Справа № 204/7345/21
Провадження № 1-в/204/1104/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 грудня 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням,
за участю прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

23 вересня 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про визнання призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_3 зазначив, що метою його звернення до суду, яке обґрунтоване ст. ст. 3, 8, 9, 19, 24, 23, 28, 40, 55, ч. 3 ст. 63, 64, 68, 124-129 Конституції України; ст. ст. 1, 3, 13, 14, 17, 46 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; ст. 1 Протоколу № 12 до Конвенції, та в порядку ст. ст. 7, 8, 9, 10, 11, 21, 90, 537, 539 КПК України, є визнання національним судом на підставі низки рішень Європейського суду з прав людини, факту катування, нелюдського, принижуючого гідність поводженням та покарання, якому держава Україна піддає його в ув`язненні його покаранням у виді довічного позбавлення волі з моменту його засудження до такого покарання й станом на сьогоднішній день. Так, вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року його було визнано винним за ст. 93 п.п. «б», «г», «з», ч. 2 ст. 17, 93, п.п. «б», «г», «з» КК України та засуджено до довічного позбавлення волі. Відповідно до вказаного часу держава Україна, порушуючи ст. 3 Конвенції, почала піддавати його систематичному катуванню, що встановлено рішеннями Європейського суду з прав людини, а саме 12 березня 2019 року рішенням у справі «Петухов проти України» № 2 (заява № 41216/19) визнано, що довічне позбавлення волі в Україні, тобто таке, яке неможливо скоротити, саме по собі є катування та нелюдським покаранням, яке порушує ст. 3 Конвенції; 15 жовтня 2020 року у справі «Старишко проти України» було постановлено аналогічне рішення; 10 грудня 2020 року у справі «Лопата та інші проти України» (всього 24 особи засуджені до довічного позбавлення волі) (заява № 84210/17) аналогічне рішення; 11 березня 2021 року «Дембо та інші проти України» (всього 47 осіб засуджених до довічного позбавлення волі) (заява № 2778/14); 15 квітня 2021 року у справі «П`ятаченко та інші проти України» (всього 3 осіб засуджених до довічного позбавлення волі); 15 квітня 2021 року у справі «Борисенко та інші проти України» (всього 6 осіб засуджених до довічного позбавлення волі); 01 квітня 2021 року у справі «Русанду проти України»; 01 квітня 2021 року у справі «Фарзієв та інші проти України» (всього 24 особи, засуджених до довічного позбавлення волі); 22 квітня 2021 року у справі «Полторацький проти України»; 20 травня 2021 року у справі «Баранов та інші проти України» (всього 4 особи, засуджених до довічного позбавлення волі); 10 червня 2021 року у справі «Манзиков та інші проти України» (всього 4 особи засуджених до довічного позбавлення волі); 10 червня 2021 року у справі «Чистяков та інші проти України» (всього 4 особи засуджених до довічного позбавлення волі); 22 липня 2021 року у справі «Крупко та інші проти України» (всього 9 осіб засуджених до довічного позбавлення волі). Всього 13 рішень, якими Європейський суд з прав людини визнав довічне позбавлення волі в України таким покаранням, яке порушує ст. 3 Конвенції. Окрім того, 16 вересня 2021 року Конституційний Суд України визнав неконституційним і не відповідаючим положенням ч. 1 ст. 3, 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України покарання у виді довічного позбавлення волі в Україні. Відтак, з огляду на викладене є очевидним та достовірно встановленим фактом того, що його незаконним вироком довічного позбавлення волі, в порушення міжнародних договорів України, а саме ст. 3 Конвенції, та законів України, піддають в ув`язненні систематичному катуванню, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням. Таким чином, просив визнати його персональне покарання, призначене йому вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року, покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням, яке порушує ст. 3 Конвенції і яке триває з 14 листопада 2000 року та станом на сьогоднішній день.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 доповнив своє клопотання зазначивши, що відповідно до правового висновку викладеному у постанові Верховного суду України від 08 липня 2020 року за № 1-42/2004 було встановлено, що нескорочуване позбавлення волі, а саме довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції. Відсутнє порушення вказаної статті Конвенції, якщо є визначений механізм скорочення строку довічного позбавлення волі. Висновки викладені у постановах Верховного Суду України повинні враховуватись іншими судами при прийнятті ними рішень. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 16 вересня 2021 року встановив, що покарання у виді довічного позбавлення волі без можливості скорочення є таким, що не відповідає Конституції України. Це рішення стосується неможливості застосування ст. 81 та ст. 82 КК України. Однак він в своєму клопотанні не ставить питання щодо застосування до нього ст. 81 чи ст. 82 КК України. Конституційний суд України у своєму рішенні визнав, що довічне позбавлення волі є неконституційним і це є достовірно встановленим фактом. Просив його уточнене клопотання задовольнити в повному обсязі.
Захисник засудженого ОСОБА_5 підтримала клопотання свого підзахисного, просила задовольнити його клопотання.
Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні, просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого, оскільки Конституційним Судом України не було визнано, що покарання у виді довічного позбавлення волі є неконституційним, а було лише визнано неконституційним те, що до осіб, які були засуджені до виключної міри покарання у виді довічного позбавлення волі не можливе застосування ст. 81 та ст. 82 КК України.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року засуджений ОСОБА_3 був засуджений за вчинення злочинів, передбачених п.п. «б», «г», «з» ст. 93, ч. 2 ст. 17, .п. «б», «г», «з» ст. 93, ч. 1 ст. 145 КК України, на підставі ст. 42 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, призначене остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Верховного Суду України від 16 січня 2001 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року було залишено без змін.
Вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року набрав законної сили 16 січня 2001 року.
Постановою Староміського районного суду міста Вінниці від 22 жовтня 2010 року було приведено вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року у відповідність з Кримінальним кодексом України (в редакції 2001 року), виключено ч. 1 ст. 145 КК України. В іншій частині вирок суду залишено без змін.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 лютого 2011 року постанову Староміського районного суду міста Вінниці від 22 жовтня 2010 року залишено без змін.
Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У відповідності зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року, у справі № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19 зазначено наступне: «69. У Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 зазначено, що окремим виявом справедливості є відповідність покарання вчиненому злочину, адже покарання за злочин повинно бути домірним злочину. 70. Таким чином, застосування державою найтяжчого виду покарання - довічного позбавлення волі - обумовлюється принципом соціальної доцільності, а також принципом співмірності відповідальності вчиненому злочину. 71. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово зазначав, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись нелюдським покаранням чи покаранням, що принижує гідність особи. 77. Таким чином, Велика Палата доходить таких висновків: а) довічне позбавлення волі, як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.
Враховуючи викладене, саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись катуванням та призначене таке покарання не визнавалось, а ні Європейським судом з прав людини, а ні Конституційним Судом України катуванням.
Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить в тому числі й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
В рішеннях Європейського суду з прав людини в справах «Петухов проти України», «Старишко проти України» та «Лопата та інші проти України» дійсно було встановлено, що у відношенні засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, державою Україна було порушено ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
В свою чергу на розгляді Парламенту перебувають проекти відповідних законодавчих актів щодо усунення встановлених Європейським судом з прав людини порушень ст. 3 Конвенції.
Рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року
№ 6-р(II)/2021 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
В пункті 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційний Суд України вказав таке: «З метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення».
При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
Також, суд зазначає, що відповідно зазначеного рішенням Конституційного Суду України, визнано неконституційними положення ст.ст. 81, 82 КК України в частині унеможливлення їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, а не вид покарання - довічне позбавлення волі.
Пунктом 14 частини 1 статті 537 КПК України передбачено, що судом під час виконання вироків розглядаються інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Однак, як вбачається з клопотання засуджений ОСОБА_3 не просить вирішити питання щодо усунення сумнівів та протиріч, які виникли при виконання вироку суду, а просить визнати його покарання нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням та заміну покарання у виді довічного позбавлення волі, що само по собі не підлягає розгляду в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України.
Нормами Кримінально процесуального законодавства не передбачена можливість встановлення, визнання певних фактів у порядку передбаченому ст. 537 КПК України, у тому числі визнання призначеного покарання катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
Крім того, слід зазначити, що засуджений ОСОБА_3 категорично заперечував щодо застосування до нього ст. 81 та ст. 82 КК України, а наполягав виключно на визнанні призначеного йому вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням.
Більш того, як рішення Європейського Суду з прав людини з цього питання, так й рішення Конституційного суду України від 16 вересня 2021 року, розповсюджує дію на невизначене коло осіб, а тому не підлягають окремому застосуванню (встановлення факту) щодо конкретної окремої особи.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 14 ч. 1 ст. 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року покарання у виді довічного позбавлення волі катуванням, нелюдським, принижуючим гідність поводженням та покаранням - відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи днів з дня її оголошення в Дніпровський апеляційний суд через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1