Провадження №1-в/127/337/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участі
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали клопотання засудженого ОСОБА_5 , 1981 року народження, про звільнення від відбування покарання ,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.
В своїй заяві зазначає, що Закон України про кримінальну відповідальність не містить визначення, що таке «довічне позбавлення волі і в чому полягає це покарання». Тому виконання покарання, яке на думку засудженого, не має юридичного визначення, є свавіллям. Просив суд припинити його катування у вигляді довічного позбавлення волі і звільнити його від відбування покарання.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 підтримав своє клопотання, додатково доповнив, що відповідно до висновку Європейського суду з прав людини у справах «Петухов проти України (№2)» від 12.03.2019 та «Dembo and Others v. Ukraine» від 11.03.2021 таке довічне ув`язнення в Україні порушує ст. 3 Конвенції, тобто є катуванням, нелюдським, жорстоким, таким, що принижує гідність поводженням чи покаранням. Вважає, що факт катування встановлено остаточним рішенням ЄСПЛ «Петухов проти України (№2)» та підтверджено рішенням ЄСПЛ «Dembo and Others v. Ukraine» відносно нього.
Захисник ОСОБА_4 підтримав позицію свого підзахисного та просив його клопотання задовольнити.
Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання, оскільки законодавством не передбачено вирішення судом питання про звільнення від відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі чи заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, а суд не може виходити за межі чинного законодавства. Доповнив, що суд не може перебирати на себе повноваження законодавчої влади і тому оскільки законами України не визначено дострокове звільнення засуджених до довічного позбавлення волі, в задоволенні клопотання слід відмовити.
Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та особової справи, дійшов наступного висновку.
Пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Встановлено, що вироком судової колегії з кримінальних справ апеляційного суду Вінницької області від 18 листопада 2002 року ОСОБА_5 засуджено за п.п. б, з ст. 93 КК України (в редакції 1960 р.) до міри покарання у виді довічного позбавлення волі.
На даний час засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».
Статтею 74 КК України врегульовано підстави для звільнення особи від покарання чи його пом`якшення. Так, згідно ч. 1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом, що свідчить про можливість застосування зазначеної норми лише у визначених кримінальним законом підставах. Згідно ч. 2 ст. 74 КК України підставою для негайного звільнення від призначеного судом покарання є засудження особи за діяння, караність якого законом усунена. Частиною 3 ст. 74 КК України врегульовано порядок пом`якшення призначеного покарання, згідно із яким призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.
Кожен із двох наведених випадків має одну обов`язкову умову застосування - прийняття нового закону, яким усунуто караність діяння або прийняття нового закону, яким змінено із пом`якшенням санкцію статті, що передбачає кримінальну відповідальність.
Рішенням у справі «Пєтухов проти України (№2)» ЄСПЛ констатував порушення Україною статті 3 Конвенції з основоположних прав та свобод відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що полягає у відсутності у довічно ув`язнених осіб реальної перспективи звільнення та можливості перегляду довічного ув`язнення. Вказане порушення ЄСПЛ визнано системною проблемою, яку слід вирішити шляхом здійснення заходів загального характеру. ЄСПЛ визначено, що для усунення встановлених порушень та відновлення порушеного права державі Україна слід вжити заходи загального характеру, виконавши позитивні зобов`язання держави у сфері прав людини.
Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема, внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування;
Статтями 14,15 вказаного Закону визначено, що саме Орган представництва, Кабінет Міністрів України включає пропозиції щодо вирішення зазначеної в Рішенні системної проблеми та усунення її першопричини, зокрема, вносить пропозиції щодо внесення змін до чинного законодавства; вносить у порядку законодавчої ініціативи до Верховної Ради України законопроекти щодо прийняття нових, скасування чинних законів або внесення до них змін.
Сукупність вказаного свідчить, що Рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України (№2)» може бути виконано лише шляхом вжиття заходів загального характеру, фактично внесення змін до діючого законодавства, що регулює процедуру умовно-дострокового звільнення, заміну невідбутого покарання більш м`яким або прийняття спеціального Закону щодо регулювання перспектив звільнення чи можливості перегляду покарання особам, засудженим до довічного позбавлення волі.
При цьому суд акцентує увагу на тому, що ЄСПЛ в рішенні «Пєтухов проти України (№2)» оперує такими поняттями як відбуття певного строку довічного ув`язнення. ЄСПЛ встановлено, що перспективи звільнення та можливості перегляду довічного ув`язнення мають наступати лише після відбуття частини покарання, вказаний строк або строки мають передбачатись національним законодавством.
Таким чином, поняття "фактично відбутого строку достатнього для розгляду питання щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким" є істотним і може визначатись лише на законодавчому рівні шляхом прийняття відповідного Закону. Самостійне рішення суду щодо достатності терміну відбутого строку, при відсутності у чинному КК України чіткого визначення вказаного строку, є не реалізацією дискреційних повноважень суду, а свавільним рішенням.
Довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, щоб була розглянута можливість його звільнення. Суд зазначає, що у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.
З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.
З цією метою суд роз`яснює, що при умові внесення змін до чинного законодавства щодо визначення строку відбутого покарання у виді довічного позбавлення волі, що дає можливість застосування заміну невідбутої частини покарання більш м`яким та умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, за загальними правилами, суттєве значення буде мати факт того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення або став на шлях виправлення. Наявність чи відсутність зазначених підставі і є передумовою прийняття судом рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким або умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Вказані обставини будуть підлягати оцінці при розгляді судом питання щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким після виконання державою Україна Рішення ЄСПЛ належним способом, а саме шляхом внесення змін до законодавства, та будуть мати істотне значення щодо доведення того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення або став на шлях виправлення.
Конституційний Суд України, 17.09.2021, ухвалив рішення, яким визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч.1 ст. 81, ч.1 ст.82 Кодексу в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
В своєму рішенні Конституційний Суд України зазначив, що з огляду на установлення Європейським судом із прав людини факту порушення Україною статті 3 Конвенції на підставі того, що покарання у вигляді довічного позбавлення волі є покаранням без перспективи звільнення, та з урахуванням того, що ч.2 ст.28 Конституції України є тотожною ст. 3 Конвенції, Конституційний Суд України вважає, що встановлене Кодексом покарання у вигляді довічного позбавлення волі як покарання без перспективи звільнення є несумісним із вимогами Конституції України. Конституційний Суд України вказує, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам ч.1 ст.3, ст.23, ч.2 ст.28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням. Конституційний Суд України зазначає, що з метою реалізації ст. 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення. При цьому потрібно враховувати, що заміна невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням не має бути передумовою умовно-дострокового звільнення.
Також, Конституційний Суд України зобов`язав Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст.ст.81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
Згідно ч.2 ст.4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_5 будь-яким законом не скасована.
Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі № 757/12726/18-ц зазначила, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.
Окрім того, проаналізувавши сталу судову практику, за нормами чинного законодавства України механізму звільнення стосовно засуджених до довічного позбавлення волі або заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відносяться до компетенції суду.
У рішенні у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.
Водночас, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.
При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
Суд також зазначає, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені. Отже, підстави для звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, відсутні.
Таким чином, суд вважає, що поставлені в клопотанні вимоги засудженого про звільнення від покарання не підлягають задоволенню.

Керуючись вимогами ст.74 КК України, ст. 395, 537, 539, КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , 1981 року народження, про звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя: