ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/818/160/22 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 ,
представника власника майна адвоката ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 07грудня 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0001738 від 17.11.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286КК України,-
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 07грудня 2021 року задоволено клопотання прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 ,про арешт майна у кримінальному провадженні №0001738 від 17.11.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286КК України.

Згідно оскаржуваної ухвали накладено арешт на автомобіль «ВАЗ-21213» р.н. НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_8 , на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 , шляхом заборони його ремонтування, відчуження, розпорядження, та користування - до скасування арешту майна у встановленому нормами КПК України порядку.
Визначено місцем зберігання автомобілю «ВАЗ-21213» р.н. НОМЕР_1 на майданчику тимчасового зберігання транспортних засобів, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 107.
На зазначену ухвалу слідчого судді представник власника майна ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що клопотання про арешт майна подано з порушенням строку, встановленого ст. 171 КПК України. Крім того зазначає, що до клопотання про арешт майна від 06.12.2021 року не додано, доказів, які б підтверджували повноваження прокурора ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала вимоги апеляційної скарги та просила їх задовольнити, а також прокурора, який заперечував щодо її задоволення, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів провадження вбачається, що в провадженні ГУНП в Харківській області перебувають матеріали кримінального провадження №0001738 від 17.11.2021, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
06.12.2021 прокурор звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Харкова з клопотанням про накладення арешту на автомобіль «ВАЗ-21213» р.н. НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_8 , зареєстрована: АДРЕСА_1 , користувачем є ОСОБА_10 , зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом заборони його ремонтування, користування, розпорядження та відчуження, зберігання автомобіля «ВАЗ-21213» р.н. НОМЕР_1 здійснювати на майданчику тимчасового зберігання транспортних засобів, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 107.
В обґрунтування клопотання прокурор зазначав, що 16.11.2021 приблизно о 10.45 год. в районі буд. 38 по вул. Архітекторів м. Харкова водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем "ВАЗ-21213" р.н. НОМЕР_1 та рухаючись по Кільцевій Дорозі зі сторони Білгородського Шосе в напрямку пр. Л. Свободи, наїхав на пішохода ОСОБА_11 , в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження.
У зв`язку з чим, 16.11.2021 під часогляду місця дорожньо-транспортної пригоди автомобіль "ВАЗ-21213", р.н. НОМЕР_1 , був вилучений та поміщений на територію штрафного майданчика, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Пушкінська, 107.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію ХАС НОМЕР_3 , власником автомобіля "ВАЗ-21213", р.н. НОМЕР_1 , є ОСОБА_8 .
Вказав, що під час огляду автомобіля "ВАЗ-21213", р.н. НОМЕР_1 , були виявлені механічні пошкодження. Відповідно до положення ст. 98 КПК України, вказаний автомобіль має ознаки речового доказу, тобто є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, що зберіг на собі його сліди та містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у зв`язку з чим, з метою збереження речових доказів, просив накласти арешт на автомобіль "ВАЗ-21213" р.н. НОМЕР_1 .
Крім того, прокурор зазначив, що цей транспортний засіб, як речовий доказ, необхідний судовому експерту для проведення судово-автотехнічної експертизи технічного стану автомобіля та проведенню інших автотехнічних експертиз.
Постановляючи рішення про задоволення клопотання прокурора, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що вилучений автомобіль «ВАЗ-21213» р.н. НОМЕР_1 відповідає критеріям, зазначеним в п. 1 ч. 2 ст. 167 КПК України, та міг зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, які необхідно вивчити шляхом проведення експертиз, з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, висновки яких можуть бути використані як докази в кримінальному провадженні, а тому слідчий суддя дійшов висновку про необхідність накладення арешту на автомобіль «ВАЗ-21213» р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , та роз`яснив, що арешт майна не позбавляє в подальшому власника звернутись у порядку встановленому КПК України з клопотанням про скасування арешту на майно, та передачу його на відповідальне зберігання.
Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28.05.2009 р. зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як зазначено в ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно вимог ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна в порядку п.1 ч.2 ст.170 КПК України, слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.
Відомості клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого майна, а саме: автомобіля «ВАЗ-21213» р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 ,на який слідчим суддею накладено арешт, ознакам речових доказів, оскільки він може містити на собі сліди скоєння злочину або інформацію щодо обставин вчинення злочину, яка має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування в тому числі для проведення експертних досліджень. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в цьому кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо арешту автомобіля «ВАЗ-21213» р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , враховуючи можливість використання його як доказу у цьому кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом або доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту автомобіля «ВАЗ-21213» р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 не ґрунтуються на матеріалах справи. Вилучений автомобіль «ВАЗ-21213» р.н. НОМЕР_1 - відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, як майно, що було доказом вчинення злочину або зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Разом з цим, зазначений автомобіль, як речовий доказ, необхідний судовим експертам для проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу, а також для встановлення слідів вчинення кримінального правопорушення, і в подальшому будуть призначенні відповідні експертизи.
Доводи апелянта, про те, що клопотання прокурором було подано з порушенням строку, передбаченого ст. 171 КПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки це питання ретельно перевірялось судом першої інстанції, про що зазначено в оскаржуваній ухвалі слідчого судді та колегія суддів погоджується з такими висновками слідчого судді.
Крім того, посилання апелянта на те, що органом досудового розслідування подано клопотання з порушення ч.5 ст.171 КПК України, на думку колегії суддів, не може свідчити про необґрунтованість ухваленого рішення, оскільки такої підстави для відмови в арешті майна, як пропущення строку звернення з клопотанням КПК України не передбачено ні серед умов, які враховуються при вирішенні питання про арешт майна як речових доказів, ні серед підстав для відмови в задоволенні клопотання про арешт. Сам по собі факт порушення строку звернення до слідчого судді для вирішення питання про арешт не може бути підставою для відмови в арешті майна, яке відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні. Вказане обумовлюється тим, що порушення строку на звернення з клопотанням про арешт майна, яке має ознаки речового доказу, задля досягнення завдань кримінального провадження, не позбавляє таке майно доказової сили, а тому потребує забезпечення його збереження, зокрема, шляхом накладення арешту.
Доводи апеляційної скарги про те, що до клопотання про арешт майна не додано доказів, які б підтверджували повноваження прокурора ОСОБА_9 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з витягу з ЄРДР по кримінальному провадженню №0001738 від 17.11.2021 року, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, який міститься в матеріалах провадження, вбачається, що в групі прокурорів зазначений прокурор ОСОБА_9 . Крім того, прокурором під час апеляційного перегляду було долучено до матеріалів провадження копію постанови від 17.11.2021 року про призначення групи прокурорів, з якої також вбачається, що до складу групи прокурорів у кримінальному провадженні №0001738 від 17.11.2021року включено прокурора ОСОБА_9 .
Решта доводів, на які посилається в апеляційній скарзі представник власника майна також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки вони не спростовують правильність висновків зазначених в ній, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях, тобто без врахування об`єктивних відомостей.
Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане вилучене майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.
Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна власником майна не надано та колегією суддів не встановлено.
Крім цього, істотних порушень норм КПК України, що можуть стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено.
Колегія суддів також враховує, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, обумовлений метою проведення відповідних експертиз, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.
У подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому може бути повернуто, згідно положень ст. 174 КПК України.
За таких обставин, оскаржувана ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2021 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді