ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5431/15-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1603/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: п.6, п.12 ч.2 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
потерпілої ОСОБА_11
представника потерпілого адвоката ОСОБА_12 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_13 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2021 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Запоріжжя, громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 06.09.2010 Вільнянським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;
2) 23.03.2011 Орджонікідзевським районним судом міста Запоріжжя за ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 296 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України призначено остаточне покарання у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 17.12.2012 умовно-достроково, невідбута частина покарання 11 місяців 18 днів,
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання:
- за п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;
- за ч. 3 ст. 289 КК України у вигляді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією всього належного йому майна;
- за ч. 2 ст. 189 КК України у вигляді позбавлення волі на строк сім років;
- за ч. 1 ст. 263 КК України у вигляді позбавлення волі на строк шість років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Змінено запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту на тримання під вартою та взято обвинуваченого під варту в залі суду.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з 14 червня 2021 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 18 березня 2015 року по 25 вересня 2019 року та з 14 червня 2021 року до дня набрання вироком законної сили.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Запоріжжя, громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1) 27.07.2009 року Хортицьким районним судом міста Запоріжжя за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік;

2) 01.12.2010 року Хортицьким районним судом міста Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

3) 15.09.2011 року Ленінським районним судом міста Запоріжжя за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуваннями ст. 71 КК до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. Звільнений 14.11.2012 року умовно-достроково, невідбута частина покарання 1 рік 8 місяців 23 дні,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст.263 КК України та призначено покарання:

- за п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;

- за ч. 3 ст. 289 КК України у вигляді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією всього належного йому майна;

- за ч. 2 ст. 189 КК України у вигляді позбавлення волі на строк сім років;

- за ч. 1 ст. 263 КК України у вигляді позбавлення волі на строк шість років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Змінено запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту на тримання під вартою та взято обвинуваченого під варту в залі суду.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з 14 червня 2021 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за період з 18 березня 2015 року пор 25 вересня 2019 року та за період з 14 червня 2021 року до набрання вироком законної сили.

Солідарно стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_11 матеріальну шкоду у розмірі 31660,00 гривень та моральну шкоду у сумі 500000,00 гривень.

В порядку ст. 100 КПК України вирішено долю речових доказів по кримінальному провадженню,

В С Т А Н О В И Л А:

І.Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини.

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2021 року встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на початку березня 2015 року вступили між собою в злочинний зговір, направлений на умисне вбивство ОСОБА_14 , а також на заволодіння його транспортним засобом та коштами.

07.03.2015, приблизно о 18 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , готуючись до вбивства ОСОБА_14 , прибули до гаража № НОМЕР_1 секції № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Верхня Хортиця» по вулиці Істоміна, № 21-а в м. Запоріжжі.

ОСОБА_8 дістав з приміщення вказаного гаража вогнепальну зброю - пістолет з пристроєм безполуменевої безшумної стрільби та 7 патронів і передав ОСОБА_7 для використання як знаряддя вбивства ОСОБА_14 .

Діючи на виконання спільного злочинного задуму, приблизно о 20 годині 15 хвилин, ОСОБА_8 по мобільному телефону № НОМЕР_3 зателефонував на мобільний телефон ОСОБА_14 № НОМЕР_4 та запросив його до себе в гараж, розташований за вказаною адресою.

Приблизно о 21-00 годині ОСОБА_14 , не передбачаючи небезпеки, на власному автомобілі марки ВАЗ «21124», реєстраційний номер НОМЕР_5 , приїхав до зазначеного гаражу, де його зустріли ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Після нетривалої розмови ОСОБА_14 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вирішили роз`їхатися за місцями свого проживання. При цьому ОСОБА_8 , діючи відповідно до заздалегідь розробленого з ОСОБА_7 плану вбивства, попросив ОСОБА_14 дозволу на керування його автомобілем шляхом додому. Отримавши дозвіл, ОСОБА_8 сів за кермо автомобіля, ОСОБА_14 пересів на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_7 - позаду нього на задньому пасажирському сидінні.

Приблизно о 21 годині 20 хвилин, під час руху автомобіля по території вказаного гаражного кооперативу, ОСОБА_7 , діючи узгоджено відповідно до попередніх домовленостей із ОСОБА_8 , на ґрунті спонукань до наживи, з метою вбивства здійснив два постріли з пістолету у потиличну частину голови ОСОБА_14 через підголівник переднього сидіння, чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді двох проникаючих наскрізних вогнепальних кульових поранень голови з відкритими переломами кісток зводу та основи черепу, пошкоджень по ходу ранових каналів оболонок і речовин головного мозку, розлитого крововиливу під м`які мозкові оболонки, з крововиливами в м`які покрови голови в області ран, з синцями в орбітальних областях, які, згідно з висновком експерта № 967 від відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, від яких на місці настала смерть потерпілого.

Після цього ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , маючи намір приховати скоєний злочин, перевезли труп ОСОБА_14 на вищевказаному автомобілі до раніше зазначеного гаражу, де замотали його в брезент і скинули до підвалу, а в подальшому помістили до викопаної ними ж ями, яку засипали ґрунтом.

Крім того, 07.03.2015 приблизно о 21 годині 30 хвилин ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вчинивши вбивство ОСОБА_14 , тим самим усунули перешкоди до подальшого втілення в дію свого злочинного задуму, спрямованого на незаконне заволодіння транспортним засобом потерпілого, автомобілем ВАЗ «21124», реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Зокрема, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розуміли, що наявна на ім`я останнього довіреність № 53 від 17.01.2015 на право розпоряджатися вказаним автомобілем не давала їм змоги і можливості розпорядитися транспортним засобом за власним розсудом, оскільки цьому заважав ОСОБА_14 , який фактично був власником цього автомобіля і користувався ним. Після вбивства ОСОБА_14 , отримавши вільний доступ на розпорядження автомобілем, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , знаходячись на території гаражного кооперативу «Верхня Хортиця» по вулиці Істоміна, № 21-а, перегнали автомобіль в гараж № 12 секції № 2, щоб у подальшому розпорядитися ним за власним розсудом.

В результаті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 своїми узгодженими і заздалегідь спланованими діями, незаконно, повторно, із застосуванням насильства небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, заволоділи транспортним засобом ОСОБА_14 , автомобілем ВАЗ «21124», реєстраційний номер НОМЕР_5 , вартістю 94335,64 грн.

Крім того, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вчинивши вбивство ОСОБА_14 та приховавши сліди злочину, розуміли, що його мати ОСОБА_11 перебувала у стресовому стані із-за зникнення сина, тому вирішили скористатися даною ситуацію з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, зокрема, вони запланували висловити незаконну вимогу ОСОБА_11 заплатити їм 30 тисяч доларів США, погрожуючи у разі відмови вбити сина та її.

При цьому, втілюючи в дію спільний злочинний задум, спрямований на заволодіння коштами ОСОБА_11 , у період часу з 09 по 18 березня 2015 року ОСОБА_7 , діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_8 знаходячись на території міста Запоріжжя, використовуючи свій мобільний телефон «Nokia» ІМЕІ 1) НОМЕР_6 ; 2) НОМЕР_7 і заздалегідь придбані абонентські картки операторів мобільного зв`язку №№ НОМЕР_8 , НОМЕР_9 та НОМЕР_10 , надіслав три повідомлення та здійснив один телефонний дзвінок на мобільний телефон № НОМЕР_11 , що належить ОСОБА_11 , висловлюючи вимогу передати їм 30 тисяч доларів США, за повернення ОСОБА_14 , погрожуючи у разі відмови вбити сина та її.

Розуміючи, що з ОСОБА_14 щось трапилося і йому загрожує небезпека, ОСОБА_11 реально сприймала можливість втілення в дію висловлених погроз у разі відмови сплатити кошти.

В результаті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , своїми узгодженими і заздалегідь спланованими діями, висловили ОСОБА_11 незаконну вимогу передачі їм 30 тисяч доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 14 березня 2015 року становило 648481,77 грн., з погрозою вбивства її та ОСОБА_14 в разі невиконання зазначеної вимоги, чим викликали у потерпілої переконання про реальність та дійсність реалізації висловлених погроз.

Крім того, приблизно у вересні 2014 року ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне придбання, носіння, зберігання та передачу вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, при невстановлених обставинах, у невстановленої особи, незаконно придбав пістолет та вісім патронів до нього, які, згідно з висновком експерта № 303-ЗT від є вогнепальною зброєю - переробленим пістолетом калібру 9 мм, переробка полягає в установці саморобним способом ствола під патрон 9x18 мм, з приєднувальною різьбою М10 на травматичний пістолет «ПМР», та боєприпасами - патронами калібру 9x19 мм, а також пристрій безполуменевої безшумної стрільби. Вказаний пістолет та патрони ОСОБА_8 в подальшому незаконно переніс їх до орендованого ним гаража № НОМЕР_1 секції № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Верхня Хортиця», розташованого за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Істоміна, № 21-а, де незаконно зберігав до 19 години 20 хвилин 07.03.2015 без передбаченого законом дозволу.

07.03.2015 приблизно о 19 годин 20 хвилин ОСОБА_8 , перебуваючи разом із ОСОБА_7 у приміщенні свого орендованого гаражу № НОМЕР_1 секції № НОМЕР_2 гаражного кооперативу «Верхня Хортиця», розташованого за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Істоміна, № 21-а, незаконно, без передбаченого законом дозволу, передав вказаний пістолет з 7 патронами та пристроєм безполуменевої стрільби ОСОБА_7 для використання як знаряддя вбивства ОСОБА_14 .

У подальшому, цього ж дня, приблизно о 21 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , після вчинення умисного вбивства ОСОБА_14 , передав пістолет з 5 патронами ОСОБА_8 , який продовжив незаконно зберігати вогнепальну зброю та боєприпаси у гаражі до 18.03.2015, тобто до того часу як зброя та боєприпаси були виявлені та вилучені працівниками поліції.

Суд першої інстанції за наслідками розгляду кримінального провадження, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до висновку, що вина обвинувачених у скоєнні інкримінованих злочинів доведена повністю поза розумним сумнівом.

Покарання за скоєні злочини місцевий суд призначив виходячи з особливостей даних злочинів і обставин його вчинення, а також поведінку обвинувачених, ставлення їх до цінностей людського життя, що свідчить про їх особливу небезпеку для суспільства.

ІІ. Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_13 вважає, що вирок місцевого суду підлягає скасуванню за наступних підстав (а.с.64 - 67, т.10).

Судом першої інстанції не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 і судом було вичерпано всі можливості для їх отримання.

Захист вважає, що обвинувачення ґрунтується лише на доказах, які отримані з порушення вимог КПК України.

Сторона обвинувачення не спростувала версію ОСОБА_7 , що в момент кримінального правопорушення 07.03.2015 року він був на роботі, з ОСОБА_8 не бачився, потерпілого ОСОБА_14 він ніколи не бачив.

Вказує, що докази кримінального провадження були отриманні недопустимими методами, а саме катуванням, погрозами та примушуванням обмовити себе та ОСОБА_8 .

ОСОБА_7 за вказаними фактами звертався до органів досудового розслідування із заявою про вчинення злочину, але вказана заява в порушенні ст. 214 КПК України не була розглянута.

В рішенні суду, визнаючи вину ОСОБА_7 , колегія суддів посилається на показання обвинуваченого на досудовому розслідуванні від яких він відмовився.

Також сторона захисту вказує на факт, що на місці злочину знайдено було 12 відбитків пальців інших осіб, але сторона обвинувачення не перевіряла факт причетності не встановлених осіб до злочину.

Обшук за місцем проживання ОСОБА_7 проводився без обвинуваченого, батьків обвинуваченого, що стосується знайдених речей не допитували в судовому засіданні, хоча суд у вироку посилається на показання матері, що є порушенням ч. 4 ст. 95 КПК України.

З гаражу, який знаходиться за адресою Запоріжжя, Верхня Хортиця, вилучена скляна пляшка «Старопрамер» 0,5 літрів, яка визнана речовим доказом, але відповідно до висновку експерта від 15.04.2015 року №130 на дослідження надана інша пляшка, з відбитком великого пальця правової руки обвинуваченого.

Вказує, що існують сумніви, що на дослідження була надана саме та пляшка, яка була вилучена під час обшуку в гаражі.

Також зазначає, що не встановлено власника гаражу, оскільки в матеріалах справи відсутні документи, які можуть підтвердили належність гаражу.

Сторона обвинувачення в порушенні ст. 259 КПК України під час судового засідання надала тільки фрагменти розмов по телефону, а не їх оригінал.

Під час судового розгляду був допитаний слідчий ОСОБА_15 , який визнав, що ОСОБА_7 не був ознайомлений з речовими доказами на території СІЗО, що є порушенням вимог ст. 290 КПК України.

Будь-які докази, що ОСОБА_7 належним чином ознайомлено з речовими доказами, у матеріалах справи відсутні.

Слідчий ОСОБА_15 порушив п. 12, п.13 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, оскільки передав автомобіль ВАЗ потерпілій, яка знищила сліди злочину, що були на автомобілі та в середині салону, тобто ОСОБА_15 не забезпечив належних умов для зберігання речових доказів.

Суд та інші учасники провадження оглядали автомобіль, який не може бути допустимим доказом через те, що сліди злочину були знищені.

Огляд та проникнення до салону автомобіля ВАЗ відбулися без згоди власника, без дозволу суду, що є порушенням порядку, встановленого КПК України, але суд першої інстанції не звернув на це увагу.

Просить суд апеляційної інстанції вирок суду першої інстанції, відносно ОСОБА_7 скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді.

Також просить, обвинуваченого ОСОБА_7 звільнити з під варти.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі з доповненнями зазначає, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Вказує, що районний суд незаконно його взяв під варту після проголошення вироку, оскільки вирок суду не набрав законної сили, що є порушенням ч. 1, ч. 5 ст. 17 КПК України (а.с.93 - 94, а.с. 88, т.10).

Також зазначає, що суд першої інстанції не зарахував йому в строк покарання перебування його під дією запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, оскільки вказаний захід істотно обмежує його права на пересування (а.с.189, т.10).

Щодо по суті кримінального провадження (а.с.206-209, т.10), апелянт посилається на те, що після закінчення досудового розслідування в порушенні ст. 290 КПК України слідчим не було надано на ознайомлення всі матеріалами. Вказані обставини місцевий суд не врахував.

Під час досудового розслідування не було спростовано версію обвинуваченого, що він не знаходився 07.03.2015 року на місці злочину, з іншим обвинуваченим в той день не бачився.

Доказів того, що обвинувачені перебували на місці злочину 07.03.2015 року матеріали кримінального провадження не містить.

Місцевий суд формально поставився до версії обвинувачених, не допитав свідків, які фактично можуть підтвердити їх невинуватість.

Під час обшуку помешкання стороною обвинувачення допущено порушення вимог ст. 236 КПК України, тобто не виконано вимоги щодо обов`язковості фіксації обшуку на технічні засоби фото - та відеозйомки.

Також обвинуваченням не виконано вимоги ч.1 ст. 236 КПК України, а саме не забезпечено участь у слідчої дії (обшуку) обвинуваченого або його захисника.

Докази, які були зібранні під час проведення обшуку помешкання, є недопустимими, але вказані обставини місцевий суд проігнорував, поклав в основу вини докази, які здобуті з істотним порушенням вимог закону.

Місцевий суд неправомірно взяв до обсягу обвинувачення зброю, яка не містить будь-яких відомостей, що використовувалась обвинуваченими, адже не містить відбитків пальців та інших слідів.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції виявлені були неточності виявлення зброї.

Обвинувачений вважає, що є сумнівним доказом його вини пляшка, яка була знайдена в гаражі, оскільки вона містить лише один відбиток великого пальця. Окрім цього відбитку, пляшка містила й інші відбитки, які можуть свідчити причетність інших осіб до вчинення злочину.

Вказана версія не була спростована обвинуваченням, а суд неправомірно врахував вказаний доказ в обсяг доведеності винуватості.

Обшук транспортного засобу під час обшуку гаражу був неправомірним, оскільки органи досудового розслідування не отримували будь-яких рішень слідчого судді, згоди власника або інших осіб.

Під час обшуку в гаражі та в автомобілі обвинувачені не були присутні, що є також порушенням вимог КПК України.

Докази, які зібрані під час обшуку гаражу та автомобіля, повинні бути визнанні недопустимими на підставі ст. 87 КПК України.

Зазначає, що під час судового розгляду не доведено мотивів вчинення інкримінованих злочинів.

Суд, обґрунтовуючи мотив вчинення злочину, обґрунтовує його лише показами свідків, які не мають будь-яких доказів того, що обвинувачені мали намір заволодіти автомобілем потерпілого.

Прокурор, потерпіла, свідки по справі не надали доказів, що автомобіль був дійсно придбаний ОСОБА_14 .

Навпаки, документи на автомобіль (довіреність) оформлена на ОСОБА_8 , що підтверджує те, що він є власником, а тому будь-яких мотивів на заволодіння автомобілем обвинувачені не мали.

Крім того, слідчий ОСОБА_15 незаконно передав автомобіль ОСОБА_11 через те, що відсутні докази, що автомобіль був у власності потерпілої або потерпілого.

Більш того, апелянт наголошує, що ОСОБА_11 не дотримала зобов`язань щодо збереження речового доказу, оскільки вона зробила хімічну чистку салону автомобілю, що свідчить про умисність її дій на знищення доказу.

Також зазначає, що ОСОБА_11 незаконно продала автомобіль, що на думку апелянта, свідчить про умисність її дій на знищення доказів в справі.

Судом в обсяг вини віднесено мобільний телефон «Нокиа», який був вилучений під час затримання. Апелянт вказує, що протоколом затримання мобільний телефон вказаний без його характеристик.

Тобто, існують підозри, що слідчий під час досудового розслідування міг підмінити телефони та сфальсифікувати докази в справі.

Апелянт неодноразово під час судового розгляду вказував на таку обставину, але суд її проігнорував.

Обвинувачений також посилається, що під час досудового розслідування проводилися слідчі дії з фіксацію на технічні носії у вигляді камери, яка містить флеш-носій інформації. Під час судового провадження сторона обвинувачення надала СД-диски із відомостями, які записувалися під час слідчих дій.

Апелянт вважає, що надання не оригіналу доказів (флеш-носія інформації) є недопустимим доказом, оскільки може свідчити про фальсифікацію таких доказів.

Також зазначає, що сторона обвинувачення порушила істотно його право на захист, адже захисник в справі був наданий не 18.03.2015 року (з моменту затримання), а з 21.03.2015 року, тобто через три дні.

Вказане підтверджується документами провадження, а саме заявою обвинуваченого, постановою слідчого про залучення захисника.

Судовий розгляд справи був однобічним та мав лише обвинувальний ухил. Вказане обґрунтовується тим, що суд лише приймав до уваги докази сторони обвинувачення та ігнорував докази захисту.

Під час розгляду справи обвинувачені неодноразово клопотали про суд присяжних, але районний суд клопотання обвинувачених проігнорував. Зазначає, що матеріали справи не містять того, що обвинувачені письмово відмовлялися від суду присяжних.

Просить суд апеляційної інстанції скасувати вирок місцевого суду та закрити кримінальне провадження.

Також просить зарахування в покарання строк перебування його під дією домашнього арешту за розрахунком один день арешту за два дні позбавлення волі.

Обвинувачений ОСОБА_8 вважає вирок суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню (а.с.103-120, т.10).

В обґрунтування доводів скарги вказує, що слідчим порушено вимоги ст. 290 КПК України, оскільки його не було ознайомлено з всіма доказами в справі: речовими доказами, письмовими доказами, відео доказами.

Вказує, що покази слідчого ОСОБА_15 в судовому засіданні, що адвокат обвинуваченого ОСОБА_8 в приміщенні СІЗО 30.06.2015 року відмовилась від ознайомлення не відповідають фактичним обставинам, адже відповідно до інформації СІЗО вбачається, що адвокат ОСОБА_8 30.06.2015 року не була на території установи, а тому не могла відмовитися від ознайомлення з доказами справи.

Зазначає, що автомобіль ВАЗ, який був визнаний речовим доказом в справі був обшуканий працівниками поліції без правових підстав, тобто без рішення слідчого судді, дозволу володільця автомобіля або довіреної особи.

Апелянт вважає, що під час вказаної дії поліції працівниками поліції допущено порушення ч.1, ч.2 ст. 86 КПК України.

З 18.03.2015 до 21.03.2015 року працівниками поліції застосовувалися до апелянта недозволені засоби, а саме катування, нанесення тілесних ушкоджень, що підтверджується поламаною ногою, саднами на тілі та обличчі.

Вказані дії працівники поліції проводили для того, щоб обмовити себе та ОСОБА_7 на слідчому експерименті.

Покази свідка ОСОБА_16 , який є працівником поліції та брав участь в затриманні у вироку були змінені. Свідок пояснив, що обвинувачений ОСОБА_8 стрибнув з вікна та зламав ногу. На питання обвинуваченого про наявність камер фіксації затримання, ОСОБА_16 повідомив, що група затримання мала такі камери.

Апелянт вказує, що у матеріалах провадження відсутнє відео затримання обвинуваченого, тобто відсутні докази, що перелом ноги зроблений через дії ОСОБА_8 .

Свідок не надав відомостей, що працівники поліції під час події обвинуваченому ОСОБА_8 надавали медичну допомогу.

Зазначає, що виписка з лікарні, якою вказано, що ОСОБА_8 вказав, що впав з вікна, надана була під дією працівників поліції, оскільки після вказаних подій обвинувачений був у стресовому стані.

Відповідно до інформації, яка надана лікарнею вказано, що 22.03.2015 року була зроблена операція, встановлено, що перелом ноги не був свіжим.

Тобто вказаними відомостями, на думку апелянта підтверджує те, що працівники поліції вчиняли щодо нього заборонені методи слідства.

Вказує, що 21.03.2015 року при проведенні слідчого експерименту йому не було надано медичну допомогу, він давав покази в стресовому стані, що на його думку є катуванням.

Співробітник поліції для картини під час експерименту передав бинт та милиці бабусі ОСОБА_17 . Перед слідчою дією викликалась медична допомога лише для того, щоб вколоти знеболюване, хоча обвинувачений вказує, що під час події втрачав свідомість, відчував щодо себе зневажливе ставлення, що свідчить про вчинення працівниками поліції дій, які можуть мати ознаки катування.

Зазначає, що фактично правничу допомогу отримав лише 21.03.2015 року, тобто після трьох днів.

Під час обшуку в гаражі та автомобілі працівники поліції фіксували результати на технічний засіб, який має флеш-носій інформації. Під час судового провадження надано було СД-диски, тобто не оригінали носія інформації. Стороною обвинувачення порушено вимоги ч.3 ст.101 КПК України.

Звертає увагу апеляційного суду, що фактично затримання ОСОБА_8 було за адресою: Запоріжжя, вул. Перемоги, 107, о 14 годинні 00 хвилин 18.03.2015 року, а в протоколі затримання вказано, що затримання обвинуваченого відбулося в службовому кабінеті працівника поліції о 21 годині 00 хвилин 18.03.2015 року.

Потерпіла ОСОБА_11 , якій слідчим передано на зберігання речовий доказ автомобіль ВАЗ на д.н. НОМЕР_5 пояснила під час судового засідання, що зробила хімічну чистку автомобіля, тобто знищила докази кримінального провадження.

Крім того, в судовому засідання оглядався автомобіль вже на інших номерах реєстрації.

Розміщення пошкоджень на лобовому склі автомобіля ВАЗ під час огляду в суді, візуально мають відмінності від тих, які зафіксовані були під час досудового розслідування.

Під час затримання виявлені телефони, які були виключені, без встановлення їх характеристик.

Визначення локацій телефонів не відповідає фактичним обставинам, оскільки вони не дають інформацію про місце злочину.

Висновок експерта щодо дати смерті ОСОБА_14 не вказав конкретної дати, тобто дати злочину не встановлено.

Під час судового провадження не було спростовано версії, що ОСОБА_8 мав лише один телефон та одного оператора зв`язку «Київстар», а не «МТС», «Лайф».

Фіксація обшуку в гаражі була здійсненна з порушеннями. Під час огляду підвалу гаражу виявлено ознаки взуття, потім відео переривається. Через деякий час відео відновлюється, на якому вже вбачаться тіло ОСОБА_14 .

Апелянт вказує, що відеозаписом не встановлено, що ОСОБА_14 було піднято з підвалу гаражу. Для уникнення вказаних неточностей, судом першої інстанції не допитані свідки події.

Свідок ОСОБА_18 вказував, що ОСОБА_8 знімав гараж у нього, але будь-яких документів на підтвердження вказаного слідству, так і під час судового провадження не надав.

Апелянт вказує, що ОСОБА_18 взагалі він ніколи не бачив, будь-яких документів він не надав йому, вважає, що вказаний свідок оговорює його.

В матеріалах справи відсутні докази, що свідок є володільцем гаражу. Документ на ОСОБА_18 у виді дозволу на вхід до кооперативу не може вважатися належним доказом власності.

Під час слідчих дій в гаражі було виявлено 13 відбитків пальців рук. Відбитки, інші біологічні данні ОСОБА_8 не були знайдені в гаражі або автомобілі марки ВАЗ.

Інших доказів або свідків, які могли підтвердили те, що апелянт брав гараж в оренду в кримінальному провадженні не здобуто, що свідчить про обґрунтовані сумніви доведення винуватості ОСОБА_8 .

Свідки, потерпіла неодноразово під час розгляду справи різними колегіями суддів змінювали покази.

Суд першої інстанції при винесені вироку змінив покази обвинуваченого.

Обставина, яка була зазначена у вироку, а саме, що ОСОБА_14 не мав зобов`язань перед ОСОБА_8 , а автомобіль був оформлений через відсутність другої фотографії у паспорті ОСОБА_14 , не відповідає дійсності.

Апелянт наголошує, що ОСОБА_14 має зобов`язання перед обвинуваченим. Законодавством України не заборонено отримувати довіреність, заборонено лише надати довіреність, якщо відсутня друга фотографія у паспорті.

Вказане підтвердив свідок ОСОБА_19 , який вказував, що нотаріусом повідомлено потерпілому, що за відсутності другої фотографії у паспорті можливо довіреність оформити на нього. ОСОБА_14 відмовився та вказав, що довіреність треба оформити на ОСОБА_8 .

Під час судового провадження обвинуваченим заявлялися клопотання про ознайомлення з матеріалами справи, суд надав на ознайомлення матеріали лише частково, що на думку апелянта, є порушенням його прав, як обвинуваченого.

Потерпіла ОСОБА_11 під час судового засідання вказувала неправдиві речі, те що обвинувачений душив її, погрожував. За відомостями поліції, ОСОБА_11 не зверталися до поліції щодо протиправних дій ОСОБА_8 .

Під час розгляду справи ОСОБА_11 вказала, що телефон, на якому містяться «СМС» повідомлення про вимагання грошей і погрози, не включається через технічні пошкодження.

Суд першої інстанції не досліджував безпосередньо «СМС» повідомлення, але в той час протиправно врахував їх при постановленні обвинувального вироку.

Також потерпіла вказала, що біля чотирьох діб в її квартирі перебували працівники поліції для передання грошових коштів і затримання осіб, які вимагали ці кошти. Але, за коштами ніхто не прийшов, що на думку обвинуваченого, свідчить про відсутність факту вимагання грошових коштів.

Свідок ОСОБА_20 , який має вищу юридичну освіту в суді зазначив, що він мав інформацію, що ОСОБА_8 мав пістолет, але до органів поліції не звертався.

Судом першої інстанції вказано, що обвинувачений не має стійких соціальних зв`язків, але вказане не відповідає матеріалам справи.

В матеріалах справи є відомості про працевлаштування, висновки суду апеляційної інстанції про наявність соціального стану, характеристики з місця роботи та побутової характеристики.

В доповненій апеляційній скарзі зазначає, що суд під час розгляду кримінального провадження не врахував, що він має вагітну дружину, бабусю ОСОБА_17 , яка має проблеми із здоров`ям та потребує сторонньої допомоги.

Наголошує, що він не є соціально небезпечним для оточуючих. Вказане підтверджується тим, що з 2019 року він не вчиняв інших порушень, не порушував умови домашнього арешту, приймав участь в суспільних подіях держави.

Просить суд апеляційної інстанції вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

ІІІ. Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_7 його захисник адвокат ОСОБА_10 , підтримали подані апеляційні скарги, просили суд апеляційної інстанції кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд через те, що під час підготовчого засідання судом не було роз`яснено право на суд присяжних, суд допустив формальний розгляд справи, оскільки прийняв лише сторону публічного обвинувачення.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 підтримали подану апеляційну скаргу, просили суд апеляційної інстанції кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд через те, що суд першої інстанції неповно розглянув кримінальне провадження, допустив неповноту судового розгляду, адже не надав оцінки порушенням ст.290 КПК України. Також зазначали, що до обвинуваченого застосовувалися незаконні методи слідства. Наголошували, що місцевий суд істотно порушив право на суд присяжних, оскільки не роз`яснив останнім під час підготовчого судового засідання можливість розгляду справи в такому складі, що підтверджується відсутністю диска з записом судового засідання за 23 січня 2017 року.

Потерпіла ОСОБА_11 просила залишити апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_13 без задоволення, а вирок суду без змін. Вказала, що місцевий суд ретельно дослідив всі матеріали кримінального провадження та надав оцінки всім доводам і версіям сторони захисту, дійшовши до справедливого рішення про визнання винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_7 в інкримінованих злочинах.

Представник потерпілої ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_13 та просив залишити їх без задоволення, а вирок Ленінського районного суду - без зміни.

Зазначив, що місцевий суд надав правильну оцінку обставинам кримінального провадження. Суд першої інстанції перевірив належним чином версію обвинувачених про незаконні методи слідства, оскільки здійснював реагування до органів досудового розслідування для перевірки вказаних фактів. За результатами таких перевірок версія обвинувачених про незаконні методи слідства не підтвердилась. Також представник вказав, що на слідчому експерименті, не дивлячись, що обвинувачені один одного оговорювали, вони чітко показали обставини, які раніше не були відомі слідству, а саме положення тіла, місце з якого було здійснено постріл, речові докази.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_13 та просив залишити їх без задоволення, а вирок Ленінського районного суду - без зміни.

Вказав, що під час судового розгляду судом було роз`яснено право на суд присяжних, встановлено, що обвинувачені з моменту затримання мали захисників, що повністю спростовує версію апелянтів про порушення права на захист. На всі заяви і клопотання під час судового розгляду, суд першої інстанції належним чином реагував. Було перевірено версію обвинувачених про незаконні методи слідства, які не підтвердилися.

ІV. Мотиви колегії суддів Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності їх вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6, п.12 ч.2 ст.115, ч.3 ст. 289, ч.2 ст.189, ч.1 ст.263 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказі, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Вина ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених п.6, п.12 ч.2 ст.115, ч.3 ст. 289, ч.2 ст.189, ч.1 ст.263 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самих обвинувачених, потерпілої, свідків та дослідженими у судовому засіданні документами, речовими доказами.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 (а.с.34, т.10) винним себе у скоєнні інкримінованих злочинів не визнав та суду пояснив, що познайомився з обвинуваченим ОСОБА_8 у 2011 році під час перебування в СІЗО у м. Запоріжжі. Після відбуття покарання, підтримував з ним спілкування.

З ОСОБА_14 та ОСОБА_11 не знайомий, нічого про них не знав, не знав їх номери телефонів, ніколи їм не телефонував. Також йому нічого не було відомо про стосунки ОСОБА_8 з вказаними особами.

Пояснив, що з 07.03.2015 по 18.03.2015 він не залишав територію Заводського району м. Запоріжжя, де проживав, вранці йшов на роботу, вечором повертався з роботи додому, нікуди більше не виходив. 07.03.2015, як завжди, прийшов з роботи приблизно о 17-00 год. і залишався вдома до ранку. Працював неофіційно, тому підтвердити ці обставини можливості немає. Лише у 08.03.2015 виходив з дому і до 18 годин був у помешканні. У вечорі зустрівся з друзями в кафе і був з ними до 23 години, після чого повернувся до свого помешкання.

18.03.2015 його було затримано працівниками поліції. У відділенні поліції до нього застосовували методи фізичного і психологічного впливу, змушували давати неправдиві свідчення, погрожували йому і його сім`ї, внаслідок чого на стадії досудового розслідування він надав неправдиві покази, оговорив себе і ОСОБА_8 , приймав участь у слідчому експерименті під психологічним та фізичним тиском працівників правоохоронних органів. Повідомити про це адвокатові побоявся. З цього приводу неодноразово скаржився до прокуратури та інших інстанцій.

Працівники поліції забороненими методами наказали розповідати і показувати на місці події обставини злочину, і він слідував їх вказівкам, будь-якими записами не користувався. Звідки йому стало відомо про обставини, які він описував, але які на той момент не були відомі слідству, пояснити не може.

При затриманні у нього вилучили телефон марки «Нокіа», номер свого телефону назвати не може, однак його телефон не є речовим доказом у справі.

Пояснив суду, що даючи показання про причетність до вбивства ОСОБА_14 під час слідчого експерименту, він оговорив і себе і ОСОБА_8 за вказівкою працівників поліції, які сказали у викладі обставин орієнтуватися по ситуації. Пояснити, які саме фактичні дані він мав повідомити за вказівкою слідства, не зміг.

Походження речей вбитого ОСОБА_14 , які виявлені під час обшуку за місцем його мешкання: АДРЕСА_1 , пояснити не зміг.

Також пояснив, що досвіду керування транспортними засобами, водійського посвідчення не має.

Вказав на порушення його права на захист під час досудового розслідування, оскільки лише 21.03.2015 йому призначили адвоката, на недопустимість наданих стороною обвинувачення доказів, порушення вимог ст. 290 КПК України, яке полягало у ненаданні для ознайомлення речових доказів.

Інший обвинувачений, ОСОБА_8 (а.с.34, т.10) у судовому засіданні винним себе у скоєнні інкримінованих злочинів не визнав та суду пояснив, що був знайомий з ОСОБА_11 і ОСОБА_14 , працював з ними в стоматології, з ОСОБА_14 підтримував дружні стосунки. Пояснив, що ОСОБА_14 вирішив відкрити власний зуботехнічний кабінет, запропонував йому вкласти кошти у цю справу і займатись нею разом. Його зацікавила така пропозиція. Вони разом шукали приміщення та обладнання для відкриття зуботехнічного кабінету. Він на той час продав свій старий автомобіль і продав квітковий магазин, оскільки він був не рентабельний. ОСОБА_14 продав свій автомобіль «БМВ», купив дешевший, щоб залишок коштів витратити на обладнання для зуботехнічного кабінету. Боргових зобов`язань один перед одним у них не було. Оскільки у ОСОБА_14 паспорт був недійсний, автомобіль оформили по довіреності на нього.

07.03.2015 він знаходився в кафе, розташованому неподалік від будинку, де він проживає, з 14-00 год. до 16-00 год. зустрічався там з ОСОБА_21 з приводу відкриття зуботехнічного кабінету. Після нетривалої зустрічі ОСОБА_14 поїхав у своїх справах, він залишився відпочивати в кафе. Хто був ініціатором зустрічі, не пам`ятає. В той вечір в автомобіль ОСОБА_14 він не сідав. Номери телефонів ОСОБА_14 , ОСОБА_11 були в його телефонній книзі, свій номер телефону назвати не може, сім-картки він міняв мінімум раз на місяць раз на три місяці, щоб уникнути контролю та втручання зі сторони правоохоронних органів у його приватне життя. З ОСОБА_11 щоденно спілкувався до тих пір, поки працював у них, після звільнення спілкування було періодичним.

На той час він користувався телефоном марки «Соні Еріксон», у корпусі чорного кольору, його вилучили при затриманні і більше він його не бачив, куди потім він подівся, не знає. Серед речових доказів його телефону не було. До цього сторонні особи до його телефону доступу не мали, з його володіння він не вибував.

Вечором 07.03.2015, в той час як він сидів в кафе, йому зателефонувала мати ОСОБА_14 та запитала де знаходиться її син, на що він відповів, що не знає, оскільки він вже поїхав додому.

Після зникнення ОСОБА_14 він приймав участь у його пошуках спільно з його рідними і друзями.

Через деякий час від ОСОБА_11 дізнався про те, що їй на мобільний телефон надходять смс-повідомлення та телефонні дзвінки з невідомих їй абонентських номерів з погрозами вбивства та вимогами про передачу грошових коштів за повернення її безвісно зниклого сина. Він після 07.03.2015 з ОСОБА_11 спілкувався по телефону тільки з приводу пошуку її сина, смс-повідомлення їй скоріше всього не надсилав, з інших телефонів та номерів їй не телефонував.

З ОСОБА_7 познайомився задовго до цих подій, разом з ним знаходився біля трьох місяців в одній камері в слідчому ізоляторі у 2011 році. Потім періодично спілкувались, кілька разів зустрічались, але в березні 2015 року ОСОБА_7 він не бачив.

Також ОСОБА_22 зазначив, що він ніколи не орендував приміщення гаража в гаражному кооперативі «Верхня Хортиця», ніколи не був там, та зауважив, що письмового договору оренди слідство так і не надало. Автомобілем ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_5 , він користувався з дозволу ОСОБА_14 , крім того, цей автомобіль і так належить йому на підставі генеральної довіреності, і для того щоб ним заволодіти, не обов`язково було вчиняти такий тяжкий злочин як вбивство.

На стадії досудового розслідування надав неправдиві покази, оговорив ОСОБА_7 та приймав участь у слідчому експерименті під психологічним та фізичним тиском працівників правоохоронних органів.

На території гаражного кооперативу «Верхня Хортиця», розташованому за адресою: місто Запоріжжя, вулиця Істоміна, № 21-а, до проведення слідчого експерименту перебував два рази, невідомі йому співробітники УБОЗу водили його туди та показували на місці що і як необхідно буде показувати під час проведення слідчого експерименту. В підвал не спускались при цьому, про те, що там знаходиться труп ОСОБА_14 , не казали. Пояснив, що під час слідчого експерименту він на 60% не дотримався наданих йому вказівок, при цьому не назвав, які конкретно свідчення його примушували надати та підтвердити.

Також ОСОБА_22 вказав, що був затриманий за адресою мешкання своєї знайомої ОСОБА_23 за адресою: АДРЕСА_3 . Під час затримання йому підкинули ключ від автомобіля ОСОБА_24 , нанесли тілесні ушкодження. Тривалий час він не отримував належної медичної допомоги. Також пояснив, що скарги, в яких він повідомляв, що був свідком вбивства ОСОБА_14 , які надходили до органів прокуратури, до Президента України від його імені, він не підписував і не направляв, оскільки знаходився в слідчому ізоляторі.

Свою вину в інкримінованих злочинах не визнав, зауважив на порушення вимог ст. 290 КПК України, яке полягало у ненаданні для ознайомлення речових доказів, і на недопустимість інших доказів у справі, оскільки вони зібрані з порушенням вимог КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 , його захисник адвокат ОСОБА_13 , обвинувачений ОСОБА_8 з вироком суду не згодні, вважають, що в матеріалах провадження містять припущення, винуватість у скоєні злочинів обґрунтовується недопустимими і неналежними доказами. Суд першої інстанції допустив обвинувальних ухил в справі, відкинувши докази невинуватості обвинувачених.

Також вказують, що у обвинувачених був відсутній мотив на вбивство і заволодіння майном ОСОБА_14 , а 07.03.2015 року вони не були на території гаражного кооперативу. Від матері потерпілого грошові кошти не вимагали. Докази в справі були здобуті незаконними методами слідства.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність версії обвинувачених та доведення в повному обсязі їх вини саме в скоєнні п.6, п.12 ч.2 ст.115, ч.3 ст. 289, ч.2 ст.189, ч.1 ст.263 КК України, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Вказаний висновок суду апеляційної інстанції обґрунтовується наступним.

У суді першої інстанції були допитана потерпіла ОСОБА_11 , яка пояснила, що ОСОБА_14 з ОСОБА_8 мали дружні стосунки. ОСОБА_8 після звільнення з місць позбавлення волі за проханням сина був працевлаштований до стоматологічної клініки, директором якого вона була. У 2014 році планувала разом з сином відкрити зуботехнічний кабінет. Обвинувачений ОСОБА_8 був обізнаний з планами родини. ОСОБА_14 запропонував ОСОБА_8 спільно займатися новою справою через те, що останній мав обізнаність про особливості цієї роботи. Вказала, що у ОСОБА_8 був пістолет, оскільки він з ОСОБА_14 ходили до балки стріляти з нього. Обвинувачений ОСОБА_8 неодноразово зустрічався з сином через ідею нової справи.

В кінці грудня 2014 року ОСОБА_8 телефонував ОСОБА_14 та вказав, що вночі на склад привезуть обладнання, тому син повинен взяти гроші і приїхати на ніч до ОСОБА_8 . Син поїхав до ОСОБА_8 , але ОСОБА_11 не дозволила синові брати гроші, і у разі, якщо обладнання дійсно прибуде, він привезе гроші з дому, оскільки ОСОБА_8 жив неподалеку. Тієї ночі ніяке обладнання не приїхало, та в подальшому ніхто так і не привіз.

Для реалізації нової справи, син продав автомобіль марки «БМВ» та купив автомобіль «ВАЗ» 21124, син їздив до м. Кривий Ріг з ОСОБА_8 і ще одним товаришем ОСОБА_25 в першій половині січня 2015 року. Різницю хотів вкласти у зуботехнічний кабінет.

Довіреність на автомобіль була оформлена на ОСОБА_8 та ОСОБА_25 через відсутність другої фотографії в паспорті. Згодом, син повідомив, ОСОБА_8 , що автомобіль буде переоформляти на себе.

В кінці січня 2015 року, обвинувачений ОСОБА_8 приблизно о 23 годині зателефонував синові і сказав, що в нього в гаражі є компресор, але його потрібно ремонтувати. Запропонував синові приїхати до гаражу. ОСОБА_14 відмовився, оскільки було пізно.

Зазначає, що вона була свідком, як 06.03.2015 року її син та ОСОБА_8 знаходилися у гаражному кооперативі «Верхня Хортиця», оскільки вони оглядали компресор, який там знаходився, для вирішення питання його ремонту або покупки нового.

Приблизно о 23 годині 30 хвилин 06.03.2015 року, ОСОБА_8 зателефонував синові і сказав, що домовився з майстром і компресор потрібно перевести для ремонту. До них випадково приїднався брат ОСОБА_20 , тоді обвинувачений сказав, що відвозити компресор пізно і вони поїхали додому.

07.03.2015 року, приблизно о 20 годині 15 хвилин ОСОБА_14 телефонував ОСОБА_8 , який попросив дати йому транспортний засіб та зустрітися з ним на Нікопольський повороті, ОСОБА_14 погодився і на автомобіль поїхав до зустріч.

Після вказаних подій, син ОСОБА_14 не повертався, матір відчула тривогу, залефонувала синові, але він не відповідав. Знаючи про зустріч з обвинуваченим, вона зателефонувала ОСОБА_8 , який під час розмови мав різке дихання, на що він пояснив, що займається спортом.

Після вказаних подій, ОСОБА_14 додому не повернувся. Разом з друзями сина та родичами вони почали пошуки. До пошуків приєднався ОСОБА_8 . Під час пошуків обвинувачений знаходився з ними, цікавився, був підозрілим. Вони вирішили бути обережним з ОСОБА_8 , перестали йому довіряти та тримати у курсі всіх справ, які пов`язані були з пошуками ОСОБА_14

09.03.2015 року, 14.03.2015 року їй на телефон надходили «СМС» повідомлення з текстами вимагання грошей та погрози.

В «СМС» повідомленнях було вжито слово «бошка», яке любив вживати обвинувачений ОСОБА_8 , тоді ОСОБА_11 та інші зрозумілі, що він причетний до зникнення сина.

Свідок ОСОБА_26 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що ОСОБА_8 з кінця грудня 2014 року орендував його гараж № НОМЕР_1 секції № НОМЕР_2 у кооперативі «Верхня Хортиця». Правовідносини були укладені усно, ОСОБА_8 від ОСОБА_26 отримав ключі від гаражу, перепустку на територію гаражного кооперативу на ім`я « ОСОБА_18 ».

ОСОБА_8 неодноразово привозив платню за оренду гаражу. Під час проведення допиту у суді свідок впізнав ОСОБА_8 , як особу, яка у нього орендувала гараж. Пояснив суду, що гараж був оформлений на дружину, яка давно померла.

Під час обшуку в гаражі, працівники поліції надали йому рішення суду та попрохали відкрити гараж. Він був присутній під час обшуку. Після відкриття дверей гаражу виявлено автомобіль марки ВАЗ, який мав кульові отвори, в якому були речі, зокрема пістолет. В підвалі з-під щебеню виглядало взуття, після розкопування знайшли труп молодого чоловіка.

Під час слідчого експерименту він надав повторно доступ до приміщення, бачив обвинувачених, один з яких був ОСОБА_8 з загіпсованою ногою і на милицях. Вони пояснювали, як вбивали хлопця, як його закопували, куди викинули речі з автомобіля.

Свідок ОСОБА_27 надав покази суду, що був другом і колегою загиблого ОСОБА_14 , знав потерпілу ОСОБА_11 . Вказав, що ОСОБА_14 довіряв обвинуваченому ОСОБА_8 . Йому було відомо про плани родини. ОСОБА_14 повідомляв ОСОБА_8 , що автомобіль буде переоформлювати на себе. Під час пошуку потерпілого, ОСОБА_8 вів себе підозріло, оговорив неочевидні речі, нервував і говорив неправду.

Свідок ОСОБА_28 під час судового засідання вказав, що він знає ОСОБА_8 , знав також знав друга ОСОБА_14 09.03.2015 року, ОСОБА_8 повідомив йому, що його друг ОСОБА_14 зник. Потім вони дізналися, що від матері вимагають гроші за повернення сина.

Свідок ОСОБА_20 пояснив, що він є братом загиблого. ОСОБА_14 останній раз бачив 06.03.2015 року, в 23 годині 30 хвилин, вони зустрічалися з ОСОБА_8 . ОСОБА_8 просив ОСОБА_29 надати йому автомобіль для того, щоб зустрітися із знайомим ОСОБА_30 . Вранці 07.03.2015 року, обвинувачений ОСОБА_8 повернув автомобіль. 07.03.2015 року приблизно о 21 годині 30 хвилин він телефонував брату, але той не відповідав. Він зателефонував обвинуваченому і запросив його до кафе, але останній відмовився і сказав, що займається спортом. Потім телефонувала, ОСОБА_11 плакала, казала, що син зник, переживає, що з ним щось трапилось. Відомо було, що останнім з яким зустрічався ОСОБА_14 був ОСОБА_8 .

Підстав не довіряти показанням свідків та потерпілій, які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційних скаргах не вказані ймовірні причини обмови обвинувачених з боку вказаних осіб.

Навпаки, покази свідків та потерпілої є правдивими, оскільки є узгодженими між собою та такими, що підтверджуються іншими доказами в справі.

Суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_8 був останній з ким зустрічався ОСОБА_14 , що свідчить про причетність обвинуваченого до інкримінованих подій.

Переглядаючи матеріали кримінального провадження встановлено, що вина обвинувачених підтверджується, зокрема зібраними доказами, які узгоджується між собою та показами свідків і потерпілої, даючи суду підстави вважати, що ОСОБА_8 , ОСОБА_7 вчинили інкриміновані злочини.

Так, у суді першої інстанції були досліджені докази, а саме: протокол обшуку від 18.03.2015 року, його додатки фототаблиці та відеозапис; протокол обшуку від 18.03.2015 року, та додатки до нього фототаблиці та відеозапис, на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.03.2015 року за місцем мешкання ОСОБА_7 ; протокол затримання ОСОБА_7 від 18.03.2015, складений о 21-20 год. у службовому кабінеті Хортицького РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області; протокол огляду від 01.06.2015, яким було проведено огляд речей, вилучених під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 ; протокол обшуку від 18.03.2015, проведеного з 13-50 год. по 15-50 год., за місцем проживання ОСОБА_23 за адресою АДРЕСА_3 ; протоколу огляду місця події від 18.03.2015 ділянки місцевості вздовж будинку АДРЕСА_4 ; протокол огляду від 14.05.2015 та фототаблицею до нього, було оглянуто речі, вилучені під час обшуку за адресою АДРЕСА_3 , та у ОСОБА_8 під час огляду земельної ділянки місцевості вздовж будинку АДРЕСА_4 ; протокол затримання ОСОБА_8 від 18.03.2015; протокол огляду від 18.03.2015, згідно якого в присутності понятих було оглянуто вхідні двері до приміщення квартири АДРЕСА_5 ; протокол обшуку від 21.03.2015 та фототаблиці до нього, на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2015 року, проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_2 ; протокол огляду від 14.05.2015 речей, вилучених під час обшуку місцем мешкання ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_2 ; протокол огляду від 01.06.2015 оглянуто сім-карту оператора стільникового зв`язку «Київстар» НОМЕР_12 , вилучену під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_2 ; протокол огляду трупу ОСОБА_14 від 19.03.2015 року, та фототаблиці до нього, огляд проводився в приміщенні Запорізького обласного СМЕ; протокол огляду від 02.06.2015 оглянуто вилучений під час огляду трупа ОСОБА_14 мобільний телефон «Nokia110» з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Лайф»; протокол проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_7 від 21.03.2015 та його відеозаписом; протокол проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_8 від 21.03.2015, відеозапису слідчої дії; протокол огляду від 21.03.2015 року на ділянці місцевості у сквері будівлі відділу культури та туризму Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області за адресою: м. Запоріжжя, вул. Істоміна 14; протокол огляду від 21.03.2021 року та фототаблиці до нього, на ділянці місцевості за гаражним кооперативом «КП ЕЛУАД» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Зачиняєва, 4; протокол огляду від 21.03.2015 року та фототаблиці до нього, під час огляду гаража № НОМЕР_1 секції 2, який знаходиться у гаражному кооперативі з експлуатації гаражів індивідуальних володільців «Верхня Хортиця» по вул. Істоміна у м. Запоріжжя; лікарським свідоцтвом про смерть №967 від 19.03.2015, відносно ОСОБА_14 ; висновків судово-медичної експертизи №967 трупа ОСОБА_14 ; висновку експерта №140/141 від 14.04.2015; висновок експерта №140/141 від 14.04.2015 року комплексної судової хімічної експертизи; протокол огляду від 08 червня 2015 року СД-дисків з інформацією, отриманою під час тимчасового доступу в ТОВ «Астеліт», ПрАТ «Київстар», ПрАТ «МТС України»; інформації наданої ТОВ «Астеліт» та ПрАТ «Київстар», ПрАТ «МТС України»; висновок експерта №303-ЗТ від 21.05.2015 року за результатами судової балістичної експертизи пістолета; довіреності, посвідченої 06.01.2014 року приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу ОСОБА_31 ; довіреності, посвідченої 17.01.2015 року приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу ОСОБА_31 ; відомостей наданих УДМС України в Запорізькій області копії заяви про видачу паспорта громадянина України ОСОБА_14 ; довідками УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області від 08.05.2015 №10/4-20192, від 06.05.2015 №10/4-2019вх; висновок №346-ЗТ від 20.06.2015 року; висновок дактилоскопічної експертизи №130 від 15.04.2015 року; висновок експерта №252 від 19.06.2015; висновок автотоварознавчої експертизи №125/15 від 3.06.2015 року; висновок судово-імунологічної експертизи №753; висновок судово-імунологічної експертизи №751; висновків судово-імунологічних експертиз №749, 750, 1113, 1114, 205 у змивах, слідах вилучених 18.03.2015 року під час обшуку гаража № НОМЕР_1 в секції 2 на території гаражного кооперативу «Верхня Хортиця» по вул. Істоміна, 21-а у м. Запоріжжя; висновку судово-імунологічної експертизи №1112; висновок судово-імунологічних експертиз №1110, 1220, 1221; висновок судово-імунологічної експертизи №1151; актом судово-психіатричного експерта №337 від 25.05.2015; актом судово-психіатричного експерта №319 від 20.05.2015.

Вказані докази не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України, оскільки вони підтверджують факт знайдення речових доказів в гаражі, який орендував обвинувачений ОСОБА_8 , знайдення трупу ОСОБА_14 , пістолета та засобу для безшумної стрільби, автомобіля потерпілого, відбитків пальців рук одного з обвинувачених на пляшці у гаражі, де знайдено труп потерпілого, причину смерті потерпілого, механізму вчинення злочинів, механічні пошкодження автомобіля та тілесні ушкодження потерпілого, мобільних технічних засобів зв`язку обвинувачених та їх сім-карти, відомості про перебування обвинувачених під час злочину, психічний стан обвинувачених.

Також вина обвинувачених підтверджується речовими доказами, які місцевий суд дослідив у судовому засіданні, а саме, протоколи оглядів телефонів, які були вилучені у ОСОБА_8 і ОСОБА_7 в ході обшуку, вилученими за місцем проживання ОСОБА_7 копією паспорта ОСОБА_14 , свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, посвідченням водія на його ім`я, ключами від автомобіля, пластиковими картками МТС, Лайф, вилученими в ході обшуку в приміщенні гаража, автомобілем, який належав ОСОБА_14 , пістолетом та глушником.

Речові докази по справі вказують на те, що під час вбивства обвинувачені перебували у гаражі з ОСОБА_14 , адже мали у володінні особисте майно потерпілого.

Вищевказані докази також дають інформацію про спосіб вбивства ОСОБА_14 пострілами з переробленого пістолету за допомогою засобу безшумної стрільби, місця вбивства у автомобілі та вимагання з потерпілої ОСОБА_11 грошових коштів.

Вказані докази є допустимим, належними і повними, колегія суддів під час перегляду справи не встановила обставин, що вони здобуті були в супереч вимогам КПК України, як наголошують обвинувачені і сторона захисту.

Зокрема, доводи апелянтів, що обшук був проведений без згоди власника гаражу, оскільки ОСОБА_26 не був володільцем вказаного об`єкту, виходячи з наступного.

Положеннями ч.4 ст.166 ЦК України зазначається, що у разі смерті члена виробничого кооперативу його спадкоємці можуть бути правонаступниками у кооперативі.

Під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду свідок ОСОБА_26 повідомив, що гараж оформлений на дружину, яка давно вже померла, тобто ОСОБА_26 є правонаступником прав і обов`язків дружини.

Окрім того, факт користування гаражем в кооперативі ОСОБА_26 підтверджується речовими доказами, які знайдені були під час обшуку у житлі обвинуваченого ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме «пропуск сек.2 №12. Кооператив гаражей « ОСОБА_32 » (а.с.51, т.8) на ім`я « ОСОБА_18 » із фотографією.

Вказані положення свідчать, що свідок у 2015 році був належним володільцем гаражу та мав права здійснювати правовідносини з гаражем у кооперативі, а тому обшук за участі свідка та на підставі ухвали слідчого судді є правомірним та таким, що відповідає вимогам закону.

Щодо відсутності документів, які підтверджують оренду гаражу обвинуваченого, апеляційний суд вважає, що такі доводи не можуть бути підставою для сумніву у винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованих злочинів.

Колегія суддів вважає, що вимоги цивільного законодавства вказують, що правочин, яким також є договір, може вчинятися усно або в письмовій формі, при цьому право обирати форму правочину належить його сторонам, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи покази свідка ОСОБА_26 , щодо яких підстав у суду не довіряти таким показам не було, оскільки останній попереджений про відповідальність за завідомо неправдиві покази і приведений був до присяги, вказував про отримання від ОСОБА_8 плати за користування гаражу в кооперативі.

Тобто, вказане свідчить, що обвинувачений ОСОБА_8 дійсно орендував за усною домовленістю із свідком гараж в кооперативі, а тому доводи в цій частині суд повністю відхиляє, а місцевий суд вірно дійшов до висновків про такі правовідносини, надавши правильну правову оцінку в межах кримінального провадження.

Апелянти стверджують, що знайдені речові докази в автомобілі під час обушку в гаражі були отримані в супереч вимогам КПК України, що на думку колегії суддів є необґрунтованим.

Колегія суддів також відхиляє посилання апелянтів на практику касаційної інстанції, оскільки Верховний суд виходив і робив висновки з конкретного кримінального провадження та особистостей матеріалів провадження.

Піддаючи аналізу посилання на постанову касаційної інстанції, колегія судів доходить до висновків, що рішення суду вказує, що обшуки в справі були проведенні в різних об`єктах, які не залежали один від одного.

В цьому провадженні, відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_7 обставини не є однаковими, виходячи з наступного.

Колегія суддів зазначає, що підставою для проведення обшуку є винесена в порядку, встановленому КПК України, ухвала слідчого судді місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, який може винести її лише на підставі клопотання процесуальної особи, що здійснює кримінальне провадження.

Слідчий суддя надав дозвіл на проведення обшуку в гаражі (а.с.4, т.2) з метою виявлення і фіксації слідів злочину, знаряддя вчиненого вбивства, відомостей обставин злочинів, предметів і речей, які можуть мати доказове значення для встановлення обставин злочину, насамперед встановлення місцезнаходження потерпілого ОСОБА_14 , його мобільних телефонів, автомобіля та іншого майна, яке зникло разом з потерпілим.

З ухвалою слідчого судді ОСОБА_26 було ознайомлено, під час обшуку він передав добровільно запасний ключ від гаражу та був свідком слідчої дії.

Обшук на підставі ухвали слідчого судді повинен проводитися в обсязі, необхідному для досягнення мети обшуку.

Слідчий, прокурор під час проведення обшуку має право відкривати закриті приміщення, сховища, речі та інші об`єкти, які знаходяться в об`єктів проведення такої процесуальної дії, навіть за відсутності володільців вказаних речей.

Уповноважена особа, яка проводить обшук повинна ретельно обстежити приміщення для встановлення вірогідності і знаходження предметів, речей, встановлення обставин злочину.

Повертаючись до матеріалів кримінального провадження, відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_7 (т.2), місцевим судом встановлено, що під час обшуку приміщення виявлено автомобіль потерпілого марки «ВАЗ». Капот автомобіля знаходився в положенні відчинено. Скло та салон автомобіля мало нашарування речовини бурого кольору у вигляді крапель, яка за висновками експертів є кров`ю потерпілого ОСОБА_14 .

Встановлено, що на передньому склі маються пошкодження овальної форми.

Як вбачається з диску (а.с.71, т.2), який є додатком до протоколу обшуку, автомобіль ВАЗ не був замкнений, двері були відчиненні, оглядом якого виявлено нашарування бурого кольору, гільзи від вогнепальної зброї, пістолет.

Оглядом поверхні підвалу виявлено, що поверхня підлоги засипана щебнем, після чого виявлено фрагмент взуття. Після проведених дій з розкопування і витягування тіла на поверхню, встановлено, що труп належить зниклому ОСОБА_14 .

Вказаний протокол обшуку був підписаний ОСОБА_26 (володільцем гаражу), понятими ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , залученими спеціалістами, іншими учасниками обшуку та слідчим органу досудового розслідування.

Таким чином, колегія суддів вважає, що обшук гаражу був проведений з дотриманням вимог КПК України.

Виявленні речові докази та автомобіль потерпілого в приміщенні, де здійснено було обшук входить до єдиної мети слідчої дії, на що було надано дозвіл слідчого судді.

Тобто, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про врахування вказаних знайдених речових доказів та їх похідних в обсяг доведеності вини, які поза розумним сумнівом вказують на причетність ОСОБА_8 та ОСОБА_7 до скоєння інкримінованих злочинів.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про відсутність доказів, що тіло було знайдено в гаражі під час обшуку, оскільки на відеозаписі не зафіксовано процесу підняття тіла ОСОБА_14 з підвалу, спростовується дослідженими під час судового розгляду матеріалами провадження.

Так, протоколом обшуку гаражу вказано, що у зв`язку з виявленням візуально виступаючого над загальним рівнем підлоги насипу щебню, з метою можливого виявлення трупа потерпілого, прийнято рішення здійснити у вказаному місці розкопування (а.с.31, т.2).

Розкопування тіла здійснювалося шляхом знаття верхнього шару ґрунту за допомогою лопати. З метою проведення детального огляду тіло було піднято з підвалу та поміщено на асфальт перед входом до гаражу (а.с.32, т.2). Встановлено, що труп належить до зниклого ОСОБА_14 .

Вказаний протокол був підписаний ОСОБА_26 (володільцем гаражу), понятими ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , залученими спеціалістами та іншими учасниками обшуку.

Окрім того, з відеозапису слідчої дії, які є додатками до протоколу обшук встановлено, що дійсно фрагмент тіла потерпілого знайдено під час огляду підвального приміщення гаражу, після чого прийнято рішення про розкопування.

Фототаблицею слідчої дії наочно показано тіло потерпілого, який мав сліди, які свідчать про те, що він перебував деякий час закопаний.

Тобто, узагальнюючи вказане, місцевий суд правильно дійшов до висновків, що труп було знайдено саме в гаражі, який орендував ОСОБА_8 .

Щодо речового доказу пляшки з відбитками обвинуваченого ОСОБА_7 на місці злочину, судового колегія відхиляє доводи апелянтів про те, що знайдено було інші відбитки, що свідчить про те, що злочини ймовірно вчиняли інші особи.

Вказаний висновок базується на сукупності досліджених доказів місцевим судом, який враховуючи сукупність доказів і встановлених обставин кримінального провадження дійшов до правильних висновків, що така сукупність поза розумним сумнівом дає підстави вважати, що інкриміновані злочини вчинили саме обвинувачені, а тому версія апелянтів, що злочин скоїли інші особи є лише способом їх захисту.

Також відхиляє доводи, що вказаний опис пляшки під час вилучення записаний на українській мові, а у висновку експерта на іноземній мови не свідчить про їх недопустимість, оскільки об`єктом дослідження була не пляшка, а сліди рук, які вилучені були з поверхні пляшки.

Вказане підтверджується висновком експерта №130 від 15.04.2015 року (а.с.63, т.3), яким встановлено, що об`єктом дослідження була не пляшка, а сліди пальців рук.

Щодо тверджень апелянтів про недопустимість виявлених речових доказів під час проведення обшуку в їх помешканні та під час особистого обшуку, колегія зазначає наступне.

Згідно ст. 236 КПК України слідчий при проведенні обшуку може запросити потерпілого, підозрюваного, захисника, представника та інших учасники кримінального провадження.

На час проведення обшуку норми КПК України не встановлювали імперативний обов`язок особи, яка проводить процесуальну дію обшук здійснювати фіксацію процесу за допомогою технічних засобів фото та відео зйомки.

Станом на момент здійснення обшуку у помешканнях обвинувачених рішення про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час досудового розслідування, приймала особа, яка проводить відповідну процесуальну дію. За клопотанням учасників процесуальної дії застосування технічних засобів фіксування є обов`язковим.

Виходячи з протоколів обшуку (а.с.116, 19, т.8), обшук та вилучення знайдених предметів, які можуть становити для досудового розслідування значення, проводився на підставах ухвал слідчого судді.

Під час обшуку у помешканні обвинуваченого ОСОБА_7 , дія була проведена в присутності батьків обвинуваченого, співробітників поліції та понятих. ОСОБА_35 під підпис отримав копію ухвали слідчого судді про проведення обшуку, клопотання про здійснення фіксації на технічні засоби та заперечень щодо дій органів досудового розслідування від ОСОБА_36 не надходили.

Доводи в частині того, що суд поклав відповіді матері під час обшуку обвинуваченого, яка повідомила, що ОСОБА_37 їй зателефонував та вказав, щоб вона передала речі ОСОБА_38 є неспроможними, оскільки місцевий суд не враховував вказане, як покази свідка, а лише надав оцінку змісту результатів процесуальної дії у вигляді обшуку.

Під час обшуку у помешканні дівчини ОСОБА_8 , дія проведена була у присутності власника ОСОБА_23 та за участю представника ЖЕКу, понятих та співробітників поліції. Копія ухвали про проведення обшуку була вручено під підпис ОСОБА_23 .

Під час обшуку у помешканні обвинуваченого ОСОБА_8 (а.с.67, т.8), дія проводилась за участі захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_39 та самого підозрюваного, понятих і співробітників поліції.

Зауваження адвоката підозрюваного під час обшуку 21.03.2015 року є не істотними та не свідчать про незаконність такої процесуальної дії і визнанні недопустимості доказів (а.с.82, т.8).

Апеляційний суд дійшов до висновку, що враховуючи вказані дії співробітників поліції, місцевий суд вірно врахував результати обшуків в обсяг доведеності вини обвинувачених, а тому вилучені речові докази є допустимими, відповідно до вимог КПК України.

Також суд вважає, що рапорт працівника поліції (а.с.138, т.8), що під час копіювання фотофайлів обшуку за місцем мешкання ОСОБА_23 відбувся збій програми, не свідчить про фальсифікацію або незаконні дії працівників поліції.

Підтвердженням цього є протокол обшуку, який підписаний понятими та ОСОБА_23 , представником ЖЕКу, які особисто засвідчили результат обшуку.

Посилання апелянтів на недопустимість доказів у вигляді дисків, на яких збережені відео матеріали слідчих дій через відсутність оригіналів технічних засобів у вигляді флеш носія засобу фіксації, судова колегія вважає безпідставними і необґрунтованими.

Вказане обґрунтовується тим, що документ як одним із джерел доказів відповідно до ст. 99 КПК України є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали відеозапису та електронні носії інформації.

Згідно зі ст. 5 Закону «Про електронні документи та електронний документообіг», ДСТУ 7157:2010, затвердженим наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11.03.2010 № 8 «Інформація та документація. Видання електронні. Основні види та вихідні відомості», електронним є документ, де інформація подана у формі електронних даних і для використання якого потрібні засоби обчислювальної техніки.

Диски як матеріальні носії є способом збереження інформації з електронного документа, головною особливістю якого є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія, де оригінал електронного документа може існувати на різних носіях, оскільки відповідно до ст. 7 Закону «Про електронні документи та електронний документообіг» у випадку його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Тобто, судова колегія відхиляючи доводи апелянтів в цій частини вважає, що такі твердження не спростовують висновків місцевого суду про належність і допустимість зазначених доказів, адже пошкодження чи монтажу не підтверджені доказами у справі, не обґрунтовуються технічними висновками спеціалістів, тощо.

Навпаки, відеозаписи процесуальних дій в кримінальному провадженні узгоджуються з іншими матеріалами провадження, а саме письмовими доказами не викликають обґрунтованих сумнівом в їх достовірності.

Щодо доводів апелянтів про недопустимість вилучених предметів під час затримання, то колегія судів вважає, що такі твердження апелянтів є лише способом захисту, оскільки під час затримання ОСОБА_7 заперечень не заявляв, що підтверджується особистим його підписом в протоколі затримання.

Суд, перевіряючи доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , погоджується з тим, що фактично обвинувачений був затриманий по вул. Перемоги, що у м. Запоріжжя, а процесуальне оформлення відбулося вже в службовому кабінеті працівників поліції.

В той час, вказане не свідчить про істотне порушення процесуального законодавства, оскільки слідчих дій під час вказаного затримання і до моменту процесуального оформлення такого затримання не здійснювалося.

Суд апеляційної інстанції також вказує, що ключ з написом «Лада», який на думку обвинуваченого ОСОБА_8 , було підкинуто працівниками поліції, судом не покладалося в обсяг доказів винуватості, про що свідчить мотивувальна частина вироку та записи судових засідань, а тому не підлягає перевірці під час апеляційного провадження.

Що стосується тверджень апелянтів з приводу того, що у слідчого були відсутні підстави передавати на зберігання автомобіль ВАЗ потерпілій і що вона знищила речові докази, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновками районного суду, що такі доводи не свідчать на недопустимість або втрату доказів.

У відповідності до ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких спів мірні їх вартості повертаються власнику (законному володільцю), або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Можливість передачі транспортного засобу на зберігання власникові передбачено і «Інструкцією про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду».

Відповідно до вказаної Інструкції речові докази у вигляді громіздких або інших предметів, що вимагають спеціальних умов зберігання, які можуть знаходитися в іншому місці зберігання, передаватися на відповідальне зберігання родичу, володільцю такого майна, якому роз`яснюється його відповідальність за зберігання майна, про що у нього відбирається розписка.

Передання автомобіля ОСОБА_14 його матері не є порушенням вказаних вимог, оскільки досудовим розслідуванням і під час судового провадження встановлено, що потерпілий купував автомобіль марки ВАЗ, що підтверджується, як самим обвинуваченим ОСОБА_8 , так і свідками в справі.

Таким чином, слідчий виконуючи вимоги КПК України та Інструкції, передав на відповідальне зберігання речовий доказ автомобіль, відібравши розписку у ОСОБА_11 .

Незабезпечення належного обліку та умов зберігання, передачі речових доказів, цінностей та іншого майна, яке спричинило їх втрату, пошкодження, є підставою для притягнення до передбаченої законом відповідальності осіб, з вини яких настали вказані наслідки.

Автомобіль марки ВАЗ, який фактично був транспортним засобом ОСОБА_14 та предметом злочинних дій обвинувачених неодноразово був зафіксований під час досудового провадження за допомогою процесуальної форми, фотографування та відеофікації та зафіксований підписами понятих, працівників поліції, що не свідчить про визнання його недопустимим, а проведення хімічної чистки салону та подальше відчуження, свідчить лише про недотримання потерпілою покладених на неї обов`язків.

Ненадання телефону потерпілої на дослідження, а надання лише фрагментів стороною обвинувачення, які зафіксовані були в процесуальному порядку та за згодою ОСОБА_11 не може бути підставами для визнання таких доказів недопустимими, оскільки вони бути здобуті у відповідності КПК України, зміст зафіксований в матеріалах справи та те, що свідки в справі та сам обвинувачений ОСОБА_8 повідомляв, що з потерпілої вимагають грошові кошти.

Чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що зафіксовані обставини і наявності узгоджених між собою доказів в справі, які були здобуті в законному порядку, свідчення свідків і обвинуваченого дають підстави вважати доведеним факт вимагання грошових коштів з ОСОБА_11 .

Посилання апелянтів на порушення слідчий ст. 290 КПК України через не ознайомлення з речовими доказами в справі та не надання належної оцінки вказаним доводам місцевим судом при винесенні вироку, на думку колегії суддів є необґрунтованим.

Відповідно до ч. 3 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.

Законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає сторонам майбутнього судового розгляду можливість ознайомитися із доказами (в тому числі речовими) кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.

Верховний суд в постанові від 12.03.2020 (справа № 688/2831/17) звернув увагу, що на орган досудового розслідування покладено обов`язок надати сторонам майбутнього судового розгляду безперешкодно реалізувати їх можливість ознайомитися із речовими доказами (у разі виявлення ними бажання), однак він не зобов`язаний здійснювати таке ознайомлення в обов`язковому порядку за відсутності ініціативи сторони.

Із матеріалів кримінального провадження встановлено, що 30 червня 2015 року слідчим повідомлено ОСОБА_8 , захиснику про завершення досудового розслідування, а 01 липня 2015 року слідчим ОСОБА_8 , захиснику надано доступ до матеріалів провадження, що підтверджується розписками та реєстром до обвинувального акту (а.с.20, т.1).

Обвинуваченому ОСОБА_7 та його захиснику повідомлено про завершення досудового розслідування 30 червня 2015 року та в цей день надано доступ до матеріалів кримінального провадження (а.с.20, т.1).

Обвинуваченим та їх захисникам вручався реєстр матеріалів досудового розслідування, в якому, зокрема, було зазначено про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів. Обвинувачені та захисники не були позбавлені права, у разі необхідності, ознайомитися із даними речовими доказами.

Доводи ОСОБА_8 , що його адвокат не ознайомлювався з матеріалами справи 30.06.2015 року є безпідставними, адже захисник під час судового провадження в суді першої інстанції не висловлював свої заперечення, що його не було ознайомлено з матеріалами справи, а навпаки переглядаючи відеозаписи судових засідань встановлено, що захисник обвинуваченого орієнтувався в справі, а тому в колегії суддів немає сумнівів з приводу дотримання ст. 290 КПК України в цій частині.

Щодо тверджень про незабезпечення захисниками в кримінальному провадженні, судова колегія зазначає наступне.

Місцевий суд під час судового розгляду справи вірно оцінив матеріали справи та правильно дійшов до висновку про безпідставність таких тверджень обвинувачених.

Вказане обґрунтовується тим, що згідно ст. 48 КПК України право залучити захисника до участі у кримінальному провадженні мають: підозрюваний; обвинувачений; законний представник підозрюваного або обвинуваченого; інших осіб за проханням чи згодою підозрюваного або обвинуваченого.

При цьому, Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено обов`язок слідчого, прокурора, слідчого судді, суд надати затриманій особі чи особі, яка тримається під вартою, допомогу у встановленні зв`язку із захисником або особами, які можуть запросити захисника, а також надати можливість використати засоби зв`язку для запрошення захисника.

Захисник може бути залучений слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом в інших випадках, передбачених Законом України «Про безоплатну правову допомогу».

Як, вбачається з матеріалів справи 18.03.2015 року захисників було призначено для надання правової допомоги затриманим та для вирішення питань під час застосування запобіжних заходів.

20.03.2015 року адвокатів залучено було вже, як захисників підозрюваних.

Тобто на всіх стадіях досудового розслідування, а саме з моменту затримання обвинувачені мали захисників, що свідчить про безпідставність доводів апелянтів про порушення права на захист.

Твердження обвинувачених, що органами досудового розслідування не було встановлено точної дати смерті ОСОБА_14 , місцевим судом вказане не враховано під час винесення вироку, судова колегія зазначає наступне.

Районний суд вірно встановив дату вчинення злочину і смерті ОСОБА_14 , оскільки показами свідків, потерпілої ОСОБА_11 надано відомості, що ОСОБА_14 останній раз перед зникненням зустрічався з ОСОБА_8 , зустріч відбувалась 07.03.2015 року, тобто перед зникненням.

Крім того, вказаний висновок підтверджується інформацією від телефонних операторів мобільного зв`язку, якими показано, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 були біля місця злочину.

Не встановлення точної дати і часу смерті ОСОБА_14 судово-медичним експертом не може вважатися недоліком досудового розслідування, оскільки під час судово-медичної експертизи не можливо встановити точного часу до кожної хвилини та секунди смерті, вказане випливає з особливостей такої експертизи і досягнень науки в цій сфері.

Встановлення часу смерті особи випливає з досліджених ранніх і пізніх трупних проявів, які експерт оглядає під час знаходження тіла та під час розтину в установі судово-медичного бюро.

На встановлення таких обставин також впливають різні фактори, а саме температури повітря приміщення, де знаходився труп, часу від смерті та фактичного знаходження трупу, вологості повітря, тощо.

Слідчий виходячи з висновку експерта про смерть особи та доказів, які здобуті були під час розслідування встановлює обставини вчинення злочину, в тому числі дату вчинення злочину та причетних до вказаної події осіб.

Отже, не встановлення точного і конкретного часу смерті потерпілого є об`єктивним і зрозумілим, а тому доводи апелянтів в цій частині є безпідставними.

Судова колегія звертає увагу, що з протоколів проведення слідчих експериментів та відеозаписів, фототаблиці (а.с.53-132, т.4) вбачається, що обвинувачені хоч і обмовляли один одного, але конкретно і детально демонстрували, за яких обставин було вчинено вбивство ОСОБА_14 , механізм вбивства та яким способом позбулися тіла потерпілого і речей з автомобілю.

Обвинувачений ОСОБА_7 під час слідчої дії чітко орієнтувався на місцевості та показав на місце, де ОСОБА_8 було розбито мобільний телефон ОСОБА_14 та викинутих фрагментів нижньої частини чохла сидіння автомобіля з нашаруванням крові потерпілого.

Під час слідчої дії, ОСОБА_7 зазначив, що ОСОБА_8 телефонували, на що він відповів, що займається спортом. Вказане узгоджується з показами потерпілої і свідка.

Будь-яких заперечень щодо результатів проведених експериментів обвинувачені не заявляли, що підтверджується самими протоколами та показами свідка процесуальної дії ОСОБА_40 , володільця гаражу ОСОБА_26 .

Під час експерименту ОСОБА_8 та ОСОБА_7 мали захисників, що вказує на дотримання органами досудового розслідування положень КПК України.

Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про безпідставність і необґрунтованість доводів обвинувачених про визнання результатів слідчого експерименту через здійснення правоохоронними органами тиску на них.

Метою слідчого експерименту за змістом ч. 1 ст. 240 КПК України є перевірка і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Саме з метою перевірки і уточнення відомостей прокурор, слідчий має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Фактично йдеться про випадки, за яких необхідне експериментальне відтворення моделі об`єктивної реальності для того, щоби переконатись у ймовірності версії, побудованої на вже наявних відомостях.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд зауважує, що положення цієї норми слід тлумачити в системному зв`язку з ч. 1 ст. 95 КПК, яка указує, що розуміється під показаннями в цій статті - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Беручи до уваги, що документи, до яких належать і протоколи проведення слідчих експериментів, є самостійними джерелами доказів, суд першої інстанції правильно послався у своєму вироку на дані, які містяться у вказаних вище протоколах, як на доказ винуватості обвинувачених. Слід зазначити, що під час цих слідчих дій обвинувачені не просто дали показання слідчому, а на місці вчинення злочину відтворили його обстановку та події.

Тому в розумінні положень ст. 95 КПК України протокол слідчого експерименту не може бути автоматично визнаний недопустимим, а навпаки він може вважатися доказом в силу ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України.

Вказане відповідає практиці Верховного суду, яка викладена в справах № 233/2346/17 та № 405/5481/16-к.

З матеріалів слідчих експериментів встановлено, що обвинувачені пояснювали та наочно показували механізм вчинення злочину, місцезнаходження речових доказів, місця знаходження трупу та відомості, які не були відомі слідчим.

Виходячи з вказаних пояснень, які надані під час слідчого експерименту, судова колегія вважає, що результати слідчої дії доводять, що саме обвинувачені скоїли інкримінований злочин.

В ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачені надали пояснення щодо їх абсолютної непричетності до обставин інкримінованих їм кримінальних правопорушень, одночасно вказуючи на застосування правоохоронними органами незаконних методів слідства.

Перевірка доводів засудженого щодо незаконних методів ведення слідства має суттєве значення, і формальний підхід до перевірки таких тверджень є неприпустимим (постанова ВС у справі 752/6631/18-к).

Дотримуючись вказаного, місцевий суд під час перевірки доводів застосування незаконних методів розслідування дійшов правильного висновку, що до обвинувачених не було застосовано незаконних методів розслідування та будь-яких дій, які могли незаконно вплинути на результати слідства.

Як вбачається з матеріалів провадження обвинувачені з моменту затримання, тобто з 18.03.2015 р. мали захисників, які під час слідчого експерименту заяв, скарг про застосування, відносно їх клієнтів не заявляли. ОСОБА_8 та ОСОБА_7 також під час вказаної слідчої дії не вказували та не заявляли про застосування незаконних методів розслідування.

Під час досудового розслідування за заявою обвинуваченого ОСОБА_8 було внесено відомості до ЄРДР щодо ймовірного вчинення працівниками поліції злочину за ч. 2 ст. 365 КК України за №0000194.

За результатами проведеного досудового розслідування постановою від 28.10.2015 кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Постанова про закриття кримінального провадження заявником, захисником не оскаржувалась.

На заяву ОСОБА_7 було повідомлено, що за відсутності об`єктивних даних, що свідчать про ознаки кримінального правопорушення, відомості до ЄРДР не вносились, бездіяльність прокурора в порядку ст. 303 КПК підозрюваним та захисником не оскаржувалась.

Також судом першої інстанції з метою перевірки вказаних доводів було організовано перевірку щодо застосування насильства і впливу під час затримання і досудового розслідування. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07.04.2020 доручено органу досудового розслідування ДБР провести перевірку фактів, викладених у заявах обвинувачених. Відомості про здійснення незаконних методів розслідування не знайшли підтвердження.

Обвинувачені при проведенні комплексної судової психолого-психіатричної експертизи у травні 2015 року давали пояснення щодо обставин справи, які свідчать про їх причетність до інкримінованих злочинів, і не робили жодних заяв щодо незаконного впливу на них.

Покази обвинуваченого ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які в судовому засіданні вказували, що співробітники поліції під час слідства насильно вказували про те, щоб вони оговорювали один одного є сумнівним.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо жорстокого поводження під час затримання і спричинення йому тілесних ушкоджень не відповідають дійсності, оскільки це не знайшло свого підтвердження під час розслідування кримінального провадження №0000194, а в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_8 отримав травму ноги внаслідок того, що він 18.03.2015 о 14.00 год. стрибнув з другого поверху на землю, що було ним зазначено у анамнезі захворювання у виписному епікризі від 22.03.2015 та під час допиту свідка ОСОБА_16 , який пояснив, що в березні 2015 року з другого чи третього поверху виплигнув чоловік, приземлився на асфальт на рівні ноги і тут же впав, видно травмував ногу.

Також особливість тілесного ушкодження ОСОБА_8 , свідчить про правдивість версії, що він випригнув з вікна та травмував ногу (п`яту).

Перевіряючи версію обвинуваченого, суд дійшов до висновку, якщо співробітник наніс тілесні ушкодження ОСОБА_8 , то тілесні ушкодження мали б вигляд зверху вниз, що не відповідає обставинам кримінального провадження.

Суд відхиляє твердження ОСОБА_8 про ненадання медичної допомоги, оскільки на слідчому експерименті обвинувачений мав милиці, перебинтовану ногу, заяв про неможливість участі в слідчої дії не заявляв.

Крім того, обвинуваченому була надана медична допомога в лікарні, що свідчить документ з лікарні, яким вказано діагноз ОСОБА_8 та рекомендації щодо лікування.

Версії апелянтів, висунуті на свій захист, що вони 07.03.2015 не були біля місця злочину, а органи досудового розслідування вказане не перевірив, були проаналізовані місцевим судом і визнанні неспроможними, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Із звукозапису судових засідань від 31.05.2021 (а.с.34, т.10) обвинувачені конкретно і детально зазначають про те, де вони були з 07.03.2015 року, але на запитання обвинувача та представника потерпілої, що вони робили напередодні дати злочину, вказали, що не пам`ятають.

07.03.2015 року зазначали, що послугами таксі не користувалися.

Обвинувачений ОСОБА_7 під час допиту в суді вказав, що 07.03.2015 року був вдома, виходив з помешкання по справам, зустрічався із знайомими.

Місцевий суд вірно дійшов до висновку, що слід критично ставитися до таких показів, а на думку апеляційного суду такі покази свідчать про позицію захисту від кримінальної відповідальності за скоєні злочини.

Так, матеріали кримінального провадження не містить відомостей про те, що обвинувачені не були на місці злочину, а навпаки під час досудового розслідування було підтверджено, що саме ОСОБА_8 та ОСОБА_7 були біля місця вбивства ОСОБА_14 .

Вказаний висновок, випливає з інформації ТОВ «Астеліт», ПрАТ «МТС Україна», ПрАТ «Київстар», яка була надана на підставі тимчасового доступу до інформації.

За даними протоколу огляду від 08 червня 2015 року СД-дисків з інформацією, отриманою під час тимчасового доступу в ТОВ «Астеліт», ПрАТ «Київстар», ПрАТ «МТС України», яким встановлено, що в період часу з 06.03.2015 року по 18.03.2015 року ОСОБА_7 користувався мобільним телефоном ІМЕІ 1) НОМЕР_13 ; 2) НОМЕР_14 , використовуючи абонентський номер НОМЕР_15 . Вказаний мобільний телефон в ОСОБА_7 був вилучений під час затримання. ОСОБА_8 використовував абонентські номери НОМЕР_3 , НОМЕР_16 .

Вказані відомості поза розумним сумнівом дають підстави вважати, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 знаходилися в районі вчинення злочину.

Після чого, зафіксовано було в цьому районі виклик таксі, що узгоджується з результатами слідчого експерименту.

Посилання ОСОБА_8 , що 07.03.2015 він був у дівчини не узгоджується із встановленими вище обставинами, якими показано, що в момент злочину обвинувачені перебували біля місця вбивства ОСОБА_14 та те, що ОСОБА_8 останній з ким зустрічався потерпілий.

Отже, місцевий суд вірно встановив, що під час злочину обвинувачені були в гаражному кооперативі на місці злочину, а враховуючи інші узгоджені між собою доказами із показами свідків та потерпілої слідує висновок, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 здійснили вбивство ОСОБА_14 , заволоділи автомобілем, після чого вимагали з матері потерпілого грошові кошти.

Слід погодитися з висновком місцевого суду, що постріли під час події здійснював обвинувачений ОСОБА_7 за попередньою домовленістю з обвинуваченим ОСОБА_8 , який надав пістолет з пристроєм для безшумної стрільби.

За версією ОСОБА_7 під час події в ОСОБА_14 стріляв ОСОБА_8 , який був на передньому сидінні пасажира, а він на задньому. Після того, як вони виїхали з гаражу, вони зупинилися. Ярослав попросив вийти ОСОБА_7 з автомобіля, оскільки бажав поспілкуватися з ОСОБА_14 . Після чого він почув хлопок, ОСОБА_8 стояв біля водійської дверей.

За версією ОСОБА_8 , стріляв ОСОБА_7 , оскільки під час події ОСОБА_8 сів за кермо автомобіля, а ОСОБА_37 на заднє сидіння. Виїхавши з гаражу, ОСОБА_8 почув хлопок, а потім інший. ОСОБА_7 погрожував ОСОБА_8 розправою.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що ОСОБА_8 з такої позиції, як навів ОСОБА_7 він стріляти фізично не міг, оскільки відповідно до судово-медичної експертизи №967 та №2202 труп ОСОБА_14 мав праволінійні ранові канали, один з яких спрямованих спереду назад, трохи з ліва направо; інший практично горизонтально спереду назад.

Висновками експертизи щодо напрямку польоту кулі за слідами механічних вогнепальних пошкоджень підголівника та чохла з переднього пасажирського сидіння, свідчить про здійснення пострілів із заднього місця автомобіля.

Окрім того, виходячи з фототаблиці огляду автомобіля в салоні є нашарування бурого кольору, відповідно до експертних висновків належить потерпілому та пошкодження лобового скла від пострілів з пістолету, які направлені знизу у верх.

Отже, утворення таких пошкоджень автомобіля та тілесних пошкоджень ОСОБА_14 відбулося ззаду положення його голови, тобто постріл був здійснений з заднього сидіння транспортного засобу в потерпілого, який був на передньому пасажирському сидінні.

Додатковим підтвердженням висновку суду є те, що за поясненнями свідків, потерпілої та самого обвинуваченого, ОСОБА_41 мав дружні стосунки з ОСОБА_14 . Обвинувачений ОСОБА_7 та ОСОБА_14 не були знайомі.

ОСОБА_8 відповідно до заздалегідь розробленого плану вбивства, з дозволу ОСОБА_14 , з яким мав дружні стосунки, сів за кермо автомобіля, ОСОБА_14 пересів на переднє пасажирське сидіння, а ОСОБА_7 сів позаду нього.

ОСОБА_8 мав довіреність на автомобіль, неодноразово ним користувався та мав навички водія. Обвинувачений ОСОБА_7 не мав навичок керування.

Тобто, аналізуючи вказане, можливо дійти однозначного логічного висновку, що за кермом автомобіля сиділа особа, яка особисто була знайома з потерпілим та мала навички керування автомобілем, тобто за кермом сидів обвинувачений ОСОБА_8 , а позаду потерпілого сидів ОСОБА_7 , який і здійснив постріли в голову ОСОБА_14 .

Колегія суддів вважає також необґрунтованими доводи апеляційних скарг про те, що визнаючи обвинувачених винними, не було встановлено мотивів скоєння вбивства з корисних мотивів та те, що вони не мали наміру заволодіти автомобілем або грошима потерпілого і потерпілої.

Кваліфікований склад злочину за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України передбачає те, що вчинене з корисливих мотивів умисне вбивство кваліфікується в разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.

При цьому не має значення, чи одержав винний ту вигоду, яку бажав одержати внаслідок убивства, а також, коли виник корисливий мотив до початку чи під час вчинення цього злочину.

Вказане кореспондується з практикою Верховного Суду, яка викладена була в постанові від 02.02.2021 (справа № 740/987/19).

Судова колегія вказує, що мотив є одна з кваліфікуючий обставин, що випливає під час кваліфікації злочинів, у тому числі і умисного вбивства.

Мотив це внутрішнє спонукання, рушійна сила вчинку людини, що визначає його зміст і уявлення про бажаний результат, якого прогне особа, що визначає спрямованість діяння. Мотив і мета, як психічні ознаки характері для свідомої вольової поведінки особи під час вчинення злочину. Характерним при прийнятті злочинного рішення (формування) є перевага суспільного небезпечного мотиву над усвідомленням обов`язків.

Тобто, мотив у сказаному злочині відбувається заради інтересів і потреб обвинувачених, який формується під впливом емоцій, соціальних установок особи тощо.

Вбивство з корисливих мотивів не відбувається спонтанно, воно майже завжди супроводжується тривалим процесом формування особи, ухваленням рішення і вибором засобів для його вчинення.

Отже, злочину передує ряд психічних діяльностей особи, що поступово формується спрямованістю злочинної дії і його фактичне вчинення.

Корисливим визначається вбивство незалежне від того, хто виявився потерпілими: власник майна або особа, у якої воно знаходилося в користування або яка мала влив на користування такого майна.

Корисним буде вбивство, вчинене з метою заволодіння транспортним засобом, коли винний позбавляючи життя потерпілого, одержав у зв`язку з цим матеріальне благо (автомобіль).

Згідно, матеріалів провадження обвинувачені здійснили вбивство ОСОБА_14 , після чого заволоділи його автомобілем, тобто могли вільно ним розпоряджатися, а саме зняли державні номери автомобіля і деякі об`єкти декору салону (чохли сидіння), після чого поставили його до гаражу, який орендував ОСОБА_8 .

Вказане підтверджується письмовими доказами та речовими доказами вказаного кримінального провадження.

Виходячи з встановлених судом першої інстанції обставин, колегія суддів зазначає, що за показами потерпілої, свідків та самого ОСОБА_8 автомобіль марки ВАЗ, загиблий купив за свої кошти. Володіти та розпоряджатися автомобілем обвинуваченому ОСОБА_8 , заважав ОСОБА_14 , який фактично був власником транспортного засобу і користувався ним.

Те, що ОСОБА_14 не прийняв довіреність, не впливає на висновки, що обвинувачені вчинили вбивство з корисливих мотивів.

Відповідно до показів свідків і потерпілої, які зазначили, що ОСОБА_14 придбав ГБО для автомобіля, оформив належним чином паспорт, повідомив обвинуваченому ОСОБА_8 про те, що автомобіль буде переоформлювати на себе.

Після чого, ОСОБА_8 разом з ОСОБА_7 розробили план заволодіння транспортним засобом потерпілого ОСОБА_14 .

ОСОБА_8 , маючи у володінні пістолет, який був перероблений для стрільби з бойовими патронами, що підтверджується свідченнями свідків і потерпілої, передав його обвинуваченому ОСОБА_7 для здійснення вбивства потерпілого ОСОБА_14 .

Після чого, запросив потерпілого зустрітися з ним по справам організації зуботехнічного кабінету до орендованого ОСОБА_8 гаражу, за попереднім злочинним планом, сів за кермо автомобіля ОСОБА_14 , а обвинувачений ОСОБА_7 сів на заднє сидіння автомобіля та здійснив вистріли з пістолету, який йому передав ОСОБА_8 .

Обвинувачені, маючи попередній розроблений план, прийняли злочинне рішення, яке переважало над усвідомленням обов`язків і маючи внутрішнє спонукання на заволодіння автомобілем, здійснили задумане і отримали можливість на власний розсуд користуватися транспортним засобом ОСОБА_14 . Додатковим підтвердженням вказаного є те, що обвинувачені після вбивства перегнали автомобіль у гараж, орендованого ОСОБА_8 , забрали документи на автомобіль, зняли держані номери, тобто мали реальну можливість розпоряджатися майном вбитого.

Посилання ОСОБА_8 у апеляційній скарзі, що ОСОБА_14 мав зобов`язання перед обвинуваченим спростовується самим обвинуваченим під час судового допиту, що підтверджується відеозаписом судового засідання під найменуванням «4553» (час 01:13) (а.с.34, т.10).

Крім того, наявність або відсутність зобов`язання не може вливати на кваліфікацію злочинних дій обвинувачених або свідчити про підстави для закриття провадження.

Спільність дії обвинувачених підтверджуються тим, що план вбивства ОСОБА_14 було заздалегідь продумано, а саме розташування обвинувачених під час події та передання заздалегідь переробленого пістолету із засобом безшумної стрільби ОСОБА_8 другому обвинуваченому ОСОБА_7 .

Встановивши, що обвинувачений ОСОБА_7 особисто не був знайомим з ОСОБА_11 , місцевий суд правильно дійшов до висновку, що ОСОБА_8 , який був другом родини, мав інформацію про їх справи, передав ОСОБА_7 номер мобільного телефону ОСОБА_11 та інформацію про родину для здійснення погроз і вимагання грошових коштів з матері щодо повернення її сина, який на той час вже був вбитий.

Факт не звернення свідків і потерпілої до правоохоронних органів із повідомленням про зберігання ОСОБА_8 зброї не вливає на обставини кримінального провадження, оскільки така обставина може лише свідчити про низьку громадську активність та не виправдовує обвинувачених у скоєних кримінальних правопорушень.

Щодо обставин, які повідомила ОСОБА_11 , а саме, що співробітники поліції були у неї дома з грошима, але ніхто не прийшов, то на думку колегії суддів, вони не свідчить про відсутність діяння у вигляді вимагання, оскільки сам факт надсилання повідомлень через засоби мобільного зв`язку свідчить про дії, які кваліфікуються, як ч.2 ст. 189 КК України.

Тобто, дії ОСОБА_8 та ОСОБА_7 полягали у вчиненні дій майнового характеру з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичам, в даному випадку направлення повідомлень з вимогою передати грошові кошти.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів при апеляційному перегляді кримінального провадження погоджується з висновками місцевого суду про кваліфікацію діянь обвинувачених за п.6, п.12 ч.2 ст.115, ч.3 ст. 289, ч.2 ст.189, ч.1 ст.263 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі вказує, що місцевий суд не зарахував в строк покарання перебування його під дією запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Колегія суддів в противагу вказаним доводам зазначає, що виходячи із змістовного аналізу ст. 72 КК України встановлено, що застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не підлягає зарахуванню у строк покарання у виді позбавлення воді. Домашній арешт не передбачає позбавлення волі та не є попереднім ув`язненням, відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення».

Суд відхиляє доводи апелянтів про допущення місцевим судом процесуальних порушень, виходячи з наступного.

Зокрема, доводи про те, що суд протиправно відмовив у задоволенні клопотання про суд присяжних, оскільки Ленінський районний суд м. Запоріжжя своєю ухвалою законно відмовив у розгляді справи судом присяжним (Ухвала від 12.12.2018).

Вказаний висновок суду апеляційної інстанції виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 319 КПК України, судовий розгляд у кримінальному провадженні повинен бути проведений в одному складі суддів. У разі, якщо суддя позбавлений можливості брати участь у судовому засіданні, він має бути замінений іншим суддею, який визначається у порядку, встановленому ч.3ст.35 цього Кодексу.

Після заміни судді судовий розгляд розпочинається спочатку, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті та статтею 320 цього Кодексу.

Порядок провадження в суді присяжних регламентується ст. 383 КПК України, згідно якої кримінальне провадження судом присяжних здійснюється відповідно до загальних правил цього Кодексу з особливостями, встановленими цим параграфом. Усі питання, пов`язані з судовим розглядом, крім питання, передбаченого частиною третьою статті 331 цього Кодексу, судді і присяжні вирішують спільно.

Відповідно до ст. 384 КПК України прокурор, суд зобов`язані роз`яснити обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі, можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних. Письмове роз`яснення прокурора обвинуваченому про можливість, особливості і правові наслідки розгляду кримінального провадження судом присяжних додається до обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування, які передаються до суду. Обвинувачений у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі, під час підготовчого судового засідання має право заявити клопотання про розгляд кримінального провадження стосовно нього судом присяжних.

Під час підготовчого судового засідання, обвинувачені від суду присяжних відмовились, на що вказує журнал судового засідання та аудіозапис (а.с.79, т.1).

Кримінальне провадження після закінчення повноважень судді ОСОБА_42 розподілено на суддю ОСОБА_1 , розгляд кримінального провадження почався із стадії судового розгляду, як того вимагає кримінальний процесуальний закон.

Відтак, заявлене клопотання про розгляд кримінального провадження судом присяжних під час стадії судового розгляду не передбачено нормами КПК України.

Посилання захисників та обвинувачених на те, що в матеріалах справи відсутній запис судового засідання за 23 січня 2017 року, яким роз`яснювалося обвинуваченим права на суд присяжних, є слушним.

Апеляційний суд під час перевірки вказаних доводів встановив, що через технічну помилку в матеріалах справи відсутній диск за 23 січня 2017 року, яким роз`яснювалося обвинуваченим право на суд присяжних.

Для перевірки вказаного було витребувано архівну копію запису судового засідання за 23 січня 2017 року, яким встановлено, що обвинувачені відмовилися від суду присяжних, а захисники підтримали обвинувачених. Заперечень в цій частині, ані захисники, ані обвинувачені не мали.

Тобто, місцевим судом під час підготовчого судового засідання було дотримано всі вимоги процесуального закону, а тому доводи щодо незабезпечення суду присяжних є безпідставними.

Взяття під варту обвинувачених в залі суду після проголошення вироку, який не набув законної сили не є порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки таке рішення виконується негайно (ст. 535 КПК України).

Посилання обвинуваченого ОСОБА_8 у доповненій апеляційній скарзі, що потерпілою та її оточуванням вчинилися дії, які свідчать про тиск на судовий розгляд, на думку колегії суддів є необґрунтованим, адже районним судом не направлялися повідомлення про втручання у правосуддя до ВРП, будь-яких заяв члени колегії суддів під час розгляду справи не заявляли, відомостей до ЄРДР за втручання у діяльність суддів внесено не було, що свідчить про надуманість такої версії обвинувачених.

Окрім того, відеозапис, який на думку ОСОБА_8 , свідчить про обставини здійснення тиску на суд, на думку судової колегії апеляційного суду не свідчить, що дії сторони потерпілої перешкодили або могли перешкодити суду винести законне і справедливе судове рішення.

Щодо часткового ознайомлення з матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд ознайомив обвинувачених із матеріалами справи в тому обсязі, який був доступний місцевому судді на певному етапі стадії судового розгляду.

В апеляційних скаргах апелянти також порушують питання про недотримання судом призначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Колегія судів вказує, що поняття «судової дискреції» (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів вважає, що за вчинення кримінальних правопорушень покарання обвинуваченим місцевий суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкціями статті Особливої частини КК України, які передбачають відповідальність за скоєні кримінальні правопорушення.

З висновком суду першої інстанції, що засуджені є особливо небезпечними для суспільства, а будь-який інший вид покарання окрім довічного позбавлення волі не забезпечить мету покарання у виді виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів, колегія суддів апеляційного суду погоджується повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, і на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 N 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004.

Тобто, суд призначає покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів (ч. 2 ст. 50 КК України).

Окрім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 наголосив, що «…окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину…».

У справі «Скоппола проти Італії № 2» від 17.09.2009 р. ЄСПЛ виклав правову позицію, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2004 року виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, досліджувати судам необхідно всебічно матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 3 та ст. 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України N 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» необхідно звернути увагу судів на необхідність суворого додержання вимог законодавства, що передбачає відповідальність за злочини проти життя та здоров`я особи. Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного статтями 3 і 27 Конституції України права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання судами вимог кримінально-процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.

Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше судимий, маючи непогашені судимості за вчинення корисливих злочинів, вчинив особливо тяжкий злочин з корисливих мотивів та ряд тяжких злочинів, своєї вини не визнав, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштований, не одружений. Обставин, які могли пом`якшувати та обтяжувати покарання під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду встановлено не було.

Обвинувачений ОСОБА_8 раніше був судимий, маючи непогашені судимості за вчинення корисливих злочинів, вчинив особливо тяжкий злочин з корисливих мотивів та ряд інших тяжких злочинів, своєї вини не визнав, має постійне місце проживання, не працевлаштований, не одружений. Обставин, які могли пом`якшувати та обтяжувати покарання під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду встановлено не було.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , які раніше були судимими, спланувавши заздалегідь злочинне діяння, нехтуючи життям ОСОБА_14 , встановленими в суспільстві правил співіснування і не відчужених прав на власність, вбили потерпілого, після чого заволоділи його автомобілем та вимагали з матері потерпілого грошові кошти.

Сукупність злочинних діянь обвинувачених свідчать про їх нелюдське ставлення до життя інших людей та норм суспільних правил.

Апеляційний суд окремо зауважує, що ОСОБА_8 , будучи учасником вбивства потерпілого ОСОБА_14 , здійснював разом з потерпілою та іншими учасниками пошук потерпілого, розвідуючи різну інформацію для продовження злочинної діяльності з ОСОБА_7 вимагання грошових коштів, що свідчить про їх байдужість до страждань і болю ОСОБА_11 , яка перебувала в стресі через зникнення рідного сина, і це свідчить про винятковий цинізм обвинувачених і високу ступінь суспільної небезпеки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 для суспільства.

Також, суд зазначає, що вчинення обвинуваченими злочинів протягом життя, свідчить про їх стійке небажання ставати на шлях законослухняної поведінки, скоєння злочинів для обвинувачених стало звичним життям, що істотно підвищує суспільну небезпеку обвинувачених. Кримінальне покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винних.

При призначенні такого покарання, слід враховувати й ставлення обвинувачених після скоєних злочинів, що проявляється в не намаганні будь-яким чином допомогти потерпілій та близьким від пережитого, компенсувати їм перенесені стражданні та полегшити душевний біль, а намаганні будь-яким чином уникнути відповідальності за вчинений особливо-тяжкий злочин.

Судова колегія вважає, доводи обвинувачених про те, що вони мають позитивну характеристику, певні соціальні зв`язки і те, що вони готові змінитися і перевиховатися мають лише формальний характер, і є сформованою правовою позицією захисту, яка направлена на зменшення призначеного кримінального покарання за скоєнні суспільно-небезпечні діяння.

Щодо доводів ОСОБА_7 , який повідомив, що має батьків, відомостей про гарантії працевлаштування, на думку колегії суддів, не є такою обставиною, яка істотно може зменшувати його суспільну небезпечність.

ОСОБА_8 в доповненій апеляційній скарзі вказує, що суд не врахував його одруження та те, що ОСОБА_43 є вагітною, має докази про працевлаштування, є парафіянином різних релігійних установ та те, що його бабуся має проблеми із здоров`ям.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта ОСОБА_8 про те, що суд не врахував його сімейні зв`язки, оскільки під час винесення вироку, ОСОБА_8 та ОСОБА_43 не були одружені, заяву про реєстрацію шлюбу подали лише після взяття ОСОБА_8 під варту в залі суду.

Наявність позитивної характеристики соціально-побутового характеру, проблеми із здоров`ям бабусі, не може бути вирішальною підставою для пом`якшення кримінального покарання, адже такі обставини не зменшують істотної небезпеки особи обвинуваченого для суспільства.

Доводи про те, що в матеріалах провадження є довідка про працевлаштування ОСОБА_8 , а тому суд не врахував вказаної обставини під час призначення покарання, на думку суду є безпідставним, оскільки документів у вигляді укладеної трудової угоди, записами в трудову книжку, іншими договорами трудового напрямку під час судового засідання в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду не були надані, що свідчить про його не працевлаштування в законному порядку.

Крім того, враховуючи обставини провадження така обставина, як працевлаштування не може зменшувати небезпечність особи.

Апеляційний суд наголошує, що посилання обвинувачених на «явно несправедливе покарання» не може означає будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду.

Термінологічне значення «явно несправедливе покарання» вказує на обставини, коли суд істотно порушив диспропорцію, допустив неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Також при призначенні кримінального покарання, слід враховувати думку потерпілої ОСОБА_11 , яка повідомила під час судового розгляду справи в суді першої інстанції, що ОСОБА_14 був її єдиним сином, вона його виховувала самостійно, просила призначити обвинуваченим покарання у вигляді довічного позбавлення волі, оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є небезпечними для суспільства.

Покарання у виді довічного позбавлення волі, як зазначила Велика палата Верховного суду про перегляд судовий рішень на підставі рішення Європейського суду з людських прав у справі «Петухов проти України №2» є пропорційним та справедливим видом покарання за скоєння найтяжчих злочинів, не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Європейської Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції.

Довічне позбавлення волі призначається з урахуванням таких даних, як наявність судимостей в особи, з урахуванням негативних характеристик з місця проживання, що в свою чергу, свідчить про небажання особи стати на шлях виправлення і, як наслідок, нехтування загальнолюдськими цінностями, зокрема, життям людини (постанова Верховного суду від 18.09.2018 у справі № 367/6965/15-к).

Виходячи з вказаного, колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені обвинуваченому ОСОБА_8 , обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді довічного позбавлення волі є справедливим, місцевий суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 64, 65, 66, 67 КК України, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинувачених та врахувавши ступінь тяжкості вчинених злочинів.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вирок є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а підстав для його скасування через обставини, які зазначені у апеляційних скаргах не має.

Істотних порушень кримінально процесуального законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи також не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_13 , обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2021 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визнано винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст.189, ч. 1 ст.263 КК України, залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду а засудженими, які утримуються під вартою - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
Дата документу Справа № 334/5431/15-к