Номер провадження: 11-кп/813/799/22
Номер справи місцевого суду: 520/9929/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 лютого 2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 01 червня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000308, внесеному до ЄРДР від 24.03.2018 року, відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Умань Черкаської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, має на утриманні неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , та який фактично мешкає: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 03.08.1998 року Балтським районним судом Одеської області за ст.ст. 140 ч. 2, 229-6 ч. 2 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнився по відбуттю строку покарання 05.10.1998 року;

- 15.07.1999 року Кодимським районним судом Одеської області за ст. 229-3 ч. 2, 229-6 ч. 2 КК України із застосуванням ст. 42 ч. 3 КК України до 5 лет років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнився 16.03.2000 року на підставі постанови Центрального районного суду м.Одеси від 13.03.2000 року на підставі ст.5 Закону України «Про амністію» від 16.03.1999 року;

- 15.11.2000 року Іллічівським районним судом м. Одеси за ст. 229-6 ч. 2 КК України до 2 років позбавлення волі, звільнився 28.08.2002 року по відбуттю строку покарання;

- 23.04.2004 року Малиновським районним судом м. Одеси за ст. 185 ч. 2 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, звільнився 15.05.2006 року по відбуттю строку покарання;

- 03.08.2007 року Овідіопольським районним судом Одеської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнився 26.03.2010 року по відбуттю строку покарання;

- 25.11.2011 року Київським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбуття покарання звільнений з випробувальним терміном на 3 роки;

- 04.09.2012 року Приморським районним судом м. Одеси за ч .3 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 69, ст. 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 8 (восьми) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту ОСОБА_7 частину покарання, призначеного вироком Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2012 року та остаточно визначино ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років 6 (шість) місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту його затримання з 08.04.2021 року.

У строк відбуття покарання ОСОБА_7 зараховано період перебування під вартою з 29.11.2011 року по 02.12.2011 року (за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2012 року) та з 24.03.2018 року по 20.04.2018 року.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати на залучення експертів на користь держави в сумі 10 010 гривні 00 копійок.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 до ПрАТ «Європейський Страховий Союз», третя особа ОСОБА_7 про відшкодування матеріального збитку в сумі 37 430 гривень та моральної шкоди у сумі 42 676 гривень задоволено.

Стягнуто зі ПрАТ «Європейський Страховий Союз» на користь потерпілої ОСОБА_8 матеріальні збитки в сумі 37430 (тридцять сім тисяч чотириста тридцять) гривень та моральну шкоду у сумі 42 676 (сорок дві тисячі шістсот сімдесят шість) гривен.

Відповідно до оскаржуваного вироку, 24 березня 2018 року у невстановлений досудовим розслідуванням час обвинувачений ОСОБА_7 , не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, чим позбавив себе можливості правильно орієнтуватися в дорожній обстановці, достеменно знаючи, що керування транспортними засобами у стані наркотичного сп`яніння заборонено, приступив до керування автомобіля «Toyota Tercel 1.3», р/н НОМЕР_1 , чим допустив порушення вимог п/п «а» п. 2.1., п/п «а» п. 2.9. «Правил дорожнього руху» України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року).

У подальшому, приблизно о 12.55 год., у денний час доби та в умовах необмеженої видимості ОСОБА_7 здійснював рух по асфальтному мокрому дорожньому покриттю вул. Д. Донського у Київському районі м. Одеси, на якій організований двосторонній однорядний рух у кожному напрямку, дорожньої розмітки не має, збоку вул. Ромашкова в напрямку вул. Люстдорфська дорога, зі швидкістю близько 90 км/год., яка значно перевищує установлену в населених пунктах швидкість руху, чим порушив вимоги п. 12.4. зазначених Правил.

Здійснюючи подальший рух та наближаючись до розташованого праворуч перехрестя з вул. Лінійна та будинку № 78 по вул. Д. Донського, ОСОБА_7 був неуважним, обрав швидкість руху керованого автомобіля, без урахування дорожньої обстановки, яка не забезпечує безпеку, і не дає можливість йому постійно контролювати рух автомобіля, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував.

Діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість, та маючи об`єктивну і реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної події ОСОБА_7 при наявності калюж у правого краю проїзної частині за ходом його руху, які об`єктивно знаходилися у полі його зору, відволікся від керування, не зменшив швидкість руху керованого ним транспортного засобу, гарантоване не забезпечив рух керованого автомобіля в межах своєї смуги руху, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, а навпаки нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, втратив контроль над керуванням свого транспортного засобу, в результаті чого у порушення вимог п.п. 1.5., п/п «б» п. 2.3., п. 12.1. зазначених Правил, допустив неконтрольований виїзд свого транспортного засобу за межі проїзної частини на праве за ходом руху узбіччя, де скоїв наїзд на стовп ЛЕП після чого перевернувся.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «Toyota Tercel 1.3», р/н НОМЕР_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці пригоди.

Смерть ОСОБА_9 знаходиться у прямому причинному зв`язку з отриманою ним при ДТП закритою травмою шиї у вигляді розриву атланто-окципітального зчленування з повним анатомічним розривом спинного мозку. Безпосередньою причиною смерті явився спинальний шок.

Смерть ОСОБА_10 перебуває у прямому причинному зв`язку з наявною у нього відкритою черепно-мозковою травмою у вигляді перелому кісток склепіння та основи черепа, крововиливів над та під тверду та під м`які мозкові оболонки, забою та розмічення головного мозку, та настала від набряку головного мозку.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погоджуючись із вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи вини та правильності кваліфікації його дій, звернувшись до суду із апеляційною скаргою, зазначив, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню у частині призначеного покарання, з огляду на наступне:

- суд першої інстанції залишив поза увагою те, що його було звільнено від відбування покарання, призначеного вироком Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2012 року, у зв`язку із закінченням строків давності, відтак приєднання невідбутої частини покарання, є незаконним;

- судом не було належним чином враховано пом`якшуючи обставини, зокрема, те, що у вчиненому злочині він розкаюється, приніс свої вибачення потерпілій та є хронічно хворим невиліковним захворюванням;

- судом не було враховано, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_11 , із якою він перебував у неофіційному шлюбі, та на його утриманні залишилась неповнолітня дочка.

На підставі викладеного ОСОБА_7 просить оскаржений вирок змінити, врахувати пом`якшуючі обставини та призначеного йому покарання у виді позбавлення волі до 6 років та виключити з вироку посилання про приєднання до призначеного покарання частини невідбутого покарання, призначеного вироком Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2012 року.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити її в повному обсязі.

Прокурор ОСОБА_6 частково підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого, просив виключити рішення про призначення ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскільки в апеляційній скарзі обвинуваченого не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації його дій, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд дійшов висновку, що вони частково обґрунтовані, з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з положень ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003, суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх), а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання та особу винного.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної норми кримінального закону, врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину; характеристику особи обвинуваченого, який має на утриманні неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , стан здоров`я обвинуваченого, зокрема, що він хворіє декількома тяжкими захворюваннями, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення у стані наркотичного сп`яніння.

Оцінюючи твердження обвинуваченого ОСОБА_7 щодо надмірної суворості призначеного судом першої інстанції покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 286 КК України, апеляційний суд звертає увагу на те, що статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» чітко передбачені обов`язки учасника дорожнього руху, серед яких є також і обов`язок знати і неухильно дотримувати вимог Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Отже обов`язок учасника дорожнього руху, яким на момент дорожньо-транспортної пригоди був ОСОБА_7 , знати і неухильно виконувати вимоги ПДР чітко визначені у національному законодавстві.

Натомість, обвинувачений ОСОБА_7 знехтував елементарними правилами безпеки, порушивши вимоги п.п.1.5., п/п «а» п. 2.1., п/п «б» п. 2.3., п/п «а» п. 2.9., п. 12.1., 12.4. «Правил дорожнього руху» України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001), приступив до керування транспортного засобу у стані наркотичного сп`яніння, рухався в населеному пункті з перевищенням максимально допустимої швидкості руху, розрахунково 90 км/год., що є значним перевищенням допустимої в населеному пункті швидкості, внаслідок чого створив реальну загрозу для життя та здоров`я учасників дорожнього руху та в результаті чого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , загинули на місці пригоди.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він усвідомив халатність та безвідповідальність своїх вчинків, апеляційний суд розцінює критично, оскільки усвідомлення протиправності своєї поведінки відбулося лише під час апеляційного розгляду, та розцінюється як таке, що спрямовано на зменшення розміру реального покарання, оскільки під час розгляду кримінально провадження в суді першої інстанції ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, не визнавав.

За таких обставин, на переконання апеляційного суду, з урахуванням ступеню тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим злочину, обставин його вчинення, тяжких наслідків злочину смерті двох потерпілих, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, що обтяжує покарання, а також характеристики особи обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді 8 (восьми) років з позбавленням права, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки, розмір якого достатньо мотивований судом, не можна вважати таким, що є занадто суворим, про що стверджує обвинувачений.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо неправильного застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. 71 КК при визначені покарання за сукупністю вироків, то колегія суддів вважає їх слушними, та зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27 березня 2019 року було задоволено клопотання адвоката ОСОБА_12 та звільнено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , від відбування покарання, призначеного вироком Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2019 року, у зв`язку з закінченням строку давності виконання обвинувального вироку (справа № 1522/3135/2012; провадження 1-в/522/105/19).
Отже, з наведеного вбачається, що на момент розгляду цього кримінального провадження в суді першої інстанції, ОСОБА_7 відповідно до ухвали, що набрала законної сили, був звільнений від покарань за попередніми вирокам, у зв`язку з закінченням строку давності виконання обвинувального вироку.
З огляду на це часткове приєднання до покарання, призначеного за новим вироком невідбутого покарання за попереднім вироком, від якого особу було звільнено за судовим рішенням, свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.
Пункт 4 ч. 1 ст. 409 КПК України встановлює, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Київського районного суду м. Одеси від 01 червня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000308, внесеному до ЄРДР від 24.03.2018 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, - змінити.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку рішення про призначення ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків на підставі ч. 1 ст. 71 КК України.

Абзац четвертий резолютивної частини вироку викласти в наступній редакції:

Зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 24.03.2018 року по 20.04.2018 року.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_7 в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4