КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №761/8698/19 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/4201/2021
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

перекладача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року у кримінальному провадженні №0000142 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_7 , громадянина Азербайджанської Республіки, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дашкесан Республіки Азербайджан, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судимий 01 листопада 2018 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, від відбування якого звільнений на підставі ст. 75 КК України з випробуванням з іспитовим строком на три роки,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового складання призначеного покарання та невідбутого покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Судом також вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що 06 січня 2019 року близько 21 год 00 хв ОСОБА_7 , знаходячись за адресою: м. Київ, пл. Бессарабаська, 2, звернув увагу на раніше незнайому йому ОСОБА_10 та, маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, підійшов до неї, почав обіймати, при цьому правою рукою непомітно для оточуючих та потерпілої спробував витягнути з кишені її одягу мобільний телефон «iPhone 7». Коли такі дії ОСОБА_7 були помічені ОСОБА_10 , остання висловила вимогу щодо їх припинення. В цей час ОСОБА_7 , розуміючи відкритість та очевидність таких дій, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, різко, проти волі ОСОБА_10 , яка намагалась уникнути фізичного впливу на неї, вихопив з лівої кишені її шуби мобільний телефон марки «iPhone 7», вартістю 19 842 грн, який був у чохлі вартістю 800 грн, з сім-карткою мобільного оператора, вартістю 50 грн, загальною вартістю 20 692 грн, після чого, уникаючи переслідування потерпілою, зник з місця вчинення кримінального правопорушення і розпорядився викраденим на власний розсуд.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року скасувати, а кримінальне провадження стосовно нього закрити на підставі ч. 2 ст. 284 КПК України.

За доводами обвинуваченого кримінальне провадження щодо нього сфальсифіковано, оскільки жодного правопорушення він не вчиняв. Під час досудового розслідування та судового розгляду були порушені вимоги Конституції України та Європейської конвенції з прав людини, оскільки вирок ґрунтується на суб`єктивних доказах.

Крім того, ОСОБА_7 в апеляційній скарзі зазначає, що напередодні Різдва міг обійняти та привітати зі святом потерпілу, з якою раніше не був знайомий, але стверджує, що її мобільний телефон не бачив і не чіпав його, поспішав додому до дружини і дитини, тому вважає себе жертвою злочинців чи шахраїв.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Усупереч доводам обвинуваченого, здійснюючи щодо нього кримінальне провадження, суд першої інстанції, не порушив жодної із засад, закріплених у ст. 7 КПК України, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, зберігаючи при цьому об`єктивність та неупередженість, в межах пред`явленого обвинувачення, дотримуючись вимог ст. 337 КПК України, безпосередньо дослідив докази у провадженні та, на переконання колегії суддів, з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі об`єктивно з`ясованих усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів провадження, в суді обвинувачений ОСОБА_7 вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав, показав, що 06 січня 2019 року близько 21 год на вул. Хрещатик у м. Києві зустрівся з наглядно знайомим, ім`я якого не пам`ятає, та в подальшому, шукаючи магазин для купівлі алкогольних напоїв та виходячи з підземного переходу, побачив раніше незнайому йому дівчину - ОСОБА_10 . Підійшовши до неї, він з метою жарту обійняв її та хотів поцілувати, однак потерпіла похитнулась, оскільки була напідпитку, а він її підхопив, щоб вона не впала. Після цього він залишив потерпілу і пішов у власних справах, жодних протиправних дій не вчиняв.

Суд першої інстанції на спростування такої позиції обвинуваченого належним чином проаналізував і оцінив у вироку показання допитаних під час судового розгляду потерпілої ОСОБА_10 ,свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Як слідує з показань в суді потерпілої ОСОБА_10 , 06 січня 2019 року близько 21 год вона прогулювалася зі своєю подругою ОСОБА_11 та біля виходу з підземного переходу, що на пл. Бессарабаська, 2 в м. Києві, побачила двох чоловіків, один з який був обвинувачений. ОСОБА_7 підійшов до неї, та, схопивши за одяг, почав приставати, при цьому казав щось незрозуміле. В цей момент вона відчула, що він рукою заліз у карман її шуби та намагається дістати належний їй мобільний телефон «iPhone 7». Вона почала кричати та намагалась відштовхнути його від себе, однак ОСОБА_7 , діставши її мобільний телефон, штовхнув її, від чого по інерції вона зробила декілька кроків назад. Далі обвинувачений та інший чоловік зайшли до ТРЦ «Метроград», вона з подругою пішли за ними, при цьому просили перехожих викликати поліцію. У торгівельному центрі вони втратили цих чоловіків із виду, охоронець не зміг їм допомогли, але поліція була викликана і через незначний час їй повідомили про затримання ОСОБА_7 . Прибувши на місце затримання, вона впізнала обвинуваченого як особу, що викрала її мобільний телефон. В подальшому належний їй мобільний телефон батьки самостійно розшукали та викупили у особи, яка їм на той час користувалася.
Будучи допитаною в суді, свідок ОСОБА_11 надала аналогічні показання, підтвердила, що бачила як обвинувачений ОСОБА_7 почав приставати до її подруги, намагався обійняти та поцілувати, при цьому остання спробувала відштовхнути його, проте він взяв її за руку та утримував. Вона бачила як обвинувачений засунув свою руку до кишені шуби ОСОБА_10 , після цього відштовхнув її та пішов до ТРЦ «Метроград». ОСОБА_10 відразу ж сказала, що він викрав її мобільний телефон, тому вони разом пішли за обвинуваченим, просили перехожих викликати поліцію. Згодом обвинуваченого затримали працівники поліції.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показав, що 06 січня 2019 року близько 21 год перебував на чергуванні у складі патруля біля вул. Хрещатик у м. Києві та вони отримали повідомлення про вчинення кримінального правопорушення. Прибувши за адресою: м. Київ, пл. Бессарабаська, 2, почали огляд прилеглої території та помітили двох чоловіків, які за зовнішністю підпадали під ознаки, зазначені в орієнтуванні. Їх було зупинено, встановлено, що один із них ОСОБА_7 , запропоновано пройти поверхневу перевірку. В цей момент до них підійшли заявниця ОСОБА_10 та її подруга. Потерпіла прямо вказала на ОСОБА_7 як на особу, яка викрала у неї мобільний телефон. У зв`язку з цим, а також через намагання ОСОБА_7 залишити місце події, останнього було затримано із застосуванням фізичної сили.
Суд першої інстанції обґрунтовано не знайшов підстав для сумніву в достовірності показань потерпілої і свідка ОСОБА_11 , які є логічними, послідовними, не містять жодних протиріч між собою, отже правильно поклав їх в основу обвинувального вироку як допустимі докази, оскільки обставин, які б ставили під сумнів достовірність цих показань за результатами судового розгляду не встановив. До того ж вони узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_12 та даними, що містяться:

- у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06 січня 2019 року, відповідно до яких ОСОБА_10 повідомила до Шевченківського УП ГУНП у м. Києві про вчинення цього ж дня близько 21 год викрадення належного їй мобільного телефону (т.1 а.с. 122-124);
- у протоколі огляду місця події від 07 січня 2019 року з додатками до нього (фототаблиця, план-схема), де зафіксовано місце вчинення кримінального правопорушення на вході у підземний перехід за адресою: м. Київ, пл. Бессарабаська, 2, напрямок руху ОСОБА_7 у бік ТРЦ «Метроград» та маршрут його переслідування потерпілою через ТРЦ «Метроград» у бік ТРЦ «Арена Сіті» (т.2 а.с.125-139);

- у протоколі від 23 січня 2019 року огляду відеозапису з камери зовнішнього відеоспостереження, розміщеної за адресою: м. Київ, пл. Бессарабаська, 1, та дослідженому в суді відеозапису, з якого вбачається, що протягом часу з 21 год 06 хв 29 с по 21 год 06 хв 37 с ОСОБА_7 спочатку хапає потерпілу ОСОБА_10 , остання намагається від нього відсторонитись, однак ОСОБА_7 насильно утримує її двома руками, а в подальшому обвинувачений та інший чоловік прямують до підземного переходу (т.1 а.с.141-157);
- у протоколі прослуховування аудіозапису від 13 лютого 2019 року та безпосередньо оглянутому в суді додатку до нього (СD-диск із записом розмови), відповідно до яких невідомий чоловік повідомив на лінію «102» про відкрите викрадення майна ОСОБА_10 , уточнюючи при цьому на запитання оператора безпосередньо у потерпілої обставини його вчинення та прикмети причетної до цього особи (т.1 а.с.159-164);
- у протоколі огляду речей від 05 лютого 2019 року, товарного чеку та фотокопій коробки належного ОСОБА_10 мобільного телефону «iPhone 7», вартість якого становить 19 842 грн (т.1 а.с. 165-167);
- у протоколі проведення слідчого експерименту від 23 січня 2019 року за участю потерпілої з відеозаписом до нього на DVD-диску, відповідно до яких ОСОБА_10 детально описала та відтворила дії обвинуваченого ОСОБА_7 під час викрадення її мобільного телефону 06 січня 2019 року, які відбувались біля входу в пішохідний перехід за адресою: м. Київ, пл. Берасабська, 2 (т.1 а.с.168-170);
- у протоколі проведення слідчого експерименту від 23 січня 2021 року з відеозаписом до нього на DVD-диску, відповідно до яких свідок ОСОБА_11 детально описала та відтворила дії обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої, очевидцем яких вона була 06 січня 2019 року (т.1 а.с.181-184);

та інших досліджених в судовому засіданні доказах.

Порушень процесуального порядку збирання таких доказів колегією суддів не встановлено, зазначені у вироку процесуальні документи повністю відповідають вимогам закону, слідчі дії проведено з дотриманням процедури, визначеної кримінальним процесуальним законодавством, що не спростовано доводами апеляційної скарги.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом.

На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Увироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтуються висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень статей 85, 86, 88, 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності.

Водночас такі докази є достатніми для критичної оцінки показань обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечив викрадення належного потерпілій мобільного телефону, що вірно визнано судом першої інстанції позицією захисту та оцінено як бажання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності.

Враховуючи встановлені судом першої інстанції фактичні обставини та доведеність винуватості ОСОБА_7 , вірною є кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої.

Покарання ОСОБА_7 судом призначено у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 186 КК України, з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, за відсутності обставин, що пом`якшують покарання, з урахуванням рецидиву злочинів обставини, яка його обтяжує, та з огляду на сукупність усіх даних про особу обвинуваченого.

Оскільки ОСОБА_7 вчинив новий злочин під час іспитового строку, встановленого вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року, суд у відповідності до вимог ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків призначив йому, частково приєднавши невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі за попереднім вироком, врахувавши при цьому вимоги ч. 4 ст. 71 КК України.
З огляду на те, що судом були виконані вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, правильно застосовані положення ст. 71 КК України, враховані всі обставини, які були доведені в суді та впливають на покарання, колегія суддів уважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покаранняє справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи судом першої інстанції, які могли би вплинути на правильність висновків суду, колегією суддів не встановлено. Будь-яких очевидних та об`єктивних даних щодо істотного обмеження чи порушення прав ОСОБА_7 , передбачених ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, ст.ст. 59, 62 Конституції України, ст. 20, 42 КПК України, у матеріалах справи не міститься, такі дані не довів до відома суду і сам обвинувачений. Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Обвинувачений в апеляційній скарзі просить закрити провадження щодо нього, однак, виходячи з фактичних обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції, такі підстави відсутні, отже колегія суддіввідмовляє в задоволенні апеляційної скарги.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2021 року стосовно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4