УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року

м. Київ

справа № 273/729/21
провадження № 51-604 ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката

ОСОБА_5 на вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 21 квітня 2021 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 6 грудня 2021 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:
Вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 21 квітня 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с Недільна Старосамбірського району Львівської області, який має професійно-технічну освіту, працевлаштованого, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання

у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 6 грудня 2021 року зазначений вирок місцевого суду залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 3 лютого 2021 року близько 10:30, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ-21114, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у напрямку м. Новограда-Волинського, порушив вимоги

пп. «б» п. 2.3, пп. «а» п. 2.9, п. 12.1 Правил дорожнього руху (далі-ПДР), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку та дорожні умови, не обрав безпечної швидкості руху, допустив виїзд автомобіля за межі проїзної частини дороги праворуч, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка рухалась у попутному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі-ДТП) потерпілій ОСОБА_6 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, від яких остання померла.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зауважує, що місцевий суд призначив ОСОБА_4 покарання без урахування всіх пом`якшуючих обставин, а також вважає, що судом неналежним чином роз`яснено вимоги ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За правилами ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Перевіривши доводи, зазначені в касаційній скарзі з приводу суворості призначеного покарання та додані копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Згідно з вимогами ст. 50 КК метою покарання є виправлення засуджених,

а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Статтею 65 КК передбачено, що суд призначає покарання у межах, установлених

у санкціях частин статей Особливої частини КК, які передбачають відповідальність за вчинені злочини, відповідно до положень Загальної частини КК, із врахуванням ступеня тяжкості вчинених злочинів, даних про особу винного та усіх обставин справи. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції на виконання вимог ст. 65 КК достатньою мірою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до тяжких злочинів, дані про особу засудженого, який повністю визнав свою вину, позитивно характеризується, раніше не судимий, працевлаштований, має на утриманні малолітніх дітей, обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку, у зв`язку з чим призначив ОСОБА_4 покарання у мінімальних межах санкції статті за вчинений ним злочин.
У той же час, призначаючи ОСОБА_4 покарання, яке належить відбувати реально, суд врахував, що він вчинив хоча і з необережності, проте тяжкий злочин; внаслідок ДТП, яке сталося з вини засудженого, котрий перебував у стані алкогольного сп`яніння, загинула людина.
Отже, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання за своїм видом і розміром відповідає вимогам статей 50, 65 КК і підстав для якого пом`якшення немає.
Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи потерпілого і засудженого, викладені в апеляційних скаргах, щодо суворості призначеного ОСОБА_4 покарання та обґрунтовано визнав їх безпідставними, належним чином мотивувавши свій висновок із цього приводу.
Вважати ухвалу апеляційного суду такою, що не відповідає приписам статей 419, 370 КПК, немає підстав.
Посилання захисника в касаційній скарзі на те, що судом неналежним чином роз`яснено вимоги ч. 3 ст. 349 КПК та призначено розгляд без дослідження усіх обставин кримінального правопорушення, є неприйнятним.
Оскільки, як видно з копії вироку, долученої до скарги, учасникам судового провадження у тому числі і засудженому, який повністю визнав свою вину у вчиненому і не оспорював фактичних обставин кримінального провадження, було роз`яснено положення ч. 3 ст. 349 КПК та правові наслідки такого порядку дослідження доказів. При цьому суд з`ясував чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст всіх обставин, чи не має сумнівів у добровільності їх позицій, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскарження цих обставин в апеляційному порядку.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону у справі не встановлено.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з наведених у ній мотивів немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 21 квітня 2021 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 6 грудня 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3