У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Запоріжжя 19 серпня 2021 року

ЄУН 336/5792/2021

пр. 1-кп/336/583/2021

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

відносно ОСОБА_5 , якого повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.
Захисник ОСОБА_4 , з думкою якої погодився обвинувачений, заперечила на вказане клопотання щодо свого підзахистного, посилаючись на недоведеність доводів прокурора, просила застосувати щодо обвинуваченого особисте зобов`язання, про що надала суду відповідне клопотання про зміну запобіжного заходу.
Потерпіла погодилася з думкою захисту, заперечуючи на клопотання прокурора та надавши усну згоду на проживання обвинуваченого за адресою її місця мешкання в разі його звільнення з-під варти.
Заслухавши думки учасників судового засідання, вирішуючи клопотання прокурора та захисту, суд виходить з наступного.
Так, у провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя знаходиться вказане вище кримінального провадження, по якому продовжується судовий розгляд.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Метою запобіжного заходу у виді тримання під вартою є запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється особа, знищити чи спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Відповідно до ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу та відповідно до ч.3 ст.197 КПК України про його продовження, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:1)наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Під час судового розгляду і вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу або його зміни оцінка обґрунтованості підозри не може бути надана через те, що обвинуваченому висунуте обвинувачення і суд лише за наслідками дослідження наданих доказів має встановити, чи доведена винуватість особи поза розумним сумнівом.
Отже, до завершення судового розгляду оцінка доведеності винуватості особи є передчасною. Таким чином, на стадії судового розгляду підлягає встановленню існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого та можливість запобігання ризикам у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Із змісту вищенаведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення, необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.
Відповідно до положень ст.ст.132 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду. Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно до ст. ст. 197, 199 КПК України, за клопотанням прокурора строк тримання особи під вартою може бути продовжений за наявності обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів.
Відповідно до ст. 181 КПК України строк дії ухвали про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора.
Згідно ст.ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки він свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказував, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.
Отже, обвинувачення особи у скоєнні тяжкого злочину та очікуване покарання, яке можливо призначити за вказаний злочин, є однім з факторів, який має враховувати суд при обранні запобіжного заходу, хоча такий фактор сам по собі без оцінки усіх інших обставин у сукупності не може слугувати єдиною підставою для тримання особи під вартою.
За змістом ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винуватою, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.
За змістом клопотання прокурора, наразі наявні ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особи, у цьому випадку обвинувачений, вдадуться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Таким чином, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.
Так, обвинувачений обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення злочину передбаченого ч.2 ст. 186 КК України. При цьому, санкція такої норми Закону про кримінальну відповідальність передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 6-ти років.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, можє вдатися до відповідних дій, зокрема, переховуватися від суду.
Наведене дає суду достатні підстави вважати наявним щодо обвинуваченого ризика, передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.
Крім того, судом встановлено, що обвинуваченитй має судимість. Отже, на думку суду, існує певна ймовірність того, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення, що дає суду достатні підстави вважати наявним щодо обвинуваченого і ризика, передбаченого п.5 ч.1 ст. 177 КПК України.
Перераховані судом ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати і на теперішній час, бо вони є триваючими та витікають із судимості обвинуваченого (щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення) та пред`явленого обвинувачення за вчинений злочин (щодо переховування від суду з метою ухилення від ймовірного покарання). При цьому, в разі доведеності винуватості, судимість обвинуваченого за спливом часу, передбаченого ст. 89 КК України, не відпаде. Отже, перелічені ризики, на думку суду, будуть існувати й надалі через вказані причини, бо тяжкість обвинувачення прокурором не змінюється, а судимість обвинуваченого зі спливом часу не втрачає свою актуальність, що, знов-таки, пов`язано із самим пред`явленим обвинуваченням.
Крім того, як наполягав у судовому засіданні обвинувачений, він має місце постійного проживання, де проживає разом з родиною, що підтвердила суду й потерпіла, яка зазначала, що дійсно перебуває у шлюбі з обвинуваченим, вони мають спільну дитину, разом постійно проживали як подружжя, обвинувачений також додав до затримання він працював, і такі пояснення стороною обвинувачення спростовані не були, як й не було надано суду доказів того, що названий обвинувачений після вчинення злочину намагався зникти.
Вказані обставини зменшують ступінь ризика, передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.
При цьому, прокурором суду належними достовірними та переконливими доказами не було доведено, чому інші, більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого.
Суд звертає увагу на те, що відсутність джерела постійного доходу не може бути само по собі підставою для відмови у застосуванні більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого.
При оцінці можливості застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші, більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.
При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на ньогої процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
З огляду на викладені обставини, суд вважає, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, щодо обвинуваченого наразі зменшився.
Разом з цим, суд враховує закріплену в п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і розтлумачену в п. 86 рішення ЄСПЛ у справі «Макаренко проти України» (Makarenko v. Ukraine) від 30 січня 2018 року «презумпцію на користь звільнення» з урахуванням того, що запобігти встановленим ризикам можливо, шляхом застосування до обвинуваченого домашнього арешту з покладенням обов`язків.
При цьому, вирішуючи клопотання прокурора, суд звертає увагу на те, що стороною обвинувачення у власному клопотанні лише викладена констатація існування ризика, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КК України, натомість доказів на підтвердження його наявності прокурором суду взагалі надано не було.
Більш того, на даному етапі кримінального провадження такий ризик може бути усунений шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, з покладанням відповідної заборони спілкуватися зі свідками, враховуючи те, що суду вже були надані безпосередньо показання потерпілою.
Отже, суд вважає за можливе застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладанням на нього відповідних обов`язків, що на думку суду, буде достатнім та необхідним для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України. При цьому, через викладене клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання суд лишає без задоволення.
У зв`язку зі зміною запобіжного заходу обвинуваченого слід звільнити з-під варти в порядку ч. 3 ст. 202 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 34, 55, 61, 62, 181, 183, 197, 199, п.4 ч.3, ст. ст. 331, 392, КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів та звільнити негайно з-під варти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і зобов`язати його невідкладно прибути до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Відмовити у задоволенні клопотання захисника про зміну ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання.
Змінити запобіжний захід у виді тримання під вартою та застосувати відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту, заборонивши йому у період з 19-00 год. поточного дня до 7-00 год. наступного дня залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 60 днів, визначивши строк дії цієї ухвали по 17 жовтня 2021 року включно.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки:
1) прибувати в суд за першим викликом;
2) повідомляти суду про зміну свого місця проживання;
3) не відлучатися за межі населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;
4) утримуватися від спілкування зі свідками по даному кримінальному провадженню.
Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до вимог ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.
Цю ухвалу передати для виконання відділенню поліції № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області за місцем проживання обвинуваченого, зобов`язавши названий орган негайно поставити на облік особу щодо якої застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладанням вищеперелічених обов`язків.
Копію ухвали суду надіслати Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор», вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.
Термін дії обов`язків, покладених судом на обвинуваченого, визначити в межах дії запобіжного заходу, тобто до 17 жовтня 2021 року включно.
У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому ст. 199 КПК. Після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на обвинуваченого були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.
Ухвала щодо застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту підлягає виконанню після її проголошення.
Визначення часу оголошення повного тексту ухвали - 19 серпня 2021 року о 12-00 годині.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1