ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1986/21 Справа № 210/1418/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника
цивільного відповідача ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000694 за апеляційними скаргами представника цивільного відповідача ОСОБА_10 , який діє в інтересах ПрАТ Страхова компанія ВУСО, обвинуваченої ОСОБА_7 , прокурора Криворізької центральної окружної прокуратури ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_9 на вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 травня 2021 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кривого Рогу, громадянку України, не працює, одружена, раніше не судима, зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченої у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 травня 2021 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, призначеного за даним вироком на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у вигляді особистого зобов`язання залишено без змін до набрання вирок законної сили.
Цивільний позов задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія « ВУСО» , юридична адреса: 03150, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31, на користь ОСОБА_9 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , майнову шкоду в розмірі 100000 (сто тисяч) грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_9 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , майнову шкоду в розмірі 72999 (сімдесят дві тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн. 93 (коп) та 100000 (сто тисяч) грн. моральної шкоди.
В іншій частині позову відмовлено.
Скасовано арешт на мотоцикл «SOUL ZCC 124F» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 належить ОСОБА_12 , накладений ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.09.2016 року.
Скасовано арешт на автомобіль «MERCEDES-BENZ 110CDI», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 26.01.2011 року, належить ОСОБА_7 , накладений ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.09.2016 року.
Доля речових доказів та процесуальних витрат вирішена у відповідності вимог процесуального закону.
Цим вироком дії обвинуваченої ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження та спричинили смерть потерпілого.
За обставин, встановлених судом та викладених в мотивувальній частині вироку, 22.09.2016 року приблизно о 20 годині 20 хвилин в Дзержинському районі м. Кривого Рогу водій ОСОБА_7 , керуючі технічно справним автомобілем «MERCEDES-BENZ 110CDI», реєстраційний номер НОМЕР_3 , слідувала по проїзній частині дороги вул. Вадима Гурова з боку вул. Стрельникова в напрямку пр. Металургів. Під`їхавши до нерегульованого перехрестя вул. Вадима Гурова з пр. Металургів, ОСОБА_7 зупинила керований нею автомобіль перед проїзною частиною вказаного проспекту.
При цьому, перед нерегульованим перехрестям пр. Металургів та вул. Вадима Гурова по ходу руху водія ОСОБА_7 був встановлений знак 2.1 «Дати дорогу» розділу 33 Правил дорожнього руху України, який вимагав від водія дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі.
В цей час, по проїзній частині пр. Металургів з боку вул. Нікопольське шосе до вказаного перехрестя наближався мотоцикл «SOUL ZCC 124F» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_13 , який на задньому сидінні перевозив пасажира ОСОБА_14 .
Перед нерегульованим перехрестям пр. Металургів та вул. Вадима Гурова по ходу руху ОСОБА_13 був встановлений знак 2.3 «Головна дорога» розділу 33 Правил дорожнього руху України, який надавав останньому право першочергового проїзду нерегульованого перехрестя.
Маючи намір проїхати вищевказане нерегульоване перехрестя водій ОСОБА_7 проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не впевнилася в тому, що її дії не створять небезпеку для руху водіям транспортних засобів, які рухалися по головній дорозі, яким вона повинна була надати дорогу, відновила рух автомобіля «MERCEDES-BENZ 110CDI», реєстраційний номер НОМЕР_3 та почала виконувати проїзд перехрестя перетинаючи смугу руху мотоцикла, чим порушила правила безпеки дорожнього руху в частині виконання вимог п.п. 1.5., 1.10., 2.3. б),д), 10.1., 16.11. та дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху України, згідно яких:
- «1.5. Дії … учасників дорожнього руху ... не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;
- «2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
... б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, ...
д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;»
- «10.1. Перед початком руху, … водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;
- «16.11. На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху»;
- дорожній знак 2.1 "Дати дорогу". Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі…;
- «1.10 Терміни, що наведені у цих Правилах, мають таке значення:
… дати дорогу - вимога до учасника дорожнього руху не продовжувати або не відновлювати рух, не здійснювати будь-яких маневрів (за винятком вимоги звільнити займану смугу руху), якщо це може примусити інших учасників дорожнього руху, які мають перевагу, змінити напрямок руху або швидкість».
В даній дорожній обстановці в результаті порушення вказаних правил безпеки дорожнього руху, водій ОСОБА_7 виконуючи проїзд перехрестя, своїми односторонніми діями створила небезпечну дорожню обстановку та на нерегульованому перехресті проїзних частин головної дороги пр. Металургів та другорядної дороги вул. Вадима Гурова в Дзержинському районі м. Кривого Рогу допустила зіткнення керованого нею автомобілю «MERCEDES-BENZ 110CDI», реєстраційний номер НОМЕР_3 з мотоциклом «SOUL ZCC 124F» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_13 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_13 та ОСОБА_14 були травмовані.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 802/3 від 29.03.2019 року ОСОБА_13 були спричинені наступні тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма: уламковий перелом лобної кістки, перелом кісток склепіння і основи черепу; забій головного мозку, субдуральна гематома ліворуч, субарахноїдальний крововилив, перелом правої ключиці. Виявлені в області голови ушкодження знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_13 .
Згідно висновку судово-медичної експертизи №284 від 24.02.2017 року ОСОБА_14 були спричинені наступні тілесні ушкодження: перелом основної фаланги 2-го пальця правої кисті, який за своїм характером відноситься до середньої тяжкості тілесного ушкодження
Згідно висновку автотехнічної експертизи №8/10.1-48 від 21.03.2017 року в діях водія ОСОБА_7 по керуванню автомобілем «MERCEDES-BENZ 110CDI», реєстраційний номер НОМЕР_3 вбачається невідповідність вимогам 10.1., 16.11. та дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку із настанням даної ДТП.
Таким чином, між порушенням ОСОБА_7 вищевказаних правил безпеки дорожнього руху, та настанням наслідків - заподіяння смерті ОСОБА_13 , а ОСОБА_14 спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження, є прямий причинний зв`язок.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача ОСОБА_10 , який діє в інтересах ПрАТ Страхова компанія ВУСО просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія « ВУСО» на користь ОСОБА_9 майнову шкоду в розмірі 100000 (сто тисяч) грн, та ухвалити, в цій частині, новий вирок про залишення позовних ОСОБА_9 до цивільного відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «ВУСО» без задоволення або змінити вирок.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник цивільного відповідача зазначає, що станом на дату ухвалення вироку, а саме 13 травня 2021 року, у страховика та його представника, була відсутня позовна заява про відшкодування шкоди завданої вчиненням кримінального правопорушення з додатками від 26 липня 2017 року, і суд не вирішив цього питання упродовж розгляду справи, не направив позовну заяву на адресу відповідача та проігнорував письмову заяву представника цивільного відповідача б/н від 15 травня 2020 року (в матеріалах справи) з вимогою, обґрунтуванням відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_9 до Страховика в повному обсязі, де також, було заявлено суду, про невідповідність цієї позовної заяви вимогам ст. 175,177 ЦПК, що є підставою залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків.
Таким чином, розгляд цивільного позову відбувся без забезпечення цивільного відповідача, оскільки позовну заяву було отримано вже після проголошення вироку, а розгляд справи за клопотанням представника цивільного відповідача в дистанційному порядку не було забезпечено судом першої інстанції.
Так, представник цивільного відповідача зазначає, що приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» не є завдавачем шкоди потерпілому, а тому не має обов`язок відшкодування шкоди потерпілій особі за наслідками ДТП, яка завдана ОСОБА_7 , чия цивільно-правова відповідальність застрахована Договором АК6718003 від 28.11.2015 (надалі - Поліс) на умовах визначених Законом № 1961-IV і межах страхових сум та на підставі доказів про обґрунтовані витрати.
Крім того, суд залишив поза увагою невідповідність позовної заяви вимогам ст. 175,177 ЦПК України та відсутності її у цивільного відповідача та доказів на які посилається позивач; відсутності доказів (до позовної заяви), що потерпіла особа ОСОБА_13 знаходився на стаціонарному та амбулаторному лікуванні (Форма № 027); відсутності розрахунку кожної заявленої майнової вимоги про стягнення страхового відшкодування відповідно до Закону №1961; правових висновків постанови КЦС у складі Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 712/1503/17-ц (провадження № 61-1571 Осв 18) http://reyestr.court.gov.ua/Review/76502915 про порядок відшкодування витрат на лікування, які понесено іншою особою ніж потерпілим, так як ОСОБА_9 не є потерпілою особою, яка визначена спеціальним Законом № 1961 і не є тією особою, яка має право на страхове відшкодування у зв`язку з лікуванням.
Також, суд належно не проаналізував набір, наданих чеків про витрати позивача без Форми №027, які долучено до позову, щодо їх достовірності, належності та відповідності розміру заявлених сум, а за внутрішнім переконанням про те, що страховик має відшкодувати, стягнув з цивільного позивача 100000 грн., в межах страхових сум, передбачених Полісом, без належного обґрунтування розміру шкоди та виду самої шкоди завданою ДТП, що вносить правову невизначеність в майбутньому, якщо хтось звернеться до страховика з заявою про відшкодування на наявності вироку про винність особи.
В апеляційній скарзі обвинувачена просить вирок суду першої інстанції змінити, а саме шляхом пом`якшення додаткового покарання відносно позбавлення права керування транспортними засобами з трьох років до одного; відмінити стягнення майнової шкоди заподіяної в наслідок ДТП, на користь потерпілого ОСОБА_9 в розмірі 72 999 грн. 93 коп.; зменшити суму відшкодування за заподіяну моральну шкоду на 52 200 грн. до 47 800 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачена зазначає, що судом не враховано відсутність необхідних лікарських призначень на придбання ліків що призвело до завищення сум відшкодування матеріальної шкоди, абсолютно усі докази у вигляді належності потерпілому квитанцій, фіскальних чеків за оплату медичних послуг, продуктів харчування для травмованого, медичних препаратів не було перевірено.
Крім того, після ДТП водійське посвідчення обвинуваченої слідчим було вилучено, що призвело до чотирьох з половиною років позбавлення права керувати транспортними засобами, однак суд дану обставину не врахував, призначив максимально жорстке додаткове покарання в вигляді позбавлення права керуванням на 3 роки.
Також, суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, не застосував статтю 27 Закону України про ДСВНТЗ, стягнувши тільки з обвинуваченої 100 тисяч грн. компенсації моральної шкоди, яка є незаконною та підлягає зменшенню.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Постановити свій вирок, яким визнати винною ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році» звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного та додаткового покарання. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що судом першої інстанції, всупереч вимог Закону ОСОБА_7 звільнено лише від відбування основного покарання у виді позбавлення волі та не звільнено від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду першої інстанції змінити, не застосовувати Закон України Про амністію у 2016 році» відносно засудженої ОСОБА_7 , та забов`язати її виплатити моральну шкоду у повному обсязі - 500000 (п`ятсот тисяч) гривень.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги потерпілий зазначає, що на день набрання чинності Закону України Про про амністію у 2016 році» кримінальна справа № 210/1418/17 відносно ОСОБА_7 не була розглянута у суді, тому амністія не може бути застосована.
Також потерпілий зазначає, що після похорону сина він потрапив на стаціонарне лікування до КЗ «Криворізька міська лікарня № 9» ДОР, виписка № 240/657 від 06.06.2017 року додається.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні прокурор відмовився від раніше поданої апеляційної скарги, в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого, потерпілого та представника цивільного відповідача просив відмовити.
Представник цивільного відповідача ОСОБА_10 підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити.
Обвинувачена ОСОБА_7 підтримала свою апеляційну скаргу, просила її задовольнити.
Потерпілий ОСОБА_9 підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Мотиви апеляційного суду.
27 жовтня 2021 року за вх. № 11еп 12385 до Дніпровського апеляційного суду надійшло клопотання прокурора Криворізької центральної окружної прокуратури ОСОБА_11 про відмову від раніше поданої ним апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 403 КПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду.
Враховуючи вищенаведене, подана прокурором апеляційна скарга колегією суддів не розглядається.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апелянта, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на зібраних у провадженні доказах.
Фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікація дій обвинуваченої та її винуватість у вчиненні кримінального правопорушення в апеляційних скаргах не оспорюються, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції у відповідності зі ст. 404 КПК України рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє та переглядає його в межах апеляційних скарг.
Статтею 85 КК України передбачено, що на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.
Доводи потерпілого про неможливість застосування до ОСОБА_7 ЗУ Про амністію у 2016 році не заслуговують на увагу, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, на підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, який набрав законної сили 6 вересня 2017 року, звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, особи, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
ОСОБА_7 має доньку ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Отже, на день набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році» мала неповнолітню доньку та не позбавлена батьківських прав щодо останньої.
Крім того, згідно ст. 13 Закону України «Про амністію в 2016 році», дія цього закону поширюється на осіб, які вчинили злочин до дня набрання ним законної сили включно.
Злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , є необережним, відноситься згідно ст. 12 КК України, до тяжких злочинів, вчинений у вересні 2016 року.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» є правильним і ґрунтується на вимогах Закону.
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо ухвалення відносно неї занадто жорсткого покарання додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки, апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
В силу вимог ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 20, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Санкція частини другої статті 286 КК України надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи.
Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер, відтак питання про доцільність призначення додаткового покарання вирішується з урахуванням обставин конкретної справи, даних про особу винного та інших обставин, які суд при вирішенні такого питання визнає необхідними для постановлення законного, справедливого та достатнього покарання.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції, при звільненні ОСОБА_7 від основного покарання на підставі амністії та вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, а також те, що обвинувачена грубо порушила Правила дорожнього руху, які спричинили тяжкі наслідки потерпілому, що перебувають у прямому причинному зв`язку з його смертю.
Крім того, судом першої інстанції враховано особу винного, її соціальне становище, позитивну характеристику за місцем проживання, щире каяття, відсутність судимостей, необережний характер вчиненого злочину, відсутність будь-яких намірів уникнути від кримінальної відповідальності та зважив на всі обставини кримінального провадження в їх сукупності.
Наведені обставини в їх сукупності дають колегії суддів підстави зробити висновок про те, що позбавлення ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами буде справедливим та необхідним покаранням у такому випадку.
Крім того, щодо можливості застосування ЗУ Про амністію у 2016 році при звільненні ОСОБА_7 від додаткового покарання, апеляційний суд звертає увагу на постанову ККС ВС від 19.06.2019 року (у справі № 630/163/16-к) згідно якої, виходячи із аналізу правових норм ЗУ Про застосування амністії в Україні та ЗУ Про амністію у 2016 році, застосування чи незастосування амністії до додаткового покарання є правом, а не обов`язком суду, реалізація якого належить до його дискреційних повноважень.
Апеляційна скарга ОСОБА_7 не містить достатнього обґрунтування на підтвердження того, що призначене їй додаткове покарання є явно несправедливим, переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині призначеного додаткового покарання обвинувачена в апеляційній скарзі не навела.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, призначене судом першої інстанції обвинуваченій додаткове покарання за своєю суворістю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових злочинів.
Встановлені в судовому засіданні апеляційного суду в сукупності обставини та дані про особу обвинуваченої не дають підстав для суттєвого пом`якшення призначеного районним судом обвинуваченій додаткового покарання та не вказують на необхідність зміни вироку.
Що стосується доводів апеляційних скарг представника ПАТ СК ВУСО, обвинуваченої ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 в частинах цивільного позову апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Таким чином, вимоги закону стосовно мотивування судового рішення є процесуальними, а їх реалізація суттєво впливає на дотримання права особи на справедливий суд.
У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.
В процесуальному законодавстві передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
В свою чергу, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Свідченням справедливого судочинства, на думку Європейського суду, є дотримання національними судами вимоги щодо вмотивованості судових рішень. Ця вимога стосується рівною мірою усіх видів українського судочинства, в тому числі і кримінального процесу.
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.
Отже, лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
З викладеного убачається, що саме лише посилання судом на норму права не може вважатися належною мотивацією рішення або висновку; завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті; вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції; ігнорування судом доречних аргументів сторони є грубим порушенням статті 6 Конвенції та сталої судової практики як Верховного суду України так і ЄСПЛ, у зв`язку з чим, вмотивованим і обґрунтованим судовим рішенням можливо назвати лише те, в якому правовий висновок суду ґрунтується на аналізі взаємозв`язку між наведеною правовою нормою та належними доказами наданими сторонами у справі.
За правилами ст. 128 КПК України під час кримінального провадження до початку судового розгляду особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом в КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
За правилами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з оскарженим вироком, в частині розгляду цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 до ТОВ СК ВУСО та ОСОБА_7 , районний суд не дотримався наведених вище вимог, а тому оскаржений вирок районного суду в цій частині не можна вважати законним і обґрунтованим.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції ухвалив вирок без дотримпання прав та інтересів цивільного відповідача, порушив його право на захист та не забезпечив йому рівні права під час розгляду справи, оскільки не було направлено на адресу цивільного відповідача позовну заяву.
Разом з цим, районний суд, залишив поза увагою доводи представника цивільного відповідача щодо невідповідності позовної заяви вимогам ст. 175, 177 ЦПК України; відсутності доказів, що потерпілий ОСОБА_13 знаходився на стаціонарному та амбулаторному лікуванні; не надав оцінки твердженню представника щодо права на страхове відшкодування у ОСОБА_9 .
Зазначене свідчить про порушення районним судом засад кримінального провадження щодо змагальності сторін, законності та безпосередності дослідження доказів.
На думку апеляційного суду, вказані порушення КПК України, допущенні районним судом, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок в частині цивільного позову, а тому це порушення визнається судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке передбачено ч. 1 ст. 412 КПК України.
Водночас згідно п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п. п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження.
Апеляційний суд виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких слідує, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.
У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України, що регламентовано положеннями ч. 6 ст. 9 КПК України.
Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.
За наявності зазначеного вище допущеного районним судом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, враховуючи положення ч. 6 ст. 9 КПК України та порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження, вирок районного суду, в частині вирішення питання щодо цивільного позову, не може визнаватись законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню в цій частині. Оскільки порушення вимог кримінального процесуального закону було допущене у ході судового розгляду в суді першої інстанції і саме цей суд має повноваження на вчинення процесуальних дій, направлених на усунення порушень, на які вказано вище, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунення зазначеного порушення вимог кримінального процесуального закону в ході апеляційного розгляду справи, а тому вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, вирок районного суду в частині вирішення цивільного позову скасувати, призначити новий розгляд цивільного позову в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги представника цивільного відповідача ОСОБА_10 , який діє в інтересах ПрАТ Страхова компанія ВУСО, потерпілого ОСОБА_9 , обвинуваченої ОСОБА_7 - задовольнити частково.
Вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченої у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - скасувати в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 до ПрАТ Страхова компанія ВУСО та обвинуваченої ОСОБА_7 .
Призначити новий розгляд цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 до ПрАТ Страхова компанія ВУСО та обвинуваченої ОСОБА_7 в порядку цивільного судочинства у тому ж суді в іншому складі суду.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4