовий доступ до речей і документів, то судом воно, також, було визнано необґрунтованим, оскільки захисник не оспорював наявність таких документів, на підтвердження чого долучив їх копії, та взагалі не вказав, що саме має бути встановлено шляхом огляду таких клопотань та ухвал, та яке суттєве значення вони мають для встановлення істини в справі.

Щодо посилання захисника у судових дебатах про безпідставність відхилення його клопотання про проведення комплексної судово-медичної (комісійної) та авто технічної експертизи, то суд їх не приймає до уваги, оскільки оцінка таким доводам останнього була вже дана в ухвалі Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року.
Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України.
Під час досудового розслідування принцип змагальності дотримується шляхом надання сторонам кримінального провадження права на збирання доказів у порядку, передбаченому процесуальним законом. Згідно ч. 3 ст. 93 КПК України сторона захисту здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів. Тобто, за наявності такої необхідності, сторона захисту мала усі передбачені законом можливості для ініціювання питання під час досудового розслідування про проведення відповідних експертиз. Цим правом захист не скористався.

Щодо показань обвинуваченого ОСОБА_2 в судовому засіданні про його невинуватість, то суд уважає їх такими, що не відповідають дійсності і спрямовані на уникнення останнім кримінальної відповідальності, оскільки вони були спростовані показаннями потерпілого та іншими доказами, які суд безпосередньо сприймав під час судового засідання, що узгоджуються між собою і не викликають у суду сумнівів.

Таким чином, суд повно і всебічно розглянувши кримінальне провадження, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, у тому числі перевіривши і оцінивши усі доводи захисника та обвинуваченого ОСОБА_2 про його невинуватість, уважає, що фактичні обставини в кримінальному провадженні встановлені у спосіб, визначений кримінальним процесуальним законом, та винуватість ОСОБА_2 у вчиненні ним інкримінованого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, є доведеною та кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Призначаючи ОСОБА_2 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є злочином невеликої тяжкості (згідно редакції КПК, який діяв на час вчинення злочину), необережну форму вини, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, має постійне місце роботи, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, а також думки потерпілого, суд уважає необхідним призначити обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами. Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_2 та запобігання вчиненню нових злочинів.

Разом з тим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції, яка діяла на час вчинення злочину) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
Згідно ст. 12 КК України (в редакції, яка діяла на час вчинення злочину) злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, вчинений він 30 жовтня 2017 року, тобто строк давності притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності на час розгляду справи в суді сплинув.
Матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що після вчинення зазначеного кримінального правопорушення обвинувачений ухилявся від слідства або суду, або вчинив новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин.
Згідно ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього кодексу.
Таким чином, на підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_2 підлягає звільненню від призначеного вироком суду покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Крім того, в рамках кримінального провадження потерпілим ОСОБА_6 заявлено цивільний позов до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також витрати на оплату професійної правничої/правової допомоги. Так потерпілий ставить питання про те, що діями ОСОБА_2 йому спричинена матеріальна шкода в розмірі 52987 грн. 15 коп., моральна шкода, яку потерпілий оцінює в 1188 грн. 00 коп. , а також оплата професійної правничої/правової допомоги та послуг експерта на суму 28785 грн. 32 коп.
Вказані суми потерпілий просить стягнути виключно з ОСОБА_2 , не дивлячись на те, що на момент ДТП відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована у встановленому Законом порядку ПрАТ СК «Галицька».
Вирішуючи даний цивільний позов, суд виходить з наступного.
Відповідно до правового висновку Великої палати ВС в рамках справи № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс18, вбачається, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Як було встановлено в ході розгляду справи транспортний засіб під керуванням ОСОБА_2 - автомобіль «Skoda Octavia» д.н.з. НОМЕР_1 є застрахованим відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АК/1590194, тобто на момент ДТП відповідальність водія ОСОБА_2 була застрахована у встановленому Законом порядку, а страхова сума повністю покриває розмір спричинених збитків. Таким чином суд приходить до висновку, що позовна заява до ОСОБА_2 в частині відшкодування матеріальної шкоди не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки у цьому випадку обвинувачений не є належним відповідачем.
Позовна заява в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь потерпілого витрат на юридичні послуги підлягає задоволенню на суму 25343 грн. 32 коп., оскільки саме така сума знайшла своє підтвердження доказами, долученими потерпілим.
Позовна заява в частині відшкодування витрат, понесених потерпілим на залучення експерта для проведення експертного дослідження щодо визначення розміру моральної шкоди на суму 3442 грн. 00 коп., задоволенню не підлягає, оскільки вказана дія не є обов`язковою згідно чинного КПК України, так як визначення розміру моральної шкоди, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду та може бути доведено іншими належними та допустимими доказами.
Що стосується позовної заяви в частині відшкодування спричиненої моральної шкоди слід зазначити, що відповідно до ст. 26-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
З зазначеного випливає, що сума моральної шкоди, за позовом потерпілого ОСОБА_6 , яка може бути йому відшкодовано страховою компанією не може перевищити 5% від суми страхового відшкодування.
Однак з позовної заяви вбачається, що ОСОБА_6 оцінює спричинену йому моральну шкоду у розмірі 1 188 000 грн. 00 коп., а відтак моральна шкода, спричинена потерпілому, не може бути відшкодована страховою компанією в розмірі більшим ніж 5% страхової виплати, а тому суд приходить до висновку, що сума моральної шкоди в розмір, що перевищує 5% від можливої страхової виплати підлягає відшкодуванню в рамках даного кримінального провадження, та вважає позов в цій частині є обґрунтованими та таким, що підлягає частковому задоволенню у зв`язку з наступним.
Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд погоджується з доводами потерпілого в тій частині, що в результаті ДТП йому було спричинено моральні страждання, які полягають у фізичному болю, погіршення здоров`я, що потребує від потерпілого додаткових зусиль для відновлення нормальної життєдіяльності, враховуючи вік ОСОБА_6 , наявність на утриманні малолітньої дитини, та об`єктивну неможливість повноцінно приймати участь у вихованні дитини внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, назавжди порушено звичайний ритм життя, які виходячи з вимог розумності та справедливості, та приймаючи до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, суд оцінює у 90 000 грн. Однак, враховуючи, що моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю потерпілому, виплачується страховиком, із обвинуваченого підлягає стягненню 85500 грн. (90000 грн. 5%).
Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішити у відповідності до вимог ч. 9 ст. 100 та ч. 2 ст. 124 КПК України.
Керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд
у х в а л и в:
ОСОБА_2 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Звільнити ОСОБА_2 від відбування покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 85500 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 витрати на правову допомогу в сумі 25343 грн. 32 коп.
В іншій частині цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 залишити без розгляду.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судові витрати вартість проведеної експертизи в сумі 5734 грн. 90 коп.
Речові докази по справі:
- велосипед «Comanche 2 praire» - залишити у власності потерпілого ОСОБА_6 ;
- автомобіль «Skoda Octavia» д.н.з. НОМЕР_1 залишити у власності ОСОБА_2 .
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Київського Апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня його проголошення.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Суддя ОСОБА_1