Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________
Справа № 490/1519/18
Провадження № 1-кп/490/214/2019
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" листопада 2021 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі прокурора ОСОБА_3

обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5

їх захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальну справу за обвинуваченням

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Червоноармійське /наразі - Мирне/ Миколаївської області, є українцем, громадянином України, здобув середню спеціальну освіту, не є одруженим, неповнолітніх дітей не має, виконує будівельні роботи, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не вчиняв злочинів та не судився

та

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Червоноармійське /наразі - Мирне/ Миколаївської області, є українцем, громадянином України, здобув середню освіту, не є одруженим, неповнолітніх дітей не має, не працює, мешкає за адресою: АДРЕСА_2

у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України, -

В С Т А Н О В И В :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним

1. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 /надалі - обвинувачені/ діючи за попередньою змовою поміж собою, з метою заволодіння належним ОСОБА_9 мобільним телефоном марки "Xiaomi Redmi 4x" вартістю 4.100 грн. /надалі - телефоном/ шляхом обману, домовились із тим про спільну прогулянку вулицями, пояснивши тому, ніби така прогулянка є необхідною для зустрічі з їх знайомим.

Під час вказаної прогулянки 10 лютого 2018 року близько 20.00 години вони опинились біля будинку АДРЕСА_2 , де, як переконували обвинувачені, й мешкав їх "знайомий".

Там ОСОБА_4 , реалізуючи спільний з ОСОБА_5 злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом обману, попросив в ОСОБА_9 телефон. При цьому він повідомив ОСОБА_9 , ніби має подзвонити "знайомому", домовитись про зустріч та обіцяв повернути тому телефон одразу після здійснення дзвінку.

Обман з боку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 полягав у тому, що вони повідомили ОСОБА_9 завідомо неправдиві відомості про наявність в них "знайомого", з яким можливо та потрібно зустрітись, для такої зустрічі ОСОБА_4 необхідно отримати телефон для здійснення дзвінку "знайомому" та що одразу ж після здійснення дзвінку телефон буде повернутим.

Після цього ОСОБА_9 , не підозрюючи намір обвинувачених, добровільно передав ОСОБА_4 телефон.

Передавши телефон, ОСОБА_9 на нетривалий проміжок часу відійшов від обвинувачених.
Таким чином обвинувачені не тільки фактично одержали телефон, але й отримали реальну (хоча й початкову) можливість розпорядитись ним. Внаслідок дій обвинувачених потерпілому ОСОБА_9 була заподіяна матеріальна шкода у розмірі 4.100 грн.

В подальшому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спільно розпорядились вилученим у такий спосіб телефоном на власний розсуд.

2. В подальшому ОСОБА_9 став вимагати від ОСОБА_4 повернення телефону. Проте, ОСОБА_4 ОСОБА_9 у такому відмовив та, діючи умисно, з метою позбутися переслідування з боку того, наніс тому два удари кулаком в область обличчя.

Внаслідок таких дій ОСОБА_9 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці верхньої та нижньої губи, припухлості м`яких тканин та синця спинки носу, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачають відповідальність за кримінальні правопорушення, винним у вчиненні яких визнаються обвинувачені.

1. Дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати:
-за частиною 2 статті 190 Кримінального Кодексу України /в редакції Закону України № 2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року/ - як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб;
-за частиною 1 статті 125 Кримінального Кодексу України - як умисне легке тілесне ушкодження.

2. Дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати за частиною 2 статті 190 Кримінального Кодексу України /в редакції Закону України № 2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року/ - як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб;

Позиції сторін.

1. Прокурор під час судового розгляду кримінального провадження вважала вину обвинувачених у тому, що:
-вони, діючи за попередньою змовою поміж собою, попросили в ОСОБА_9 телефон, та той у відповідь передав телефон ОСОБА_4 ;
-в подальшому потерпілий став вимагати в ОСОБА_4 , щоб той повернув телефон, але той, не реагуючи на вимоги потерпілого та узгодивши спільні дії з ОСОБА_5 , наніс ОСОБА_9 декілька ударів, чим заподіяв тому легкі тілесні ушкодження
доведеною поза розумним сумнівом.
Водночас вона зазначала, що такі дії обвинувачених слід кваліфікувати за частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України.
Спираючись про таке, прокурор просила визнати кожного з обвинувачених винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 Кримінального Кодексу України та призначити кожному з них покарання в межах санкції цієї частини цієї статті. Водночас, прокурор просила на підставі статті 75 Кримінального Кодексу України звільнити кожного з обвинувачених від відбуття покарання з випробуванням.

2. Обвинувачений ОСОБА_4 під час судового розгляду кримінального провадження свою вину у протиправному заволодінні майном ОСОБА_9 та застосуванні відносно того насильства визнав.
Такі дії він пояснив своїм молодим віком та дитячими пустощами, притаманними цьому віку.
Він також вказував, що у содіяному кається, усвідомлює протиправність такої поведінки.
Обвинувачений вказував й про те, що наразі він пройшов строкову службу у лавах Збройних Сил України, свою поведінку повністю змінив та повною мірою виправився.
Спираючись про таке, обвинувачений просив не призначити йому суворого покарання.

Обвинувачений ОСОБА_5 під час судового розгляду кримінального провадження свою вину у протиправному заволодінні майном ОСОБА_9 та застосуванні відносно того насильства визнав.
Такі дії він пояснив своїм молодим віком, дитячими пустощами, притаманними цьому віку, а також - тим, що, будучи "колхозником" та опинившись у місті, не зміг належним чином впорядкувати свою поведінку.
Він також вказував, що у содіяному кається.
Спираючись про таке, обвинувачений просив не призначити йому суворого покарання.

Захисник у суді позицію своїх підзахисних підтримав.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин

І……У судовому засіданні обвинувачені, підтверджуючи та доповнюючи посилання один одного, загалом пояснювали, що 10 лютого 2018 року вони перебували у Каштановому сквері навпроти кінотеатру "Батьківщина". Там вони побачили потерпілого /згодом вони дізнались, що його прізвище - ОСОБА_9 / з товаришем, його /потерпілого/ мобільний телефон, та вирішили заволодіти телефоном.
З цією метою вони почали спілкуватись з ОСОБА_9 , та його товаришем, та умовили їх піти та зустрілись з ще одним їх /обвинувачених/ товаришем. Але, як далі вказував обвинувачений, в дійсності ніякого "товариша" в них не було та вони просто з метою заволодіння телефоном "відводили" ОСОБА_9 від Каштанового скверу у більш темну вулицю.
Далі вони разом пішли вулицями міста у бік гуртожитку будівельного коледжу, у якому, за їх /обвинувачених/ словами ніби мешкав їхній товариш. Під час прямування ОСОБА_4 , вагаючись у тому, чи потрібно вилучати телефон, декілька разів брав телефон в потерпілого під приводом подзвонити, але постійно телефон повертав.
Тим часом вони дійшли до району будинку АДРЕСА_2 .
Там вони сказали потерпілому, що прийшли до помешкання "товариша", та ОСОБА_4 в черговий раз попросив в ОСОБА_9 телефон, щоб "товаришу" подзвонити. Та ОСОБА_9 цей телефон ОСОБА_4 надав.
Тоді ОСОБА_4 взявся видавати, ніби дзвонить товаришу, а потерпілий та його /потерпілого/ товариш від них відійшли.
Після того ОСОБА_4 поклав телефон собі в карман, та вони почали уходити.
Тим часом до них підійшов потерпілий, та почав питатись про їх "товариша" та про свій телефон.
Вони почали з потерпілого глузувати, заявили, що ніякого товариша, так само, як й телефону, не було, та порадили потерпілому від них "відчепитись".
Потерпілий продовжував наполягати на поверненні телефону, тоді ОСОБА_4 вдарив потерпілого в обличчя.
Після цього потерпілий намагався їх переслідувати, але ОСОБА_4 ще раз його вдарив, та потерпілий переслідування припинив.
Далі вони пішли до ломбарду та здали телефон на паспорт ОСОБА_5 .
Потім телефон ОСОБА_5 викупив та він був повернутий потерпілому.
Кожен з обвинувачених також вказував, що у вчиненому кається.

ІІ……З відомостей, що містяться у залучених до матеріалів кримінального провадження:
-протоколі від 12 лютого 2018 року слідчого експерименту, проведеного за участі обвинуваченого ОСОБА_5 ;
-протоколі від 13 лютого 2018 року слідчого експерименту, проведеного за участі обвинуваченого ОСОБА_4
вбачається, що під час згаданих слідчих експериментів перевірялись ідентичні наданим у суді покази обвинувачених. Під час здійснення такої перевірки кожен з обвинувачених окремо вказав:
-місце у Каштановому сквері, де обвинувачені зустрілись з потерпілим;
-напрямок руху від Каштанового скверу до місця вчинення злочину;
-місце, де відбувались кульмінаційні події, що розглядаються в межах цього кримінального провадження;
-механізм нанесення ударів потерпілому.

1. Оцінюючи відомості, що містяться у згаданих протоколах слідчих експериментів, суд виходе з такого.

1.1. Відповідно до статті 240 Кримінального Процесуального Кодексу України:
З метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань /частина 1/.
За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу /частина 2/.
До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник /частина 3/
…
Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту /частина 6/

1.2. Об`єднана Палата Касаційного Кримінального Суду Верховного Суду у своїй Постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 сформулювала висновки про застосування норм права, відповідно до яких

"Приписи ч. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів протоколом слідчого експерименту".
…
"Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.
Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК."

У цій же Постанові Об`єднана Палата Касаційного Кримінального Суду Верховного Суду також зауважила, що

"Метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.
Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваного у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії - слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом".
Та далі:
"За встановленим кримінальним процесуальним законом порядком належна правова процедура проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта за відсутності протиправного тиску на підозрюваного, обвинуваченого, за його волею та вільним волевиявленням, за умов усвідомлення ним права мовчати і не свідчити проти себе, забезпечення права на захист і правову допомогу, справедливості кримінального провадження в цілому.
До системи таких гарантій належить також участь понятих, здійснення безперервного відеозапису слідчої (розшукової) дії як складові судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо".

Та відповідно до приписів частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", відповідно до яких висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

2. З огляду на наведені настанови судової практики суд відзначає, що в цьому випадку у повній відповідності до приписів статті 240 Кримінального Процесуального Кодексу України слідчі експерименти за участі кожного з обвинувачених проводились з залученням слідчого, понятих та статиста; перед проведенням відповідних слідчих експериментів кожному з обвинувачених роз`яснювались їх права та наслідки їх участі у слідчій дії.
До того ж, в ході проведення відповідних слідчих експериментів кожен з обвинувачених на місці показав та розповів про обставини та механізм вчиненого злочину, відтворив відповідні події на місці.
Та перебіг кожного слідчого експерименту фіксувався за допомогою фотокамери мобільного телефону "Айфон 6".
Таке призводить до висновку, що під час проведення кожного з слідчих експериментів за участі кожного обвинуваченого з дотриманої встановленої законом правової процедури шляхом часткового відтворення обставин події та дій їх /подій/ учасників досягалась передбачена законом мета цієї слідчої дії.

Отже, відомості, що містяться у протоколах згаданих слідчих експериментів, є належними та допустимими доказами, через що мають бути покладеними у підґрунтя вироку.

ІІІ…..З відомостей, що містяться у протоколі від 22 лютого 2018 року слідчого експерименту за участі потерпілого, вбачається, що під час проведення цього слідчого експерименту той підтверджував, що 10 лютого 2018 року разом зі своїм товаришем на ім`я Єгор перебував у Каштановому сквері навпроти кінотеатру "Батьківщина" та там зустрівся з обвинуваченими. При цьому потерпілий вказав місце такої зустрічі.
Далі з цих же відомостей вбачається, що у сквері обвинувачені неодноразово брали в потерпілого телефон, який постійно повертали.
З цих же відомостей вбачається, що після цього вони усі разом пішли вулицями міста у бік гуртожитку будівельного коледжу. При цьому потерпілий вказав напрямок їх руху.
У цьому ж протоколі зазначається, що потерпілий вказав місце в районі будинку АДРЕСА_2 , де відбувались кульмінаційні події; вказавши це місце на місцевості.
З відомостей цього протоколу також вбачається, що далі ОСОБА_4 попросив в потерпілого мобільний телефон, потерпілий передав телефон /далі - дослівно/: "А сам відійшов в сторону справити природні потреби. Повернувшись, він попросив у Вадима, щоб той повернув" мобільний телефон.
З цих же відомостей вбачається, що після цього " ОСОБА_10 " / ОСОБА_4 / наніс потерпілому декілька ударів в область обличчя. При цьому потерпілий за допомогою статиста показав механізм нанесення таких ударів.

1. Оцінюючи відомості, що містяться у вказаному протоколі проведення слідчого експерименту, суд виходе з процитованих вище вимог статті 240 Кримінального Процесуального Кодексу України, частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" та висновків про застосування норм права, що містяться у Постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 Об`єднаної Палати Касаційного Кримінального Суду Верховного Суду.

При цьому суд враховуєправову позицію, що сформульована Великою Палатою Верховного Суду для визначення подібності правовідносин. Так, Велика Палата Верховного Суду визначила, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). /пункт 32 постанови від 27.03.2018 року у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 року у справі № 925/3/7; пункт 40 постанови від 25.04.2018 року у справі № 910/24257/16.

2. З огляду на наведені приписи діючого законодавства та настанови судової практики суд відзначає таке.

2.1. Правовідносини, що розглядались Об`єднаною Палатою Касаційного Кримінального Суду Верховного Суду під час розгляду справи № 740/3597/17 та ті, що виникли в зв`язку з дослідженням протоколу слідчого експерименту, проведеного за участі потерпілого:

-мають спільного суб`єкта - слідчого органу досудового розслідування;

-виникають із приводу тотожного об`єкту, а саме - відносин, що виникають в зв`язку із збиранням органами досудового розслідування доказів у кримінальному провадженні, шляхом проведення слідчих дій, зокрема - шляхом проведення слідчого експерименту;

-виникають із приводу тотожного предмету - слідчого експерименту;

-регулюються одними нормами права - нормами статей 95 та 240 Кримінального Процесуального Кодексу України.

Єдиною відмінністю ж між цими правовідносинами є статус учасника слідчого експерименту - в межах справи, що розглядалась Об`єднаною палатою, таким учасником був підозрюваний, а в межах цієї справи - ним є потерпілий.

Проте, висновки Об`єднаної Палати Касаційного Кримінального Суду Верховного Суду у справі № 740/3597/17 стосуються не особливостей залучення певних учасників кримінального провадження до тих чи інших слідчих дій (зокрема - до проведення слідчого експерименту), але - змісту відповідної слідчої дії та значення її результатів для судового розгляду кримінального провадження.

Отже, відносини, що розглядались у справі № 740/3597/17 та ті, що виникли в зв`язку з дослідженням в межах цього кримінального провадження протоколу слідчого експерименту за участі потерпілого, є подібними. Таке означає, що висновки щодо застосування норм права, викладені у Постанові Верховного Суду у справі № 740/3597/17, підлягають застосуванню під час оцінки цього доказу.

2.2. З огляду на висновки про застосування норм права, викладені у Постанові Верховного Суду у справі № 740/3597/17, суд відзначає, що в цьому випадку у повній відповідності до приписів статті 240 Кримінального Процесуального Кодексу України слідчі експерименти за участі потерпілого проводився із залученням слідчого, понятих та статиста; перед його проведенням потерпілому були роз`яснені його права та наслідки його участі у слідчій дії; він був попередженим про кримінальну відповідальність за дачу заздалегідь неправдивих показів.
До того ж, в ході проведення цього слідчого експерименту обвинувачений на місці показав та розповів про обставини та механізм вчиненого злочину та відтворив відповідні події на місці.
Та перебіг цього слідчого експерименту фіксувався за допомогою фотокамери мобільного телефону "Айфон 6".
Таке призводить до висновку, що під час проведення слідчого експерименту за участі потерпілого з дотриманої встановленої законом правової процедури шляхом часткового відтворення обставин події та дій їх /подій/ учасників досягалась передбачена законом мета цієї слідчої дії.

Отже, відомості, що містяться у протоколі слідчого експерименту за участі потерпілого, є належними та допустимими доказами, через що мають бути покладеними у підґрунтя вироку.

ІV……Під час судового розгляду були досліджені й документи, що містять такі відомості.

1. З залученої до матеріалів кримінального провадження специфікації до договору № 777-18003531 вбачається, що 10 лютого 2018 року о 23:14:08 ОСОБА_5 уклав із ПТ "Ломбард "Гроші тут"" договір, відповідно до умов якого згадана ломбардна установа зобов`язалась видати йому кредит у розмірі 1.960,71 грн. в обмін на зобов`язання повернення кредиту у строк до 24 лютого 2018 року під заставу мобільного телефону "Xiaomi Redmi 4x" /imei1: НОМЕР_1 ; imei2: НОМЕР_2 /.

При цьому предмет застави заставодержателю був переданий.

1.1. Оцінюючи цей документ, суд враховує, що він був виданий кредитною установою у передбаченому для такого порядку та добровільно переданим обвинуваченим ОСОБА_5 правоохоронним органам.

Суд також враховує, що відповідно до приписів частин 1, 2 статті 93 Кримінального Процесуального Кодексу України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Отже, цей документ був отриманий у встановленому законом порядку.
Таке доводить, що вказаний документ є допустимим доказом.

1.2. Суд також враховує, що про недостовірність цього документу жодна з сторін не посилається.

Отже, відомості, що містяться у вказаному документі, є належними та допустимими доказами, через що мають бути покладеними у підґрунтя вироку.

2. З залученої до матеріалів кримінального провадження заяви ОСОБА_5 вбачається, що він видав правоохоронним органам мобільний телефон марки "Xiaomi Redmi 4x", який за його твердженнями був протиправно вилученим в ОСОБА_9 .

З залученого до матеріалів кримінального провадження протоколу від 16 лютого 2018 року огляду виданого ОСОБА_5 мобільного телефону вбачається, що цей телефон мав imei1: НОМЕР_1 та imei2: НОМЕР_2 .

З залучених до матеріалів кримінального провадження постанови від 16 лютого 2018 року про визнання оглянутого мобільного телефону речовим доказом та збережувальної розписки ОСОБА_9 вбачається, що виданий ОСОБА_5 мобільний телефон був отриманий потерпілим, як такий, що в дійсності належить йому /потерпілому/, але був в нього протиправно вилученим.

Та про недостовірність або недопустимість жодного з цих документів сторони кримінального провадження, зокрема - захист - не посилаються.

Отже, відомості, що містяться у кожному з вказаних документів, є належними та допустимими доказами, через що мають бути покладеними у підґрунтя вироку.

V……З залученого до матеріалів кримінального провадження висновку експерта № 2014 від 12 лютого 2018 року вбачається, що за наслідками дій, що предметом розгляду в межах цього кримінального провадження в ОСОБА_9 виникли тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці верхньої та нижньої губи, припухлості м`яких тканин та синця спинки носу; вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Оцінюючи цей висновок, суд відзначає, що він був наданий у встановленому законом порядку компетентною особою на підставі відповідної постанови; перед проведенням експертного дослідження та дачею висновку експерт був попередженим про кримінальну відповідальність за необґрунтовану відмову від дачі висновку та дачу заздалегідь неправдивого висновку.
Отже, підстави для сумнівів у допустимості та належності цього висновку в суду відсутні.

Отже, відомості, що містяться у цьому висновку, є належними та допустимими доказами, через що мають бути покладеними у підґрунтя вироку.

Оцінка доказів.

І……Оцінюючи наведені вище докази у їх сукупності, суд відзначає таке.

1. Описані вище відомості, що містяться у протоколах проведення слідчих експериментів за участі кожного з обвинувачених та потерпілого повністю узгоджуються поміж собою та у своїй сукупності утворюють цілісну картину перебігу кульмінаційних подій, що підлягають дослідженню в межах цього кримінального, яка не містить жодних внутрішніх суперечностей або прогалин та у якій кожна подія природно випливає з попередньої та з необхідністю тягне наступну.

2. Далі, перебіг подій, встановлений на підставі відомостей вказаних слідчих експериментів, узгоджується із відомостями, що містяться у висновку експерта № 2014 від 12 лютого 2018 року. Та ці відомості є повністю об`єктивними.

3. До того ж, перебіг подій, про які свідчать відомості, що містяться у вказаних протоколах вказаних слідчих експериментів та висновку експерта, в частині кульмінаційних подій повністю відповідають показам обвинувачених про такі події.

Що ж стосується показів обвинувачених про дії, що були вчинені ними після цих подій, то вказані обвинуваченими дії з необхідністю випливають з самих цих подій та їм відповідають.

4. Більше того, дії обвинувачених щодо заволодіння телефоном та його /телефону/ послідуючої передачі до ломбарду підтверджуються також згаданими вище договором та документами щодо визнання телефону речовим доказом та його прийняття потерпілим, як належним йому / ОСОБА_9 /.

ІІ……Сукупність фактичних даних щодо обставин кримінального правопорушення, що отримана судом, свідчить про таке.

Щодо обставин заволодіння телефоном.

1. Наведена вище специфікація до договору № 777-18003531 поза розумним сумнівом доводить, що вартість телефону не є меншою за 1.960,71 грн., тобто - в будь-якому разі не є меншою за передбачену для притягнення до кримінальної відповідальності за статтею 190 Кримінального Кодексу України.
При цьому вказану в обвинувальному акті вартість телефону, що є предметом злочину, що розглядається в межах цього кримінального провадження - 4.100 грн. - сторони не заперечують.

За такого, суд вважає вартість телефону - 4.100 грн. - доведеною.

2. Далі, телефон обвинуваченим, а саме - ОСОБА_4 - потерпілий ОСОБА_9 передав без жодного примусу, тим більше - насильницького - із боку будь-кого з обвинувачених, тобто - добровільно.

3. З моменту такої передачі обвинувачені фактично одержали телефон.

4. Дії ОСОБА_9 щодо добровільної передачі телефону ОСОБА_4 не можуть бути поясненими інакше, ніж тим, що до такого його спонукали дії обвинувачених. Ці дії полягали ні в чому іншому, як у тому, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 своїми діями, що полягали у створенні шляхом повідомлення відомостей про те, ніби вони мають "знайомого", бажають із ним зустрітись та для цього мають йому подзвонити та шляхом прямування до "місця проживання" "знайомого" в потерпілого уяву, ніби "знайомий" в дійсності існує, із ним можливо та потрібно зустрітись, для чого необхідно зробити дзвінок з використанням телефону потерпілого.

Отже, обвинувачені фактично одержали телефон шляхом застосування обману, який /обман/ полягав у повідомленні потерпілому завідомо неправдивих відомостей про наявність "знайомого", з яким можливо та необхідно зустрітись та про необхідність для такої зустрічі зробити дзвінок з телефону потерпілого.

5. Після того, як обвинувачені фактично одержали телефон, потерпілий відійшов від них. Та внаслідок такого, обвинувачені поза розумним сумнівом отримали реальну можливість розпорядитись телефоном, оскільки жодного опору чи переслідування на той момент не було, як і перешкод у розпорядженні ним (викидання, передача іншим особам, особисте використання тощо)

6. Вчиняючи дії щодо заволодіння майном ОСОБА_9 , обвинувачені діяли узгоджено, тобто - спільно вчиняли дії щодо створення в потерпілого уяви про події, які були закликаними спонукати того до передачі телефону, але не існували в дійсності.

Отже, задля вилучення майна ОСОБА_9 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 діяли узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину.

Відповідно до приписів пункту 24 Постанови № 10 від 06 листопада 2009 року Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про злочини проти власності" таке доводить, що під час вилучення майна потерпілого обвинувачені діяли за попередньою змовою поміж собою; захист цієї обставини не заперечує.

За такого, суд вважає доведеним поза розумним сумнівом, що в дійсності обвинувачені, діючи за попередньою змовою між собою, заволоділи належним потерпілому телефоном шляхом обману та злочин щодо такого заволодіння був закінченим за відсутності опору чи заперечень із боку потерпілого.

Щодо обставин заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.

1. Факт заподіяння ОСОБА_4 потерпілому легких тілесних ушкоджень, що не потягли наслідків у вигляді короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, підтверджується матеріалами кримінального провадження та сторонами, зокрема - захистом - не заперечується.

2. Умови заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень поза розумним сумнівом зводяться до такого.

Після того, як обвинувачені фактично одержали телефон, тобто - вчинили закінчений злочин щодо заволодіння ним, потерпілий звернувся до них із вимогою щодо повернення телефону, на що отримав відмову, але продовжив переслідувати їх та вимагати повернення телефону.

Та у відповідь на таке ОСОБА_4 й заподіяв потерпілому тілесні ушкодження.

Отже, мета заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому не може бути визначеною інакше, ніж прагненням позбутися переслідування з його /потерпілого/ боку.

3. Матеріали справи також доводять, що тілесні ушкодження ОСОБА_9 наносив лише ОСОБА_4 ..

Що ж стосується ОСОБА_5 , то він безпосередньо насильство відносно потерпілого не застосовував. До того ж, він не вчиняв й дій, пов`язаних з подоланням опору потерпілого з метою полегшити заподіяння йому тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , усуненням певних перешкод, що в конкретній ситуації заважали тому заподіяти потерпілому тілесні ушкодження або істотно ускладнювали це; наданням ОСОБА_4 конкретної допомоги під час заподіяння тілесних ушкоджень (у вигляді порад, передачі зброї тощо); веденням спостереження за потерпілим, іншими особами чи обстановкою безпосередньо перед заподіянням тілесних ушкоджень або під час їх заподіяння з метою забезпечити реалізацію спільного умислу тощо.

За такого, суд вважає доведеним поза розумним сумнівом, що тілесні ушкодження ОСОБА_9 були нанесені лише ОСОБА_4 та лише з метою позбутись переслідування з боку потерпілого.

Отже, вина обвинувачених у вчиненні злочинів за встановлених судом обставин є доведеною поза розумним сумнівом.

Мотиви зміни обвинувачення.

Щодо неправильності висунутого обвинувачення.

І……Органи досудового розслідування та публічне обвинувачення, встановивши дії обвинувачених щодо обставин отримання ними мобільного телефону та подальшого заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 так, як вони встановлені судом /зокрема - встановивши, що ОСОБА_4 попросив в потерпілого мобільний телефон під приводом подзвонити та той, "не підозрюючи намір останніх", передав мобільний телефон ОСОБА_4 , а також - що тілесні ушкодження потерпілому були нанесені у відповідь на вимогу того повернути телефон/, вважали ці дії єдиним нерозривним злочином.
З огляду на таке, вони, виходячи з факту застосування обвинуваченими насильства, кваліфікували дії обвинувачених, як грабіж, тобто - відкрите викрадення чужого майна, поєднане із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
При цьому, органи досудового розслідування та публічне обвинувачення вважали, що оцінили дії обвинувачених вірно.
Але з таким повною мірою погодитись неможливо з огляду на таке.

1. Відповідно до згаданих вище приписів частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у Постанові від 05 квітня 2018 року у справі № 658/1658/16-к сформулював висновок щодо застосування норм права, відповідно до якого:
Так, виходячи з положень статті 186 КК, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна. При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчинюється у присутності власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно, і винний усвідомлює, що ці особи розуміють сутність його злочинних дій. Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.
Поряд з наведеним, відповідно до положень статті 190 КК шахрайство - це заволодіння майном або набуття права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. Отже, предметом шахрайства є як чуже майно, так й право на нього. З об`єктивної сторони шахрайство полягає в протиправному заволодінні чужим майном, в набутті права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. При цьому обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності або обов`язковості передачі йому майна чи права на нього. Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно. Тобто при шахрайстві потерпілий, будучи введеним в оману, сам добровільно передає винному майно чи право на нього. При цьому, на відміну від відкритого викрадення майна (грабежу), закінченим шахрайство вважається з моменту фактичного одержання винним майна чи права на нього.

У цій же постанові зазначається, що дії щодо застосування насильства, вчинені після добровільної передачі потерпілим майна, не впливають на кваліфікацію цього суспільно небезпечного діяння.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 664/2146/16-к (провадження № 51-8557км18).

Та у цій Постанові Верховний Суд, окрім іншого, зазначив, що така позиція узгоджується узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності». "Зокрема, у п. 4 цієї постанови, у тому числі, зазначено, що коли винна особа вже отримала реальну можливість розпорядитися чи користуватися протиправно вилученим майном, але застосовує насильство лише з метою уникнення затримання, її дії залежно від способу вилучення майна можуть розцінюватись як крадіжка або грабіж. Застосування насильства в такому випадку утворює окремий склад злочину і потребує окремої кваліфікації залежно від тяжкості наслідків та заподіяної потерпілому фізичної шкоди".

У цій же Постанові Верховний суд зазначив й таке:
"Що стосується посилання в касаційній скарзі прокурора на позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 14 листопада 2013 року № 5-35кс13, відповідно до якої під час розбою між нападом і насильством може бути часовий розрив, особливо тоді, коли насильство застосовується для утримання майна, яким особа володіла на момент його застосування, то, на думку Суду, у цьому випадку цей висновок не може бути взято до порівняння, оскільки ОСОБА_1 заволоділа майном шляхом обману, і в момент цього заволодіння потерпіла не розуміла, що відбувається незаконне вилучення чужого майна, тобто нападу не було".

2. Та суд відзначає, що обставини, які встановлені в межах цього кримінального провадження, є подібними до обставин встановлених в межах кримінальних справ № 658/1658/16-к та № 664/2146/16-к, адже в межах перелічених справ потерпілий, передавши майно винним особам, одразу запідозрив обман та вжив заходів для повернення майна, проте ці заходи не мали результатів через застосування до потерпілого насильства.

3. Та з урахуванням наведених настанов судової практики суд відзначає, що в цьому випадку, як зазначалось в наданому суду обвинувальному акті, та встановлено судом, ознаки вчиненого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 злочину полягають у:

-протиправному заволодінні чужим майном шляхом обману потерпілого (який /обман/ виразився в тому, що ані - ОСОБА_4 , ані - ОСОБА_5 - не повідомили ОСОБА_9 про відсутність вигаданого ними "знайомого" та наміру й можливості йому дзвонити, але - вчинив дії, спрямовані на розуміння тим того, що телефон буде тому негайно повернутим, а також - у повідомленні ОСОБА_9 завідомо неправдивих відомостей про те, що йому відразу ж віддадуть телефон);

-добровільній передачі потерпілим (який "не підозрював намір" обвинувачених та не розумів, що відбувається незаконне вилучення чужого майна) мобільного телефону.

Та ці ознаки є ознаками саме об`єктивної сторони шахрайства (ст. 190 Кримінального Кодексу України), а не відкритого викрадення майна (грабежу).

4. Та такого висновку не спроможні змінити і посилання у протоколі проведеного за участі потерпілого слідчого експерименту про те, що

після того, як він попросив повернути йому телефон, який на той час вже фактично був одержаним ОСОБА_4 , він /потерпілий/: "Почув фразу, яку сказав ОСОБА_10 [ ОСОБА_4 ] до свого товариша ОСОБА_11 [ ОСОБА_5 ]: "Делаем?". У відповідь той кивнув головою та дав свою згоду." Та після цього до потерпілого було застосоване насильство.

Так, ці обставини мали місце після того, як обвинувачені внаслідок обману фактично одержали телефон потерпілого.

За такого, ці дії, як вчинені обвинуваченими вже після закінчення шахрайства, не впливають на кваліфікацію протиправного вилучення майна.

5. Дії ж щодо застосування насильства підлягають окремій кваліфікації - як злочин проти здоров`я особи (за частиною 1 статті 125 Кримінального Кодексу України).

ІІ……Органи досудового розслідування та публічне обвинувачення, помилково оцінивши дії обвинувачених, як грабіж, в обвинувальному акті вказували, ніби вони діяли, маючи злочинний намір на відкрите викрадення чужого майна, та вчиняючи дії стосовно потерпілого та його майна, реалізовували саме вказаний намір.
Проте, з таким погодитись неможливо.
Так, як доведено вище, дії обвинувачених щодо заволодіння майном ОСОБА_9 мають бути розціненими, як заволодіння чужим майном шляхом обману.
В зв`язку з таким хибними є посилання, ніби
-під час заволодіння майном потерпілого обвинувачені діяли, маючи намір відкрито заволодіти майном ОСОБА_9 ;
-обвинувачені застосували насильство відносно потерпілого з метою реалізації наміру щодо заволодіння його майном.

ІІІ……Органи досудового розслідування та публічне обвинувачення, помилково оцінивши дії щодо застосування насильства відносно потерпілого, як спрямовані на реалізацію спільного наміру ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на заволодіння чужим майном, в обвинувальному акті зазначили, ніби ОСОБА_5 є співучасником насильницьких дій.
Проте, з таким погодитись неможливо.
1. Так, як доведено вище, в цьому випадку застосування насильства не може бути розціненим, як спрямоване на задоволення мети щодо заволодіння майном потерпілого та має розцінюватись, як злочин проти життя та здоров`я особи.

2. При цьому матеріали кримінального провадження не містять посилань про те, що ОСОБА_5 вчиняв дії, що можуть бути розціненими, як участь у заподіянні потерпілому тілесних ушкоджень.

Отже, посилання про участь у застосування насильства відносно ОСОБА_9 у висунутому ОСОБА_5 обвинуваченні є хибними.

Щодо можливості усунення неправильності висунутого обвинувачення під час постановлення вироку.

І……Вирішуючи питання про можливість усунення неправильності висунутого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачення шляхом зміни обвинувачення в суді суд виходе з такого.

1. Відповідно до статті 337 Кримінального Процесуального Кодексу України
Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею /частина 1/.
…
З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження /частина 3/.

2. Верховний Суд України у своїй Постанові від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328кс16 зазначав, що у міжнародних джерелах права, зокрема, в Конвенції про захист прав людини та основних свобод, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту "а" частини 3 статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглянутої справи ("Девеер проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі "Маттоціа проти Італії" від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття "обвинувачення" національними судами.

З огляду на це Верховний Суд України у вказаній постанові зазначив, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення, зокрема, для реалізації права на захист.

Само ж обвинувачення складається з трьох складових - фабули обвинувачення /тобто - виклад фактичних обставин вчиненого злочину/ яка є фактичною моделлю вчиненого злочину, а також - юридичного формулювання: формули /тобто - правової кваліфікації/ та формулювання обвинувачення /тобто - формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого Кримінальним Кодексом України/, яке є правовою моделлю злочину, вказівкою на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

При цьому наведені в обвинуваченні фактичні дані в своїй сукупності мають вичерпно визначати кожен з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, має надати можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

3. Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у Постанові від 05 квітня 2018 року у справі № 658/1658/16-к зазначив, що:
Кваліфікація злочину [це] кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

ІІ……Наведені приписи діючого законодавства та настанови судової практики дозволяють вирішити питання про можливість в цьому випадку змінити висунуте ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачення таким чином.

1. В цьому випадку час, місце та характер вчинених кожним з обвинувачених дій, а також - предмет та об`єкт злочинних посягань, що вказані в обвинувальному акті, за наслідками судового розгляду кримінального провадження є доведеними та в цій частині формулювання висунутого їм обвинувачення вироком суду не змінюється.

2. Характер змін, що зазнає обвинувачення за наслідками судового розгляду, зводиться до такого.

2.1. Вказаний в обвинувальному акті спосіб протиправного заволодіння обвинуваченими майном потерпілого - а саме шляхом відкритого вилучення чужого майна із застосуванням насильства - під час судового розгляду кримінального провадження не знайшов свого підтвердження.
Натомість судом встановлено, що обвинувачені заволоділи майном ОСОБА_9 у інший спосіб - шляхом обману.
Проте, спосіб вилучення чужого майна в цьому випадку визначається шляхом самої лише оцінки сукупності вчинених кожним з обвинувачених дій, що були вказаними в обвинувальному акті. Тобто, визначення такого способу є результатом кримінально-правової оцінки поведінки обвинувачених.
Отже, ця зміна обвинувачення є пов`язаною лише зі зміною правової кваліфікації вчиненого обвинуваченими діяння.

2.2. Вказаний в обвинувальному акті мотив застосування до потерпілого насильства - вилучення майна потерпілого - під час судового розгляду кримінального провадження також не знайшов свого підтвердження.
Натомість судом встановлено, що таким мотивом є ніщо інше, як прагнення позбутись переслідування з боку потерпілого.
Проте, така зміна мотиву в цьому випадку зумовлена лише встановленням судом іншого способу заволодіння майном потерпілого, що, в свою чергу, є результатом кримінально-правової оцінки поведінки обвинувачених.
Отже, ця зміна обвинувачення є пов`язаною лише зі зміною правової кваліфікації вчиненого обвинуваченими діяння.

Отже, в цьому випадку з метою усунення вад висунутого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачення суд має вийти за межі висунутого обвинувачення в частині кваліфікації дій кожного з них.

3. Вирішуючи питання про те, чи покращує в цьому випадку вихід за межі висунутого обвинувачення становище обвинувачених, суд враховує таке.

3.1. Санкція частини 2 статті 186 Кримінального Кодексу України передбачає максимальне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 років.

3.2. Санкція частини 2 статті 190 Кримінального Кодексу України передбачає максимальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 3 років.
Санкція частини 1 статті 125 Кримінального Кодексу України передбачає максимальне покарання у вигляді виправних робіт на строк до 1 року.
За такого відповідно до частин 1 та 2 статті 70 цього Кодексу за сукупністю цихзлочинів може бути призначене максимальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 3 років.

Наведене доводить, що в цьому випадку вихід за межі висунутого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачення покращує їх становище.

4. До того ж, оскільки посилання про участь у застосуванні насильства відносно ОСОБА_9 у висунутому ОСОБА_5 обвинуваченні є хибними, ці посилання з висунутого йому обвинувачення слід виключити.
Та таке звужує обсяг висунутого ОСОБА_5 обвинувачення, з огляду на що вихід за межі висунутого йому обвинувачення не тягне.

З огляду на наведене, в цьому випадку суд вважає можливе з метою захисту прав учасників кримінального провадження ухвалити вирок відповідно до обставин, що встановлені під час судового розгляду, змінивши обвинувачення, що було висунуте ОСОБА_4 та ОСОБА_5 під час досудового розслідування.
Принагідно суд враховує, що про можливість такого свідчить й зміст Постанов Верховного Суду у справах № 658/1658/16-к та № 664/2146/16-к.

Мотиви неврахування окремих доказів.

I……Прокурором на підтвердження винуватості обвинувачених у вчиненні злочину надані:
-протокол від 12 лютого 2018 року пред`явлення ОСОБА_12 ОСОБА_5 для впізнання за фотознімками;
-протокол від 12 лютого 2018 року пред`явлення ОСОБА_12 ОСОБА_4 для впізнання за фотознімками.

1. Оцінюючи докази, джерелом яких є вказані документи, суд виходе з такого.

1.1. 1. Відповідно до статті 95 Кримінального Процесуального Кодексу України

Показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження /частина 1/

Свідок зобов`язаний давати показання слідчому, прокурору, слідчому судді та суду, а експерт - слідчому судді та суду в установленому цим Кодексом порядку /частина 3/

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них /частина 4/.

1.2. Відповідно до статті 288 Кримінального Процесуального Кодексу України:

Перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи /частина 1/.
Особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Перед тим як пред`явити особу для впізнання, їй пропонується у відсутності особи, яка впізнає, зайняти будь-яке місце серед інших осіб, які пред`являються /частина 2/

Особі, яка впізнає, пропонується вказати на особу, яку вона має впізнати, і пояснити, за якими ознаками вона її впізнала /частина 3/

За необхідності впізнання може провадитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій цієї статті. Проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість у подальшому пред`явленні особи для впізнання /частина 6/

Фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню /частина 7/

Відповідно до частини 1 статті 231 Кримінального Процесуального Кодексу України

Про проведення пред`явлення для впізнання складається протокол згідно з вимогами цього Кодексу, у якому докладно зазначаються ознаки, за якими особа впізнала особу … або зазначається, за сукупністю яких саме ознак особа впізнала особу …

1.3. Суд враховує також процитовані вище вимоги частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", висновків про застосування норм права, що містяться у Постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 Об`єднаної Палати Касаційного Кримінального Суду Верховного Суду та правову позицію, що сформульована Великою Палатою Верховного Суду для визначення подібності правовідносин.

2. З огляду на наведені приписи діючого законодавства та настанови судової практики стосовно досліджених в межах цього кримінального провадження протоколів пред`явлення для впізнання суд відзначає таке.

2.1. Правовідносини, що розглядались Об`єднаною Палатою Касаційного Кримінального Суду Верховного Суду під час розгляду справи № 740/3597/17 та ті, що виникли в зв`язку з дослідженням цих доказів:

-мають спільного суб`єкта - слідчого органу досудового розслідування;

-виникають із приводу тотожного об`єкту, а саме - відносин, що виникають в зв`язку із збиранням органами досудового розслідування доказів у кримінальному провадженні, шляхом проведення слідчих дій.

Відмінністю між цими правовідносинами видаються їх предмет - процесуальна дія, а за такого - й норми права, що регулюють проведення відповідної слідчої дії.

В той же час, стаття 223 Кримінального Процесуального Кодексу України передбачає загальні вимоги до всіх без виключення слідчих дій. Таке дає підстави стверджувати, що законодавцем закріплені уніфіковані вимоги до проведення слідчих дій та оцінці їх результатів.

Та висновки Об`єднаної Палати Касаційного Кримінального Суду Верховного Суду у справі № 740/3597/17 стосуються не особливостей проведення певної слідчої дії, але - орієнтирів щодо оцінки результатів слідчої дії.

Отже, відносини, що розглядались у справі № 740/3597/17 та ті, що виникли в зв`язку з дослідженням в межах цього кримінального провадження протоколів пред`явлення обвинувачених для впізнання свідку, є подібними. Таке означає, що висновки щодо застосування норм права, викладені у Постанові Верховного Суду у справі № 740/3597/17, підлягають застосуванню під час оцінки цих доказів.

2.2. Системний аналіз приписів діючого законодавства, що регулюють проведення пред`явлення особи для впізнання, та орієнтири щодо оцінки результатів цієї слідчої дії, що запроваджені у Постанові Верховного Суду у справі № 740/3597/17, доводять таке.

(а) Пред`явлення особи для впізнання - це самостійна слідча (розшукова) дія, яку проводять з метою встановлення тотожності, подібності або відмінності наданої для спостереження і сприйняття особи з тими, яких, зокрема, свідок сприймав як очевидець за певних обставин розслідуваної події.

Сутність цієї дії полягає в тому, що під час її проведення шляхом виділення та порівняння найбільш характерних ознак та особливостей ідеального образу, який зберігається в пам`яті особі, яка впізнає, та зображення такого об`єкту на фотознімку відбувається встановлення тотожності, подібності або відмінності такого ідеального образу із пред`явленою для впізнання особою.

Загальна мета пред`явлення для впізнання полягає в отриманні доказів, які являють собою висновок одного з учасників процесу про результати проведеної ним ідентифікації - тотожності, схожості або відмінності осіб, представлених для ознайомлення, з ознаками особи, що збереглись в його пам`яті.
Іншими словами, легітимною метою пред`явлення особи для впізнання є ототожнення такої особи з тією, яка сприймалась за відповідних обставин особою, яка впізнає.

(б) Нормативна модель пред`явлення для впізнання передбачає безпосередню участь особи, яка впізнає, у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме - у ототожненні особи, яку вона сприймала за відповідних обставин, з особою, яка пред`являється. Шляхами досягнення мети пред`явлення для впізнання є сукупність передбачених статтею 288 Кримінального Процесуального Кодексу України дій, яка є гарантією достовірності результатів слідчої дії. Результат пред`явлення для впізнання оформлюється протоколом.

(в) При цьому отримання від особи, яка впізнає, відомостей про обставини, за яких вона, сприймала іншу особу, під час проведення пред`явлення для впізнання діючим законодавством не передбачене взагалі

Відповідно до орієнтирів, запроваджених у Постанові Верховного Суду у справі № 740/3597/17, отримання від особи, яка впізнає, відомостей про обставини, за яких вона, сприймала іншу особу, слід розцінювати лише як складову належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії пред`явлення для впізнання - не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні частини 2 статті 84 та пункту 3 частини 2 статті 99 Кримінального Процесуального Кодексу України є документом.

3. Наведене дозволяє оцінити відомості, що містяться у протоколах пред`явлення обвинувачених свідку ОСОБА_12 для впізнання за фотознімками, таким чином.

3.1. Свідок ОСОБА_12 під час судового розгляду кримінального провадження безпосередньо судом не допитувався, про його допит у суді сторони, зокрема обвинувачення клопотань не заявляли.

3.2. За такого відомості щодо обставин, за яких ознаки кожного з обвинувачених збереглись в пам`яті цього свідка, в матеріалах кримінального провадження відсутні, сторони, зокрема - обвинувачення - про наявність таких відомостей не посилаються.

Посилання ж про такі обставини, що містяться у протоколі пред`явлення особи для впізнання, не мають в суді доказового значення, адже, як доведено вище, не є самостійним джерелом доказів, але є лише свідченнями дотримання/недотримання під час проведення пред`явлення для впізнання відповідної правової процедури.

Результат же пред`явлення для впізнання встановлення відомостей, за яких особа, яка впізнає, раніше сприймала іншу особу, не передбачає.

З огляду на таке, суд вважає обставини, за яких ознаки кожного з обвинувачених сприймались вказаним свідком, невстановленими.

Таке, з огляду на приписи частини 2 статті 17 Кримінального Процесуального Кодексу України, відповідно до яких сторона обвинувачення зобов`язана довести усі обставини, що мають значення для кримінального провадження поза розумним сумнівом, не дозволяє прийти до висновку про те, що обставини, за яких ознаки кожного з обвинувачених збереглись у пам`яті свідка ОСОБА_12 , мають відношення до цього кримінального провадження.

За такого відомості, що містяться в протоколі від 19 вересня 2017 року пред`явлення кожного з обвинувачених свідку ОСОБА_12 для впізнання за фотознімками, суд вважає такими, що не відповідають закріпленій у статті 85 Кримінального Процесуального Кодексу України вимозі щодо належності доказів.
З огляду на таке ці відомості не можуть бути використаними у суді під час ухвалення вироку по суті справи.

IІ……Прокурором на підтвердження винуватості обвинувачених у вчиненні злочину надані:
-протокол прийняття заяви ОСОБА_9 про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується);
-протокол огляду місця події від 11 лютого 2018 року.
Але вказані документи по суті підтверджують лише факт вчинення відповідних необов`язкових дій протягом досудового розслідування.

Водночас суттєвої інформації про фактичні обставини кримінальних правопорушень, що наразі розглядаються судом, жоден з цих документів не містить.

В зв`язку з таким жоден з цих документів не може бути використаними під час ухвалення вироку, перелічені документи є зайвими. З огляду на таке, під час ухвалення вироку ці документи не використовуються.

Обставини, які пом`якшують покарання кожного з обвинувачених.

1. Як обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд враховує:
-його щире каяття;
-вчинення ним злочину у неповнолітньому віці.

2. Як обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , суд враховує його щире каяття.
Суд також враховує, що мобільний телефон потерпілому був повернутий внаслідок активних дій ОСОБА_5 , з огляду на що як обставину, що пом`якшує його покарання, враховує вчинення ним дій щодо відшкодування шкоди потерпілому.
До того ж, суд на підставі частини 2 статті 66 Кримінального Кодексу України як обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , враховує вчинення ним злочину у молодому віці, адже на момент вчинення злочину, йому ледь виповнилось 19 років.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 або ОСОБА_5 , під час досудового розслідування та судового розгляду цього кримінального провадження встановлено не було.

Мотиви призначення покарання.

А……При визначенні виду та міри покарання, яке слід призначити ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суд, керуючись приписами пункту 1 частини 1 статті 65 Кримінального Кодексу України, виходе з меж, установлених у санкціях частини 2 статті 190, частини 1 статті 125 Кримінального Кодексу України.

І……Вирішуючи питання про межі, установлені у санкції частини 2 статті 190 Кримінального Кодексу України, що мають бути застосовані відносно кожного з обвинувачених, суд враховує таке.

1. Станом на момент вчинення злочину обвинуваченими /на 10 лютого 2018 року/ діяла частина 2 статті 190 Кримінального Кодексу України Закону України в редакції Закону України № 2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року, абзац другий якої (санкція цієї частини) передбачав основні покарання у вигляді:

-штрафу у розмірі від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

-виправних робіт на строк від одного до двох років;

-обмеження волі на строк до п`яти років;

-позбавлення волі на строк до трьох років.

2. 28 листопада 2018 року був прийнятий Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень", пунктом 121 статті 2 якого в абзац 2 частини 2 статті 190 Кримінального Кодексу України вносились зміни.

Відповідно до внесених змін, санкція частини 2 статті 190 Кримінального Кодексу України передбачала основні покарання у вигляді:

-штрафу у розмірі від трьох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

-виправних робіт на строк від одного до двох років;

-обмеження волі на строк до п`яти років;

-позбавлення волі на строк до трьох років.

Цей закон набув чинності 01 липня 2020 року та на теперішній час є чинним.

3. Вирішуючи питання про те, яку редакцію частини 2 статті 190 Кримінального Кодексу України слід застосовувати відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд враховує приписи статті 5 Кримінального Кодексу України, відповідно до яких

Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість /частина 1/.
Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі /частина 2/
Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи /частина 3/

4. З огляду на наведені приписи статті 5 Кримінального Кодексу України, суд враховує, що редакція абзацу 2 частини 2 статті 190 Кримінального Кодексу України в редакції Закону України від 28 листопада 2018 року передбачає збільшення мінімальної межі мінімального з передбачених основних видів покарання, отже - посилює кримінальну відповідальність.
За такого ця редакція абзацу 2 частини 2 статті 190 Кримінального Кодексу України не має зворотної дії в часі, отже - не може застосовуватись до обвинувачених.

Наведене доводить, що до обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 частини 2 статті 190 Кримінального Кодексу України, в редакції Закону України № 2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року, абзац другий (санкції) якої передбачає основні покарання у таких розмірах:
-штрафу у розмірі від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;
-виправних робіт на строк від одного до двох років;
-обмеження волі на строк до п`яти років;
-позбавлення волі на строк до трьох років.

ІІ……Вирішуючи питання про межі, установлені у санкції частини 1 статті 190 Кримінального Кодексу України, що мають бути застосовані відносно ОСОБА_4 , суд враховує що з моменту вчинення злочину обвинуваченим й до теперішнього часу абзац 2 частини 1 статті 125 Кримінального Кодексу України (санкція цієї частини) не змінювалась та передбачали основні покарання у вигляді:

-штрафу у розмірі до п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

-громадських робіт на строк до двохсот годин

-виправних робіт на строк до одного року

Наведене доводить, що до обвинуваченого ОСОБА_4 за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального Кодексу України має бути застосована одна з таких санкцій.
Б……Визначаючи в окреслених вище межах покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд доходе такого.

І……При визначенні виду та міри покарання, які слід застосувати відносно цього обвинуваченого, суд, керуючись приписами статей 65 - 67, 103 Кримінального Кодексу України, враховує ступень суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують його відповідальність, а також його вік, умови життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості його особи.

В зв`язку із цим суд враховує таке.

1. Оцінюючи ступінь суспільної небезпеки злочинів, вчинених ОСОБА_4 , суд враховує таке.

Вчинений ним злочин, передбачений частиною 2 статті 190 Кримінального Кодексу України статтею 12 Кримінального Кодексу України відносить до категорії нетяжких; вчинений ним злочин, передбачений частиною 1 статті 125 Кримінального Кодексу України наразі законом є віднесеним до кримінальних проступків.

Суд враховує також характер усіх вчинених цим обвинуваченим дій, коло осіб, у якому вони були вчиненими (а саме - вони були вчиненими серед осіб віком 18-19 років) та їх спрямованість (а саме - вони були спрямовані на заволодіння саме мобільним телефоном). Та аналізуючи усі ці обставини, суд відзначає, що вчинені цим обвинуваченим злочини вочевидь межують з дитячими пустощами.

Суд враховує також, що заподіяна злочинами шкода є повністю відшкодованою; претензій до цього обвинуваченого в зв`язку із вчиненими злочинами потерпілий не має.

Враховує суд й провідну роль ОСОБА_4 у вчиненні спільного із ОСОБА_5 злочину.

2. Оцінюючи відомості про особу ОСОБА_4 , суд враховує таке.

2.1. ОСОБА_4 народився у селі Мирне Миколаївського району Миколаївської області, в подальшому мешкав у селах Нечаяне та Радгоспне Миколаївського району Миколаївської області, у тому ж районі закінчив середню школу.

2.2. Далі він переїхав до міста Миколаїв, де вступив до Миколаївського професійного суднобудівного ліцею, під час навчання у якому й вчинив злочини, що наразі розглядаються судом.

2.3. Протягом періоду з 15 травня 2018 року до 06 листопада 2019 року ОСОБА_4 проходив строкову військову службу у лавах Національної Гвардії України; під час проходження служби протягом двох тижнів у складі військового підрозділу брав участь у забезпеченні проведення Операції Об`єднаних Сил.

За місцем служби обвинувачений характеризувався виключно позитивно. У характеристиці відзначається, що він зарекомендував себе, як відповідальний військовослужбовець; вимоги Статутів Збройних Сил України в обсязі займаної посади знав добре, завжди дотримувався їх під час служби; накази виконував точно, старанно, вчасно, до командирів ставився з повагою; до виконання покладених на нього завдань відносився завжди відповідально; службові обов`язки виконував старанно.

2.4. Після демобілізації обвинувачений має постійне місце проживання, працює неофіційно за наймом на будівництві, має стабільне джерело доходів.

Він підтримує нормальні стосунки із своєю родиною.

На обліках в лікарів психіатра та нарколога він не перебуває, раніше не вчиняв злочинів та не судився.

Стосунків з особами, схильними до вчинення злочинів або такими, що мають кримінальне минуле, він не підтримує.

Наведене у сукупності доводить, що обвинувачений вчинив злочини через свою недостатню зрілість та складнощі в адаптації, пов`язані із зміною укладу життя, до того ж - лише внаслідок випадкового збігу обставин

ІІ….. Наведене доводить, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання таким чином.

1. Наведені вище обставини, що впливають на призначення покарання ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про наявність в цьому випадку обставин, які свідчать про зниження суспільної небезпеки вчиненого ним злочину або його особи такою мірою, що таке потягло б призначення йому покарання у розмірі, що є меншим за передбачені санкціями частини 1 статті 125, частини 2 статті 190 Кримінального Кодексу України.

2. Разом із цим, перелічені обставини, що пом`якшують покарання цього обвинуваченого, сукупно з встановленими вище характером суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, відомостями про його особу та причинами, що потягли вчинення злочину ОСОБА_4 , доводять, що йому має бути призначене покарання мінімальне з передбачених санкціями вказаний частин вказаних статей Кримінального Кодексу України виду, а саме - у вигляді штрафу.

Отже, обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання:
-за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального Кодексу України - у вигляді штрафу у розмірі 40 неоподатковуваних доходів громадян;
-за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 190 Кримінального Кодексу України /в редакції Закону України № 2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року/ - у вигляді штрафу у розмірі 60 неоподатковуваних доходів громадян

3. Далі суд враховує, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 49 Кримінального Кодексу України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку (яким є кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 125 Кримінального Кодексу України) і до дня набрання вироком законної сили минуло 2 роки.

При цьому відповідно до частини 5 статті 74 Кримінального Кодексу України після сплинення цих строків особа звільняється від покарання за вироком суду.

ОСОБА_4 ж засуджується за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального Кодексу України, 10 лютого 2018 року. Отже - строк давності притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення цього кримінального проступку сплинув 10 лютого 2020 року.
За такого ОСОБА_4 від покарання за вчинення цього кримінального проступку слід звільнити.

4. Таке виключає можливість під час ухвалення вироку по цій справі призначити цьому обвинуваченому покарання за сукупністю злочинів із застосування статті 70 Кримінального Кодексу України.

Отже, ОСОБА_4 слід призначити остаточне покарання у вигляді штрафу у розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (у сумі 1.060 грн.)

В……Визначаючи в окреслених вище межах покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд доходе такого.

І……При визначенні виду та міри покарання, які слід застосувати відносно цього обвинуваченого, суд, керуючись статтею 65 Кримінального Кодексу України, враховує ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, відомості про особу цього обвинуваченого та обставини, що пом`якшують його покарання.

1. Оцінюючи ступінь суспільної небезпеки злочину, вчиненого ОСОБА_5 , суд враховує таке.

Вчинений ним злочин статтею 12 Кримінального Кодексу України відносить до категорії нетяжких.

Суд враховує також характер усіх вчинених цим обвинуваченим дій, коло осіб, у якому вони були вчиненими (а саме - вони були вчиненими серед осіб віком 18-19 років) та їх спрямованість (а саме - вони були спрямовані на заволодіння саме мобільним телефоном). Та аналізуючи усі ці обставини, суд відзначає, що вчинені цим обвинуваченим злочини вочевидь межують з дитячими пустощами.

Суд враховує також, що заподіяна злочинами шкода є повністю відшкодованою; претензій до цього обвинуваченого в зв`язку із вчиненими злочинами потерпілий не має.

Враховує суд й вкрай незначну роль ОСОБА_5 у вчиненні спільного з ОСОБА_4 злочину, а саме - те, що його роль була вкрай пасивною та фактично не передбачала вилучення майна в потерпілого.

2. Оцінюючи відомості про особу ОСОБА_5 , суд враховує таке.

ОСОБА_5 народився у селі Мирне Миколаївського району Миколаївської області, де мешкає до теперішнього часу разом із матір`ю.

За місцем проживання він характеризується позитивно; на обліках в лікарів психіатра та нарколога він не перебуває, раніше не вчиняв злочинів та не судився.

Стосунків з особами, схильними до вчинення злочинів або такими, що мають кримінальне минуле, він не підтримує.

Наведене у сукупності доводить, що обвинувачений вчинив злочини через свою недостатню зрілість та складнощі в адаптації, пов`язані із зміною укладу життя, до того ж - лише внаслідок випадкового збігу обставин

ІІ….. Наведене доводить, що обвинуваченому ОСОБА_5 слід призначити покарання таким чином.

1. Наведені вище обставини, що впливають на призначення покарання ОСОБА_5 не дають підстав для висновку про наявність в цьому випадку обставин, які свідчать про зниження суспільної небезпеки вчиненого ним злочину або його особи такою мірою, що таке потягло б призначення йому покарання у розмірі, що є меншим за передбачені санкціями частини 1 статті 125, частини 2 статті 190 Кримінального Кодексу України.

2. Разом із цим, перелічені обставини, що пом`якшують покарання цього обвинуваченого, сукупно з встановленими вище відомостями про характером суспільної небезпеки вчиненого ним злочину та його роль у вчиненні злочину, а також - про причини, що потягли вчинення злочину ОСОБА_5 , доводять, що йому має бути призначене покарання мінімального з передбачених санкцією частини 2 статті 190 Кримінального Кодексу України /в редакції Закону України № 2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року/.

Отже, ОСОБА_5 слід призначити остаточне покарання у вигляді штрафу у розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (у сумі 1.060 грн.)

Вирішення питання про долю речових доказів.

Речовий доказ у справі - мобільний телефон марки "Xiaomi Redmi 4x" - як майно, що було предметом кримінального правопорушення - на підставі пункту 5 частини 9 статті 100 Кримінального Процесуального Кодексу України слід повернути його власнику - ОСОБА_9 .

Судові витрати в межах цього кримінального провадження відсутні.

Цивільний позов в межах цього кримінального провадження не заявлявся.

Запобіжний захід в межах цього кримінального провадження не обирався.

Керуючись ст.ст. 368, 373-376 Кримінального Процесуального Кодексу України, суд, -

З А С У Д И В :

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 190 /в редакції Закону України № 2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року/ Кримінального Кодексу України та призначити йому покарання за вчинення цього злочину у вигляді штрафу у розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (у сумі 1.060 грн.).

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального Кодексу України та призначити йому покарання за вчинення цього злочину у вигляді штрафу у розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
На підставі частини 5 статті 74 Кримінального Кодексу України звільнити ОСОБА_4 від покарання, призначеного за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального Кодексу України, за сплиненням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення цього злочину.

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 190 /в редакції Закону України № 2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року/ Кримінального Кодексу України та призначити йому покарання за вчинення цього злочину у вигляді штрафу у розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (у сумі 1.060 грн.).
Речовий доказ у справі - мобільний телефон марки "Xiaomi Redmi 4x" - повернути його власнику - ОСОБА_9 .

Вирок може бути оскарженим до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з моменту його проголошення.

СУДДЯ = ОСОБА_13 =

01.11.2021