Справа № 159/527/16-к Провадження №11-кп/802/102/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:п.6 ч.2 ст. 115 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу Волинської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області 17 червня 2021 року

В С Т А Н О В И В
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сереховичі Старовижівського району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, який не працює, востаннє судимого вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2015 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ст.ст. 70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців та штрафу у розмірі 1000 грн., відбув покарання у виді позбавлення волі 04 вересня 2018 року та штраф сплатив 23 квітня 2021 року

засуджено за вчинення злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України і призначено йому покарання:

за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності;

за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_7 до відбуття визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності.

На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за попереднім вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2015 року більш суворим за новим вироком, остаточно ОСОБА_7 до відбуття визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності.

У строк покарання остаточно призначеного ОСОБА_7 за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховано повністю відбуте ним покарання у виді позбавлення волі за вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2015 року.

Запобіжний захід застосований щодо ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередній у вигляді тримання під вартою.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з дня постановлення вироку, тобто 17 червня 2021 року, зарахувавши на підставі ч. 5 ст.72 КК України в строк покарання термін його попереднього ув`язнення, період з дня його фактичного затримання, тобто з 07 жовтня 2015 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави витрати пов`язані із залученням експертів для проведення двох дактилоскопічних експертиз в сумі по 491 (чотириста дев`яносто одній) грн. 04 коп., кожна, чотирьох імунологічних експертиз в сумі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн., 768 (сімсот шістдесят вісім) грн., 691 (шістсот дев`яносто одна) грн. 20 коп., 691 (шістсот дев`яносто одна) грн. 20 коп., відповідно, експертизи волосся в сумі 1228 (одна тисяча двісті двадцять вісім) грн. 80 коп., судової молекулярно - генетичної експертизи в сумі 4985 (чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн. 82 коп., а всього на загальну суму 10499 (десять тисяч чотириста дев`яносто дев`ять) грн. 10 коп.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди - задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 500000 (п`ятсот тисяч) грн., матеріальну шкоду в сумі 5790 (п`ять тисяч сімсот дев`яносто) грн.

Вироком вирішено питання про долю речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 засуджений за вчинення умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчиненого з корисливих мотивів, кримінального правопорушення (злочину), передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, а також умисного нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством небезпечним для життя особи, яка зазнала нападу із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, тобто кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, при таких обставинах/

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , 30 вересня 2015 року, приблизно о 16 год., усвідомлюючи значення та суспільно-небезпечний характер власних дій, керуючись метою умисного протиправного заподіяння смерті знайомій ОСОБА_10 та заволодіння її майном, з корисливих мотивів, з метою неповернення останній боргу в сумі 300 грн., за взяті для реалізації 3 (три) футболки, вартістю 100 грн., кожна, та з метою вподальшому заволодіння особистими речами потерпілої, шляхом обману, заманив її у безлюдне місце - лісосмугу, що в кінці АДРЕСА_3 , де вчинив раптовий напад на останню поєднаний із насильством, яке виразилося у нанесенні не менше 4-х ударів в тіло ОСОБА_10 , при цьому, застосував предмет з колюче-ріжучими властивостями, заподіявши їй тілесні ушкодження у вигляді множинних колото-різаних ран, а саме: шиї 1 -го, лівого плеча 1- го, тулуба - поперекової ділянки 2-х з розвитком масивної крововтрати, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 204 від 18 листопада 2015 року, за ступенем тяжкості, стосовно живої особи, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя, чим заподіяв смерть ОСОБА_10 , яка настала від вищезазначених множинних колото-різаних ран.

Усунувши перешкоду доступу до матеріальних цінностей ОСОБА_10 , шляхом вбивства останньої, ОСОБА_7 заволодів належними їй мобільним телефоном марки "LENOVO-S820", вартістю 2000 грн., з двома сім-картками вартістю 15 грн., кожна та ключами від квартири, де проживала потерпіла по АДРЕСА_4 та вподальшому, керуючись єдиним продовжуваним умислом на заволодіння майна, проник у вищезазначену квартиру, звідки викрав нетбук марки "Асег Асріге Оnе 722-С6Сkk", с/н LUSFTOС07521617DА93400 в комплекті із зарядним пристроєм, вартістю 3475 грн., а всього заволодів майном ОСОБА_10 , з врахуванням неповернутого боргу, на загальну суму 5790 грн.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений і його захисник в апеляційних скаргах, вважають його незаконним, необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, істотними процесуальними порушеннями вимог КПК України.

Як вважають апелянти зі сторони захисту, наданими органом досудового розслідування доказами у відповідному об`ємі, які досліджені місцевим судом, не доводиться поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Обвинувачення в цілому побудоване на припущеннях, а тому висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 помилкові.

Суд необґрунтовано відхилив показання обвинуваченого, надані безпосередньо в судовому засіданні, у яких він повністю заперечив свою причетність до вчинення інкримінованих злочинів, а іншими доказами його винуватість не доводиться.

В особистій апеляційній скарзі обвинувачений посилається на застосування щодо нього працівниками поліції та прокуратури недозволених методів досудового розслідування, і такі ж його доводи були висловлені суду першої інстанції, однак не були ним перевірені в належний спосіб.

Крім того обвинувачений вважає призначене йому покарання явно несправедливим внаслідок надмірної суворості, а задоволений судом цивільний позов потерпілого в частині стягнення з нього моральної шкоди у відповідній сумі необґрунтованим.

Захисник ОСОБА_8 посилається також на невірну оцінку місцевим судом показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , що призвело до помилкових висновків про винуватість у вчиненні злочинів його довірителя.

У зв`язку з наведеним обвинувачений ОСОБА_7 і його захисник кожен, зокрема, просять скасувати оскаржений вирок, призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор оскаржує вирок суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості кримінального правопорушення.

Як вважає прокурор місцевий суд, при призначенні покарання ОСОБА_7 , не врахував його особу, який не визнав свою винуватість, у вчиненому не розкаявся, неодноразово притягався за вчинення умисних корисливих злочинів, що свідчить про його особливу суспільну небезпечність, ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, зокрема, вбивства, його корисливого мотиву, спосіб вчинення, незворотні наслідки у виді смерті людини. Зазначене вказує на невиправдану м`якість призначеного йому основного покарання за п.6 ч.2 ст. 115 КК України у розмірі 15 років позбавлення волі, та неспівмірність із вчиненим.

Прокурор просить вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2021 року скасувати, ухвалити новий, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187 КК України, та призначити йому покарання за: п.6 ч.2 ст. 115 КК України - довічне позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна; ч.4 ст. 187 КК України - 15 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_7 до відбуття визначити покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності.

На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання за попереднім вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2015 року більш суворим за новим вироком, остаточно ОСОБА_7 до відбуття визначити покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна на праві приватної власності.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, обвинуваченого і його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги, просили їх задовольнити, скаргу прокурора повністю заперечили, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив відхилити наведені в апеляційних скаргах обвинуваченого і його захисника доводи, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав встановленим, що ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення передбачені п. 6 ч.2 ст. 115 КК України - умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з корисливих мотивів та ч.4 ст. 187 КК України - напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень. І такий висновок колегія суддів апеляційного суду вважає правильним та таким, що підтверджується сукупністю зібраних доказів, перевірених у судовому засіданні в установленому кримінальним процесуальним законом порядку та належно оцінених у судовому рішенні судом у їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Такий висновок відповідає наведеними у вироку показаннями свідків, потерпілого, письмовим документам, зокрема, протоколу огляду місця події з доданою фототаблицею від 06 жовтня 2015 року, протоколу огляду трупа з доданою фототаблицею від 06 жовтня 2015 року, протоколу пред`явлення особи для впізнання від 18 грудня 2015 року, протоколу проведення слідчого експерименту 25 грудня 2015 року, протоколу тимчасового доступу до речей і документів у приміщенні ломбарду "Заставно-кредитний дім" від 15 жовтня 2015 року, протоколу добровільної видачі ОСОБА_16 07 жовтня 2015 року мобільного телефону, висновкам судових експертиз, а саме: судово-медичної та додаткової судово-медичної експертиз № 204 від 18 листопада 2015 року та №204 А від 23 листопада 2015 року, судових імунологічних експертиз № 636/636 від 22 жовтня 2015 року, № 637/637 від 27 жовтня 2015 року, № 635/635 від 26 жовтня 2015 року, № 652/652 від 22 жовтня 2015 року, судової медико-криміналістичної експертизи № 92-МК від 05 січня 2016 року, судово-психіатричної експертизи № 318 від 22 жовтня 2015 року, судової медико-біологічної експертизи № 695/695 від 26 листопада 2015 року, судової молекулярно-генетичної експертизи № 10/760 від 14 січня 2016 року, а також іншим матеріалам кримінального провадження.

Місцевий суд з достатньою повнотою перевірив всі доводи сторін в судовому засіданні, виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, доводи сторін, під час судового розгляду, отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Як вбачається з матеріалів судового провадження обвинувачений ОСОБА_7 як в суді першої інстанції, так і апеляційної своєї винуватості у вчиненні злочинів, передбачених п.6 ч.2 ст. 115 та ч. 4 ст. 187 КК України, не визнавав. При цьому доводи апеляційних скарг про непричетність ОСОБА_7 до вчинення вищевказаних кримінальних правопорушень належним чином перевірялися судом першої інстанції та обґрунтовано визнані такими, що суперечать дослідженим у судовому засіданні обставинам і спростовуються перевіреними у кримінальному провадженні доказами.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї причетності до вчиненого, його винуватість беззаперечно доводиться сукупністю зібраних та перевірених судом на предмет належності та допустимості доказів, та встановлюється, зокрема з аналізу показань допитаних потерпілого, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 та інших, інформації, отриманої з каналів зв`язку в порядку тимчасового доступу до них щодо вхідних вихідних телефонних дзвінків обвинуваченого на момент вчиненого вбивства з прив`язкою до базових станцій, зафіксованої на відповідних носіях, яка досліджена місцевим судом, обставинами збуту речей - мобільного телефону, ноутбука, належних вбитій ОСОБА_10 , які були вилучені у свідка ОСОБА_16 та ломбарді, саме обвинуваченим ОСОБА_7 безпосередньо або через свідка ОСОБА_12 у день вчинення вбивства, через незначний проміжок часу, який не перевищує трьох годин.

На переконання апеляційного суду беззаперечним доказом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні вбивства ОСОБА_10 є сліди крові вбитої на одязі обвинуваченого. Це зокрема стверджується висновком судової імунологічної експертизи № 637/637 від 27 жовтня 2015 року, який є науково-обгрунтованими та піддавати його сумніву у суду підстав немає, і яким встановлено, що кров ОСОБА_10 відноситься до групи АВ (ІV), кров ОСОБА_7 відноситься до групи А (ІІ). На джинсах синього кольору з ременем, парі кросівок синього кольору марки "АДІДАС", які добровільно 7 жовтня 2015 року надав підозрюваний ОСОБА_7 , і в які, як встановлено органом досудового розлідування, він був одягнений та взутий 30 вересня 2015 року, виявлено кров, яка відноситься до групи АВ (ІV), яка може походити від ОСОБА_10 , також зазначено, що штани та кросівки підлягали хімічному впливу (прасуванню).

Окрім того, своїми показаннями обвинувачений частково викриває себе, оскільки не заперечує обставини перебування з потерпілою ОСОБА_10 30 вересня 2015 року за обставин місця та часу її вбивства, однак за його власною версією подій, вбивство ОСОБА_10 спричинив свідок ОСОБА_14 .

Суд вважає доводи обвинуваченого, у яких той звинувачує в убивстві ОСОБА_10 свідка ОСОБА_14 , котрий як встановлено слідством їхав з обвинуваченим та померлою в одному маршрутному таксі та вийшов з ними на кінцевій зупинці в районі Льонзаводу в м. Ковелі, такими що суперечать дослідженим судом доказам. В цілому, як вважає судова колегія, наведене є нічим іншим як способом уникнення відповідальності за вчинені особливо тяжкі злочини, а тому відхиляється судом.

Сам свідок ОСОБА_18 , допитаний місцевим судом, показав, що дійсно 30 вересеня 2015 року в період часу з 13 до 15 год. він повертався з району "Черемушок" маршрутним автобусом на Бахів-2 додому до батьків, де проживає. В салоні марштурки зустрів ОСОБА_7 з незнайомою дівчиною. Всі троє вийшли на кінцевій зупинці, разом направились грунтовою дорогою в сторону с. Бахів. Однак, пройшовши відповідну частину дороги, вони розійшлись, він повернув дорогою правіше, і пішов до будинку батьків, обвинувачений з дівчиною лівіше. Про вбивство дівчини дізнався пізніше через деякий час.

Апеляційний суд вважає, що відсутні жодні підстави щоб не приймати до уваги показання свідка, оскільки ці показання послідовні та чіткі, стверджені протоколом слідчого експерименту від 25 грудня 2015 року, проведеного з цим свідком.

Окрім того, висловлені апелянтом у своїй скарзі доводи про можливу причетність до вчинення даного злочину іншої особи перевірялись місцевим судом, за результатами чого не знайшли свого підтвердження, і така версія сторони захисту спростована матеріалами кримінального провадження з наведенням обґрунтованих мотивів її неприйняття.

Доводи ОСОБА_7 про недоведення ні органом обвинувачення, ні судом умислу на вбивство ОСОБА_10 є недостатніми. Так матеріали кримінального провадження у їх взаємозв`язку переконливо свідчать, що мотивом на позбавлення життя ОСОБА_10 у діях обвинуваченого є корисливий мотив.

Так, аналіз доказів дає підстави стверджувати, що ОСОБА_7 , переслідуючи ціль на неповернення боргу в сумі 300 грн. та з метою заволодіння її матеріальними цінностями, наніс ОСОБА_10 не менше 4-х ударів в тіло, при цьому, застосував предмет з колюче-ріжучими властивостями, заподіявши їй тілесні ушкодження у вигляді множинних колото-різаних ран, а саме: шиї 1 -го, лівого плеча 1- го, тулуба - поперекової ділянки 2-х з розвитком масивної крововтрати, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 204 від 18 листопада 2015 року, за ступенем тяжкості, стосовно живої особи, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя, чим заподіяв смерть ОСОБА_10 , яка настала від вищезазначених множинних колото-різаних ран. Після скоєння вбивства, заволодів її мобільним телефоном "LENOVO-S820" з сім-картками та ключами від квартири, де вона мешкала, після чого прибув до квартири, де, реалізуючи свій умисел, заволодів її майном - нетбуком марки "Асег Асріге Оnе 722-С6Сkk", с/н LUSFTOС07521617DА93400 в комплекті із зарядним пристроєм, на загальну суму з врахуванням неповернутого боргу, - 5790 грн.

В подальшому, належне потерпілій ОСОБА_10 майно, а саме: мобільний телефон марки "LENOVO-S820" був виявлений та вилучений у свідка ОСОБА_16 , якого той придбав у ОСОБА_12 . Як встановлюється з показань цього свідка та свідка ОСОБА_12 , вказаний мобільний телефон був проданий ОСОБА_12 . ОСОБА_7 у кінці вересня 2015 року за 350 грн. Викрадений з квартири ОСОБА_10 нетбук виявлено та вилучено в ломбарді "Заставно-кредитний дім" за адресою: м. Ковель, вул. Сагайдачного, 6а, який як підтверджується Договором 463-15014757 від 30 вересня 2015 року, час 18:31 год. був зданий саме обвинуваченим ОСОБА_7 , і він же отримав за нього грошовий кредит в сумі 1600 грн., після чого згідно договору від 30 вересня 2015 року, час 21:01 год., ОСОБА_7 переоформив договів застави нетбука марки "Асег Асріге Оnе 722-С6Сkkс модель Р1VЕ6 та отримав грошовий кредит в сумі 300 грн.

Таким чином, встановлені судом фактичні обставини переконливо свідчать про те, що ОСОБА_7 під час нападу на потерпілу та позбавлення її життя керувався саме корисливим мотивом, оскільки у нього було бажання уникнути матеріальних витрат та отримати матеріальні блага для себе, тому суд дійшов правильного висновку про те, що дії обвинуваченого були обумовлені саме корисливим мотивом.

Вчинене з корисливих мотивів умисне вбивство кваліфікується в разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага, уникнути матеріальних витрат або досягти іншої матеріальної вигоди. Сукупність злочинів матиме місце в тому випадку, коли винний вчиняє умисне вбивство під час нападу або зразу ж після нього з метою заволодіння або утримання майна. За таких обставин вчинене слід кваліфікувати як умисне вбивство з корисливих мотивів (п. 6 ч. 2 ст. 115 КК) та розбій (ч. 4 ст. 187 КК).

Таким чином кваліфікація його дій за п.6 ч.2 ст.115 та ч.4 ст.187 КК України є вірною.

Наведені вище докази узгоджуються між собою щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_7 злочинів, передбачених п.6 ч.2 ст. 115 та ч.4 ст. 187 КК України, а тому в суду не було підстав ставити під сумнів їх належність, допустимість і достатність. Зазначені докази в своїй сукупності та їх логічному поєднанні викривають обвинуваченого ОСОБА_7 та не викликають жодних вагань у доведеності його винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень за критерієм «поза розумним сумнівом», і їх обґрунтовано взято судом до уваги при ухваленні судового рішення.

Недостатніми суд вважає посилання апелянта щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону з підстав не роз`яснення йому права на суд присяжних.

Кримінальне провадження в суді присяжних за своєю правовою природою є особливим порядком кримінального провадження, покликаним забезпечити додаткові гарантії особам, обвинуваченим у вчиненні найбільш тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вимоги ст.384 КПК України щодо роз`яснення права на суд присяжних спрямовані на забезпечення ефективної реалізації обвинуваченим свого права завдяки своєчасній поінформованості і наданні йому реальної можливості ініціювати питання про особливий порядок судового розгляду.

Як видно з журналу судового засідання від 26.09.2016 (т.6 а.к.п. 16), місцевий суд в присутності захисника ОСОБА_19 роз`яснив обвинуваченому можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних, однак ОСОБА_7 відмовився від такого порядку розгляду, отже суд не порушив вимоги ч. 1 ст. 384 КПК України.

В задоволенні клопотання щодо повторного виклику та допиту свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 колегією суддів першої інстанції відмовлено з наведенням відповідних обґрунтувань, з якими погоджується суд апеляційної інстанції. Зазначені свідки викликались до суду, надали показання, захист мав можливість задавати запитання цим свідкам, переконливих мотивів необхідності їх повторного виклику з посиланням на докази, що можуть мати значення в процесі доказування та могли бути отримані в результаті їх повторного допиту не наведено.

З огляду на те, що доцільність повторного виклику свідків ініціатор клопотання не довів, та не вказав яке доказове значення вони мають для кримінального провадження, а повідомив лише свої суб`єктивні висновки про начебто доведення факту відсутності в нього боргу перед ОСОБА_20 , а тому і умислу на позбавлення її життя, суд апеляційної інстанції не вбачає порушення права на захист обвинуваченого у зв`язку з відмовою судом першої інстанції в повторному виклику цих свідків. Як вже стверджувалось, матеріалами кримінального провадження безсумнівно доводяться обставини заволодіння ОСОБА_7 майном померлої після заподіяння їй смерті, та корисливі спонукання його протиправних діянь.

Твердження засудженого ОСОБА_7 про те, що під час досудового розслідування кримінального провадження співробітниками поліції до нього було застосовано фізичне насильство з метою схилити до дачі визнавальних показань, суд знаходить безпідставними.

Для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, така заява має бути «небезпідставною». Тобто особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати певне підтвердження цим обставинам або, якщо це не можливо з об`єктивних причин, повідомити інформацію, яка дає можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника настільки надмірний тягар доведення, однак за відсутності інформації, яка дає можливість її перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і не створює обов`язку проведення розслідування такої заяви.

При цьому колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на відсутність у матеріалах провадження будь-яких заяв від обвинуваченого чи його захисника щодо застосування до ОСОБА_7 неправомірних дій з боку працівників поліції під час досудового розслідування вказаного провадження. Окрім того будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин ні захисником, ні ОСОБА_7 до суду не надано.
Таким чином, матеріалами кримінального провадження не підтверджено тверджень обвинуваченого про застосування до нього під час досудового розслідування недозволених методів слідства.

Логічним є те, що ОСОБА_7 самостійно чи з допомогою захисника, як зацікавлена особа мав би прагнути скористатися своїм правом на оскарження дій працівників органів досудового розслідування, у разі дійсного порушення прав підозрюваного, як про це зазначає в апеляційній скарзі, чого останній впродовж тривалого часу не зробив з невідомих суду причин.

Вищевказані обставини свідчать про відсутність у сторони захисту реального бажання донести до суду факти можливого порушення вимог КПК України, що за доводами обвинуваченого, мало місце під час проведення досудового розслідування.

При цьому колегією суддів враховується, що місцевий суд, дотримуючись принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів, передбаченого ст. 23 КПК України, досліджував та сприймав докази безпосередньо. Висновки суду першої інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_7 не ґрунтуються на доказах, які отримані на підставі показань, наданих обвинуваченим під час досудового розслідування.

Неприйнятними є також твердження обвинуваченого про порушення права на захист під час затримання.

Відповідно до ст. 49 КПК України слідчий, прокурор, суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо відповідно до вимог статті 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника.

Обов`язкова участь захисника залежить від тяжкості кримінального правопорушення, щодо якого здійснюється кримінальне провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України, злочин у вчиненні якого підозрювався ОСОБА_7 відноситься до категорії особливо тяжких. Слід враховувати, що визначення початкового моменту виникнення обов`язку щодо забезпечення захисника згідно з ч. 1 ст. 52 КПК України залежить від набуття особою процесуального статусу підозрюваного.

Як вбачається з протоколу затримання ОСОБА_7 як особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, останнього з моменту затримання було забезпечено захисником з Регіонального центру з надання безоплатної правової допомоги у Волинській області, що підтверджується також відповідною постановою слідчого про залучення захисника (т. 2 а.к.п 212-215).

Місцевий суд у вироку належно оцінив надані сторонами докази, які в сукупності та у взаємозв`язку доводять вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів. Ті обставини, що органом досудового розслідування не було віднайдено знаряддя вбивства ОСОБА_10 , і в приміщенні квартири померлої відсутні сліди пальців рук обвинуваченого ОСОБА_7 не спростовують його причетності до злочинів, і не можуть слугувати підставою для скасування оскарженого вироку.

Версія обвинуваченого про те, що він не перебував після вчинення вбивства ОСОБА_10 у квартирі за місцем проживання останньої перевірялась судом першої інстанції, і обґрунтовано визнана такою, що суперечить дослідженій інформації, знятій з каналів зв`язку. Суд відхиляє доводи сторони захисту щодо нібито існуючих неточностей та розбіжностей досліджених доказів, якими суд обґрунтував винуватість ОСОБА_7 .

При цьому апеляційний суд констатує, що всі доводи апеляційних скарг захисту зводяться до незгоди з висновками місцевого суду щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку, але при цьому ні обвинувачений, ні захисник не наводять переконливих доводів, які б зобов`язували апеляційний суд або давали можливість повторно дослідити докази у справі, чи дати таким протилежно іншу оцінку.

За наведених вище обставин, доводи обвинуваченого і його захисника про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та доказам у кримінальному провадженні, яким на думку захисту судом першої інстанції дана невірна оцінка, апеляційний суд визнає декларативними та безпідставними, а посилання апеляційних скарг обвинуваченого і захисника не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи та задоволенню не підлягають, оскільки викладені виключно з метою уникнення обвинуваченим справедливого покарання за вчинені особливо тяжкі злочини.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність скасування вироку суду в частині призначеного ОСОБА_7 за п.6 ч.2 ст. 115 та ч.4 ст. 187 КК України покарання, в межах ст. 404 КПК України, апеляційний суд, не знаходить їх достатньо переконливими, та не вбачає підстав для їх задоволення.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

При призначенні покарання, яке ОСОБА_7 має відбувати реально, суд правильно врахував, що він вчинив умисні насильницькі особливо тяжкі злочини проти життя людини, характер та кількість завданих потерпілій тілесних пошкоджень, що свідчить про її незвичайні страждання та больові відчуття та особливу суспільну небезпеку скоєного.

Окрім того, місцевим судом враховано особу обвинуваченого, а саме те, що він своєї вини у вчиненому не визнав, у скоєному не розкаявся, має негативну характеристику, надану дільничним інспектором та посередню за місцем проживання, є раніше судимою особою, незворотні наслідки вчинених злочинів, а також думку потерпілого ОСОБА_9 , відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, та призначено покарання, ближче до максимальної санкції, передбаченої п. 6 ч. 2 ст. 115 та ч.4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на певний строк, що не суперечить вимогам ст. 50, 65 КК України.

Апеляційним судом встановлено, що наведені судом першої інстанції обставини при обранні виду і міри заходу примусу, та визначення остаточного покарання на підставі ч.1 ст. 70 КК України у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна, ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи. При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання.

При цьому, в аспекті доводів апеляційної скарги прокурора щодо призначення ОСОБА_7 за п.6 ч.2 ст. 115 КК України явно несправедливого покарання, та необхідності призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі, суд зазначає наступне.

ККС ВС у постанові від 09.10.2018. (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Санкцією ч.2 ст.115 КК України передбачено можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі.

За приписами ч.1 ст.64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Окрім цього у постанові від 18.09.2018 (справа №367/6965/15-к) ККС ВС роз`яснив, що покарання у виді довічного позбавлення волі є тим видом покарання, що застосовується у випадках, коли необхідність такого призначення обумовлюється особливими обставинами, що обтяжують відповідальність, та виключно небезпечністю особи винного. Довічне позбавлення волі призначається з урахуванням таких даних, як наявність судимостей в особи, з урахуванням негативних характеристик з місця проживання, що в свою чергу, свідчить про небажання особи стати на шлях виправлення і, як наслідок, нехтування загальнолюдськими цінностями, зокрема, життям людини.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на відповідний строк, з урахуванням всіх обставин кримінального провадження, дій обвинуваченого під час та після вчинення злочину, позбавлення життя особи, що гарантоване Конституцією України та є найвищою соціальною цінністю держави, вчинене з корисливим мотивом, урахувавши особу обвинуваченого, а тому доводи апеляційної скарги прокурора щодо призначення йому найвищої міри покарання не підлягають задоволенню.

Крім того, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про необґрунтованість стягнення із нього 500 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди також не є слушними.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями, зокрема, підозрюваного або обвинуваченого.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Так, за ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 3 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала через протиправну поведінку щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених ч. 2 цієї статті.

При цьому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яку слід стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого, суд першої інстанції врахував тяжкість вчинених злочинів, ступінь вини обвинуваченого, глибину фізичних і душевних страждань потерпілого, зміни в його повсякденному житті, порушення нормальних життєвих зв`язків, і встановив на вимогах розумності та справедливості її у розмірі 500 000 грн.

На думку апеляційного суду, місцевий суд визначив розмір моральної шкоди з дотриманням принципів справедливості, виваженості та розумності.

Суд апеляційної інстанції констатує відсутність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Отже, підстав скасування вироку та задоволення апеляційних скарг колегія суддів не вбачає, у звязку з чим вирок місцевого суду слід залишити без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу Волинської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області 17 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом, а засудженим ОСОБА_7 в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий

Судді