КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4886/2021 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А
07 вересня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 , - адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року, -
прокурора ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:
Заборонено будь-яким фізичним та юридичним особам користуватись та розпоряджатись вказаним майном, зокрема проводити на ньому будівельні роботи, здійснювати його відчуження органами державної реєстрації прав, державними реєстраторами прав на нерухоме майно, у тому числі особами, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції держаної реєстрації прав на нерухоме майно у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчиняти будь-які реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, пов`язані з виділом, поділом, реєстрацією та перереєстрацію прав власності.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Апелянт вказує на те, що ОСОБА_6 є власником майна (земельної ділянки) та не є підозрюваним, обвинувачуваним. Вказане майно перебуває у власності добросовісного набувача - ОСОБА_6 , який набув майно на законних підставах. Вказаний правочин (договір купівлі-продажу) не оскаржений, не визнаний недійсним, в силу презумпції правомірності правочину згідно зі ст. 204 ЦКУ є дійсним. Відсутні будь-які обґрунтовані підстави того, що вказане майно може бути відчужене або неправомірно використане. У клопотанні про арешт майна взагалі не наведено будь-яких обставин, які б підтверджували намір ОСОБА_6 відчужити або неправомірно використати земельну ділянку.
В ухвалі вказано, що у своєму клопотанні прокурор вказав, «що на даний
час ОСОБА_6 має намір здійснити незаконну забудову земельної ділянки»,але в ухвалі не досліджено та не зазначено, на підставі яких фактичних обставин справи прокурор зробив вказаний висновок, якими доказами підтверджується вказаний висновок. Відповідно, вказане твердження залишається необґрунтованим, отже таким, що не може бути підставою для накладення арешту на земельну ділянку.
В матеріалах клопотання не міститься доказів, а прокурор в ході його розгляду
не надав достатніх обґрунтувань та не надав належних і допустимих доказів, які б
давали підстави вважати, що земельна ділянка відповідає критеріям, зазначеним у
При цьому, в матеріалах провадження наявні документи, які підтверджують
правомірність набуття права власності на земельну ділянку, незаконність яких слідчим чи прокурором не була доведена жодним доказом, не доведено органом досудового розслідування і того, що земельна ділянка була отримана злочинним шляхом.
Апелянт вважає, що відсутні реальні підстави для накладення арешту на майно. Оскаржуваною ухвалою порушується право ОСОБА_6 мирно володіти своїм майном, порушено принцип розумності, співмірності обмеження права власності.
Також апелянт зазначає, що клопотання про арешт було подано після закінчення строку досудового розслідування, без підтвердження наявності ухвали про продовження строку досудового розслідування.
В письмових поясненнях до апеляційної скарги апелянт посилається на те, що обґрунтування прокурора про те, що ОСОБА_6 має намір здійснити нібито незаконну забудову земельної ділянки не підтверджується фактичними обставинами, оскільки на земельній ділянці вже є нерухоме майно, право власності на яке зареєстроване у встановленому законом порядку, є дійним станом на даний момент.
При цьому, право ОСОБА_6 здійснювати реконструкцію цього нерухомого майна також підтверджено у встановленому законом порядку, не скасовано судом.
Відповідно обґрунтування прокурора не підтверджені належним чином,
суперечать положенням законодавства щодо володіння нерухомим майном, здійснення його реконструкції та є просто нелогічними, оскільки ті наслідки, які ніби то хотів попередити прокурор - забудова земельної ділянки, вже існують та визнанні
уповноваженими державними органами, як законні.
В судове засідання у справі представник власника майна не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення судового розгляду не подавав. Тому з урахуванням викладеного, а також з метою недопущення затягування судового розгляду, колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності представника власника майна, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172та ч. 4 ст. 405 КПК України.
В даному випадку апеляційний суд приймає до уваги також практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
На обґрунтування вимог даного клопотання сторона обвинувачення послалась на те, що в ході досудового розслідування встановлено, що 04.05.2020 в денний час, до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , який здійснює свою діяльність за адресою АДРЕСА_2 , звернувся ОСОБА_6 , із проханням щодо здійснення державної реєстрації права власності на його ім`я, щодо громадського будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 . У зв`язку з вказаним зверненням ОСОБА_9 о 15 год. 34 хв. в Державному реєстрі прав, використовуючи наданий йому доступ, сформовав заяву про державну реєстрацію права власності від 04.05.2020 № 39450623. Відповідно до заяви про державну реєстрацію права власності від 04.05.2020 № 39450623 ОСОБА_6 мав намір набути право власності на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 площею 106,7 кв.м.
В цей час у ОСОБА_9 , який мав доступ до Державного реєстру прав та наділений повноваженнями щодо внесення відомостей до нього, знав порядок та підстави внесення відомостей до Державного реєстру прав, розумів про відсутність правових підстав на задоволення заяви про державну реєстрацію права власності від 04.05.2020 № 39450623, виник умисел, направлений на несанкціоновану зміну інформації, яка обробляється в комп`ютерних мережах, тобто реєстрації права власності на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 площею 106,7 кв.м. за ОСОБА_6 .
Тобто, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 , будучи зобов`язаним зупинити розгляд заяви, з підстав визначених пунктом 1 частини першої статті 23 Закону, оскільки до Державного реєстру прав не додано документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а також документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, в порушення вимоги пункту 2 частини третьої статті 10, пункту першого частини першої статті 23, статті 27 Закону та пунктів 40, 41 Порядку, зареєстрував право власності у Державному реєстрі прав на нежитлову будівлю літ. «А», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 , тобто несанкціоновано змінив інформацію, яка обробляється в комп`ютерних мережах, шляхом внесення до цієї інформації додаткових, раніше відсутніх у ній складових частин.
Вказані обставини в повній мірі підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
Прокурор вказав, що на даний час ОСОБА_6 має намір здійснити незаконну забудову земельної ділянки.
Заборонено будь-яким фізичним та юридичним особам користуватись та розпоряджатись вказаним майном, зокрема проводити на ньому будівельні роботи, здійснювати його відчуження органами державної реєстрації прав, державними реєстраторами прав на нерухоме майно, у тому числі особами, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції держаної реєстрації прав на нерухоме майно у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчиняти будь-які реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, пов`язані з виділом, поділом, реєстрацією та перереєстрацію прав власності.
Згідно ухвали суду, слідчий суддя дійшов висновку про обґрунтованість клопотання прокурора та необхідність накладення арешту на вказане майно, з підстав, передбачених ст.ст. 98, 170 КПК України.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на наступне.
З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції, при цьому було досліджено матеріали справи, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, рішення слідчого судді про задоволення клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, є законним та обґрунтованим, а тому, як вважає колегія суддів, підлягає залишенню без змін.
З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження та враховано обставини кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вказане майно, оскільки всупереч тверджень апелянта, вказане майно постановою слідчого від 08.07.2020 визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні, як таке, що відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України.
В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно, слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.
Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Таким чином, накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав відповідає вимогам КПК України. Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.
Тому апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що майно, на яке накладено арешт, відповідає критеріям речових доказів, визначених законом, а тому з метою збереження речових доказів, клопотання прокурора підлягає задоволенню, з урахуванням обставин кримінального провадження, що розслідується.
Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.
Посилання апелянта на те, що клопотання про арешт було подано після закінчення строку досудового розслідування не знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду.
Всі інші підстави підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.
Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.
При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна, а також і те, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду, -
п о с т а н о в и л а:
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року, - залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 , - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4