Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-сс/4809/409/21 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2021 року м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 листопада 2021 року, в кримінальному провадженні, внесеного 14 квітня 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000119, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, якою стосовно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Піщане Кременчуцького району Полтавської області, громадянина України, з вищою освітою, Бобринецького міського голови, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

застосовано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 68 100 грн.,

ВСТАНОВИЛА:
З представлених матеріалів клопотання, вбачається що 23 липня 2021 року старший слідчий в ОВС ВР ЗЗС СУ ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_10 , за згодою з прокурором відділу Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда з клопотанням про застосування підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів.

Як вбачається зі змісту клопотання, необхідність тримання підозрюваного ОСОБА_8 під вартою, слідчий мотивує обґрунтованістю підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України, тяжкістю покарання яке загрожує ОСОБА_8 у разі доведеності його винуватості, а також ризиків того, що ОСОБА_8 перебуваючи на свободі, може переховуватись від органів досудового розслідування, з урахуванням його посади, перешкоджати розслідуванню цієї справи, шляхом знищення документів та незаконного впливу на свідків.

При цьому, слідчий ОСОБА_10 у клопотанні зазначає про неможливість застосування підозрюваному ОСОБА_8 інших менш суворих - альтернативних триманню під вартою видів запобіжного заходу, разом з цим вказує про те, що для запобіганню вказаних у клопотанні ризиків та забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_8 процесуальних обов`язків, розмір застави не може бути меншим ніж 420 розмірів прожиткового мінімуму доходів громадян для працездатних осіб, що дорівнює 999 180 грн.

За результатами розгляду, ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 листопада 2021 року, дане клопотання слідчого ОСОБА_10 задоволено частково, підозрюваному ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді застави в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 68100 грн., з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.
Рішення слідчого судді мотивовано наявністю обґрунтованої підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України та ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме незаконного впливу на свідка.
При цьому слідчий суддя, визнав недоведеними заявлені у клопотанні слідчим ризики, того що ОСОБА_8 перебуваючи на свободі буде переховуватись від слідства та суду, знищити, сховати або спотворити речі або документи, які мають істотне значення для встановлення обставин цієї справи.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 просить скасувати ухвалу слідчого судді як незаконну та необґрунтовану, постановити нову ухвалу про застосування підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, з визначенням розміру застави.

Зокрема зазначає про те, що під час розгляду клопотання, слідчим суддею, в порушення вимог ст. 177 КПК України не враховано, що ОСОБА_8 , перебуваючи на свободі, під тяжкістю покарання, яке йому загрожує у разі ухвалення обвинувального вироку, може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, перешкодити встановленню істини у справі, шляхом знищення документів та незаконного впливу на свідків-підлеглих йому працівників, а тому застосування менш суворого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, на думку прокурора, не забезпечить запобіганню вказаним ризикам та належної процесуальної поведінки підозрюваного.

В судовому засіданні процесуальний прокурор у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_12 , вказуючи на те, що причетність Бобринецького міського голови ОСОБА_8 до вимагання та отримання неправомірної вигоди від ОСОБА_13 за сприяння останньому у приватизації земельної ділянки підтверджується, у тому числі показаннями заявника, результатами НСРД та проведених слідчих дій.

Крім того прокурор ОСОБА_6 пояснив, що розслідування цієї справи знаходиться на завершальному етапі, ОСОБА_8 у найближчий час планується оголосити та вручити остаточну підозру, розсекретити матеріали НСРД та виконати вимоги ст. 290 КПК України.

Вважає, що обраний слідчим суддею запобіжний захід у виді застави, не зможе забезпечити належне виконання підозрюваним ОСОБА_8 покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти існуючим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вказуючи на відсутність у діях ОСОБА_8 об`єктивних та суб`єктивних ознак, інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки міський голова ОСОБА_8 отримання будь-якої вигоди для себе не переслідував, будь-яких коштів від фігуранта цієї справи ОСОБА_13 не отримував, більш того всі добровільні внески на підтримку місцевої футбольної команди, на придбання штативу для фото та віедозйомки, а також для місцевої лікарні, були сплачені ОСОБА_13 офіційно в рамках угоди про соціальне партнерство, з видачею відповідних розрахункових документів.
Крім того захисник вважає, що дана справа сфабрикована та спровокована працівниками СБУ, з використанням заінтересованого та підконтрольного ОСОБА_13 , який при проведенні так званих викривальних оперативних заходів, передавав для ідентифікації свої гроші, стверджує, що такі дії працівників правоохоронного органу є незаконними.
Також адвокат ОСОБА_7 пояснив, що ОСОБА_8 , 21 липня 2021 року після обшуку в його робочому кабінеті, потрапив в обласний кардіологічний центр з інфарктом, 2 доби знаходився у палаті під цілодобовою охороною, тобто фактично був затриманий без санкції суду та без оформлення протоколу затримання, повідомлення про підозру ОСОБА_8 до цього часу не вручено, про зупинення та відновлення слідства, у встановленому законом порядку, слідчий його не повідомляв, з липня 2021 року ОСОБА_8 жодного разу не викликався слідчим для допиту.
Підозрюваний ОСОБА_8 в судовому засіданні також заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, підтвердив доводи свого захисника і крім цього доповнив, що кримінальна справа стосовно нього сфабрикована працівниками СБУ з метою його дискредитації як міського голови, за допомогою ОСОБА_13 , який фігурував в якості свідка в іншій кримінальній справі, пов`язаної з незаконним обігом боєприпасів та підриву гранати.
Підозру у вимаганні та отримання незаконної вигоди для себе в інтересах ОСОБА_13 вважає абсурдною, оскільки всі рішення щодо виділення громадянам у користування земельних ділянок, приймає не він особисто, а депутати міської ради, шляхом відкритого голосування, після погодження технічної документації з усіма структурними підрозділами виконавчого комітету.
Вислухавши думку учасників процесу, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.
Так, відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.
На думку прокурора, на даний час існують ризики переховування підозрюваного ОСОБА_8 від слідства або суду, незаконного впливу на свідків та можливість знищення документів, при тому, що як пояснив прокурор, під апеляційного розгляду, досудове розслідування практично завершено.
Разом із цим, надаючи на момент апеляційного розгляду заявленого клопотання оцінку можливості підозрюваного ОСОБА_8 переховуватися від слідства, колегія суддів враховує позицію Європейського Суду з прав людини у справі «В. проти Швейцарії», зокрема те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.
25 червня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення у справі за конституційними скаргами щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини п`ятої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, яким констатував, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Конституційний Суд України у даному Рішенні зокрема вважає, що обґрунтування необхідності тримання під вартою особи самою лише кваліфікацією злочину, не забезпечує і не може забезпечити балансу між метою застосування такого виняткового запобіжного заходу у кримінальному провадженні та конституційним правом особи на свободу та особисту недоторканність. При цьому обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, а також бути пропорційними та обґрунтованими.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод .
Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини, керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.
Відповідно Суд стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).
З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи, а в даному до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.
Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.
ЄСПЛ під час вирішення справи «Медведев та інші проти Франції» зауважив, що право на свободу і особисту недоторканість має першочергове значення у «демократичному суспільстві» у значенні, передбаченому Конвенцією.
Відповідно до п. «с» ст. 5 Конвенції законними є арешт або затримання, здійснені з метою допровадження особи до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
У той же час, Європейський суд зазначає, що національний суд, який вирішує питання про взяття особи під варту, повинен визначити, чи виправдовують інші підстави, наведені органом досудового розслідування, позбавлення особи свободи.
Суд у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.
Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Так, відповідно до п. 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зенцов і інші проти Російської Федерації» до визнання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється обґрунтованим.
Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують «істотні і достатні» причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою».
Згідно з п. 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2013 року у справі «Мхітарян проти Російської Федерації» на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для тримання під вартою. Перекладання на затриману особу тягаря доведення цих аргументів рівносильно скасуванню правил статті 5 Конвенції, яка оголошує взяття під варту винятком з права на свободу, яке допустимо тільки в суворо визначених обставинах.
Національні судові органи повинні розглядати всі факти, які свідчать за і проти наявності суспільного інтересу, що виправдовує, з належним урахуванням принципу презумпції невинуватості, відступ від принципу поваги свободи особистості, і викладати їх в своїх рішеннях про відмову в задоволенні клопотань про звільнення осіб з під варти.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність.
Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що не може бути підставою для тримання підозрюваного ОСОБА_8 під вартою, очікування призначення йому покарання у виді позбавлення свободи - рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії», «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Худойоров проти Росії», «Рохліна проти Росії».
Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ викладена у п. 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).
Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (справи: «Смирнова проти Росії» «Пірузян проти Вірменії». «Тирон проти Румунії»).
Ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку.
Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня (рішення «Панченко проти Росії»).
Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення «Бекчиєв проти Молдови»).
Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення ЄСПЛ «Сулаоя проти Естонії»). При цьому, ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (п. 64 рішення ЄСПЛ «Ноймайстер проти Австрії»).
У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Однак, як вбачається з матеріалів, слідчий ОСОБА_10 у своєму клопотання від 23 липня 2021 року, необхідність застосування ОСОБА_8 запобіжного заходу саме у виді тримання під вартою та неможливість застосування інших більш м`яких запобіжних заходів обґрунтовує лише: тяжкістю вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України; переховуванням від слідства, можливістю незаконного впливу на свідків та знищення доказів.
Разом з цим, слід відмітити, що версія слідства про вимагання та отримання ОСОБА_8 від ОСОБА_13 неправомірної вигоди за вирішення питання про відведення земельної ділянки комунальної власності, при повноваженнях ОСОБА_8 , як Бобринецького міського голови, за умови погодження технічної документації на землю з відповідним структурним підрозділами виконавчого комітету, відкритого голосування депутатами земельних питань і головне при укладенні ОСОБА_13 угоди про добровільне соціальне партнерство з громадою міста та добровільні офіційні внески для підтримки місцевої футбольної команди та на рахунок місцевої лікарні, що найменш - сумнівна, а методи викриття, за допомогою заінтересованих або підконтрольних працівникам правоохоронних органів «викривачів» та незаконне затримання - недопустимо.
Що стосується обґрунтованості подання слідчого ОСОБА_10 , то колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що слідчий звернувся з клопотанням про застосування ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді триманні під вартою 23 липня 2021 року, в той час як ОСОБА_8 21 липня 2021 року після операції на серці, знаходився у реанімаційній палаті кардіологічного диспансеру під охороною, а вже на слідуючий день, тобто 24 липня 2021 року, слідчий своєю постановою, у зв`язку з хворобою ОСОБА_8 , зупиняє розслідування і про це нікого не повідомляє.
При цьому, наявність ризику перешкоджання слідству, слідчий ОСОБА_10 обґрунтовує можливістю ОСОБА_8 переховуватись від правоохоронних органів, незаконного впливу на свідків та знищення документів.
Згідно представленої прокурором ОСОБА_6 постанови, досудове розслідування в цій справі відновлено 09 серпня 2021 року.
Фактично клопотання слідчого ОСОБА_10 від 23 липня 2021 року про застосування підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, після зупинення досудового розслідування 24 липня 2021 року, коли слідчі дії неможливо провести, на думку колегії суддів апеляційного суду, з юридичної токи зору є нікчемним і повинно бути вирішено не пізніше 72 год. з моменту фактичного затримання підозрюваного або надходження до суду клопотання ( ст. 186 КПК України)
Для об`єктивності та повноти, слідчому разом з прокурором необхідно було після відновлення досудового розслідування, доповнити або змінити клопотання або замінити його новим клопотанням, вказавши про конкретні ризики, а не обмежуватись загальними фразами про перешкоджання ОСОБА_8 кримінальному провадженню ( ч.2 ст. 185 КПК )
При вирішенні даного клопотання слідчого про обрання підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд згідно змісту вимог ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 та особисті обставини його життя, які можуть свідчити на користь збільшення або зменшення ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Матеріалами справи підтверджується, що підозрюваний ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, колишній підприємець, працює на посаді Бобринецького міського голови, зареєстрований та постійно проживає разом зі своєю сім`єю в м. Боборинець, займався і займається суспільно-корисною працею, характеризується виключно позитивно, переніс важку операцію на серці.

Разом з цим, з урахуванням обставин, деталей та особливості цієї справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком слідчого судді місцевого суду про існування достатньої ймовірності ризику намагань зі сторони ОСОБА_8 впливати на свідків, у тому числі ОСОБА_13 , який зі слів захисника є його «кумом».
Враховує колегія суддів й дані про особу підозрюваного ОСОБА_8 , його соціальний статус, наявність у нього міцних соціальних зв`язків, а також його репутацію та майновий стан.
Сукупність зазначених даних, з урахуванням лише часткового доведення прокурором в судовому засіданні обставин, які вказують на наявність реальних або можливих намірів перешкоджанню слідству або реальних намірів вдатися до таких дій, приводить апеляційний суд до висновку про зменшення, на час апеляційного розгляду вірогідності існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Отже, зважаючи на правову позицію, викладену в рішенні Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», принципи справедливості, рівності та домірності (пропорційності) з метою забезпечення справедливого балансу інтересів особи підозрюваного ОСОБА_8 та суспільства, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді місцевого суду щодо часткового задоволення клопотання слідчого та застосування ОСОБА_8 застави, як альтернативного виду запобіжного заходу, який на переконання суду у повному обсязі забезпечить дотримання підозрюваним ОСОБА_8 належної процесуальної поведінки та цілком нівелює можливість реалізації останнім спроб ухилитися від суду.
На даному етапі досудового розслідування, колегія суддів не входить в обговорення питань про наявність або відсутність у діях ОСОБА_8 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, достатності або відсутності зібраних у справі доказів, їх належності та допустимості для доведеності або недоведеності обвинувачення.

У разі незаконності зібраних у будь-якій справі доказів, з урахуванням усталеної судової практики, при наявності ознак провокації з сторони правоохоронних органів, результати судового розгляду - очевидні.

Разом з цим вважає, що слідчий суддя Ленінського районного суду м. Кіровограда, під час розгляду клопотання слідчого, дійшов правильного висновку, про те, що для забезпечення виконання ОСОБА_8 його процесуальних обов`язків та запобігання ризику перешкоджання ним розслідуванню цієї справи, у тому числі шляхом незаконного впливу на ключових свідків сторони обвинувачення, достатньо буде застосувати ОСОБА_8 такий вид запобіжного заходу, як застава.

Колегія суддів апеляційного суду також з об`єктивністю констатує, що за відсутності у прохальній частині апеляційної скарги прокурора ОСОБА_9 вимог про застосування конкретного розміру застави, суд не може вийти за межі призначеного слідчим суддею місцевого суду розміру застави, що також, з урахуванням вищевикладеного, є однією з підстав для відмови прокурору у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.182, 194, 197, 309, 370 - 372, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні апеляційної скарги прокурору у кримінальному провадженні ОСОБА_9 - відмовити.

Ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 листопада 2021 року в кримінальному провадженні № 0000119 від 14 квітня 2021 року про застосування підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді застави - залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду є остаточною та оскарженню касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4