Номер провадження: 11-сс/813/1704/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

власника майна ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

представника зацікавленої особи ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2021 року про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні №0000029, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.01.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2021 року у кримінальному провадженні №0000029, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.01.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України накладено арешт на автомобіль марки «Toyota Camry» номерний знак НОМЕР_1 , номер VIN: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 із забороною розпорядження та користування на майно.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що накладення арешт необхідне з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна, яке відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України та має значення речового доказу.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді власник майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що ухвала слідчого судді необґрунтована та така, що не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України та фактичним обставинам справи.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що автомобіль придбаний ОСОБА_6 за договором купівлі продажу від 06.08.2021 року та на час придбання арешт по базі розшук був відсутній. При цьому ОСОБА_6 є добросовісним набувачем арештованого майна. Вказує, що слідчий вилучив автомобіль без попередження ОСОБА_6 та не надав йому протокол про його вилучення, а вилучивши автомобіль 21.10.2021 року звернувся з клопотанням лише через тиждень.
Зазначає, що слідчим суддею не прийнято до уваги та не надана оцінка копії позовної заяви ОСОБА_10 до ОСОБА_11 про встановлення факту проживання однією сім`єю.
Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволені клопотання слідчого про накладенні арешту на майно.
До початку розгляду апеляційної скарги по суті, прокурор подав заяву, в якій просив апеляційний розгляд проводити без його участі та відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Згідно до положень ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження у судове засідання не перешкоджає проведенню розгляду клопотання про арешт майна.

Враховуючи, що участь прокурора не є обов`язковою при розгляді даної заяви, він був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду та повідомив про причини свого неприбуття, сторони по справі не заперечували проти розгляду апеляційної скарги без участі прокурора, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає за можливим та необхідним апеляційний розгляд провести за відсутності прокурора.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, власника майна та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити; представника зацікавленої особи, яка просила у задоволенні скарги відмовити, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A №98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що СВ ВП №5 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000029, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.01.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, а саме за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом.

Так, відповідно до матеріалів судового провадження вбачається, що 23.01.2021 року на підставі ухвали слідчого судді Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.01.2021 року, внесено відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_11 в якій остання вказує на те, що її цивільний чоловік ОСОБА_10 , без її відома здійснив переоформлення належного їй на праві приватної власності автомобіля марки «Toyota Camry», реєстраційним номером НОМЕР_3 на свою сестру під реєстраційним номером НОМЕР_1 та на теперішній продовжує пересуватися на цьому авто.

Надалі дане кримінальне правопорушення 09.08.2021 постановою заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_12 доручено проведення досудового розслідування СВ ВП №5 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області.
В подальшому 04.11.2021 року органом досудового розслідування подано до слідчого судді клопотання про накладення арешту на автомобіль марки «Toyota Camry», реєстраційним номером НОМЕР_3 , реєстраційним номером НОМЕР_1 в якому зазначив, що вказаний автомобіль має значення речового доказу і може бути використаний в якості доказування по даному кримінальному проваджені та просив накласти арешт.
Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Як вбачається з матеріалів провадження, оскаржувана ухвала слідчим суддею постановлена за участі власника майна та його представника, які заперечували проти задоволення клопотання та пояснили, що автомобіль не перебував в арешті та придбаний у ОСОБА_13 за договором купівлі-продажу, який раніше перебував у розпорядженні ОСОБА_10 , що проживав однією сім`єю з ОСОБА_11 , а тому ОСОБА_6 є добросовісним набувачем. На підтвердження зазначеної обставини ОСОБА_6 надав заяву до якої залучив документи на право власності та позовну заяву ОСОБА_10 до ОСОБА_11 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу поділ їх спільного майна подружжя.
Однак вищезазначені обставини не відображені в ухвалі слідчого судді та належним чином не вмотивовані. Більш того матеріали справи взагалі не містять даних про те, що ОСОБА_6 надав слідчому судді копію позовної заяви ОСОБА_10 до ОСОБА_11 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу поділ їх спільного майна подружжя, хоча відповідно до заяви наданої ОСОБА_6 у судовому засіданні в якості додатків зазначено копію позовної заяви.
На думку апеляційного суду, зазначене вказує на недотримання слідчим суддею положень чинного кримінального процесуального законодавства, чим допущено неповноту, однобічність та необ`єктивність розгляду клопотання, та порушення загальних засад кримінального провадження.
Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що арешт необхідний з метоюзапобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення і відчуження майна, яке відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України та має значення речового доказу, чим фактично вийшовши за межі заявлених у клопотанні слідчого доводів.
Наведені вище порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів вважає істотними та приходить до висновку про необхідність скасування ухвали.
Разом з цим приймаючи до уваги встановлені обставини перебування на даний час транспортного засобу у власності ОСОБА_6 , який є добросовісним набувачем, дослідивши під час апеляційного розгляду надані учасниками процесу документи, з метою досягнення справедливого балансу між правами та інтересами власника майна, а також з метою виконання завдань досудового розслідування, закріпленими положеннями ст. 2 КПК України, апеляційний суд доходить висновку про необхідність накладення арешту на транспортні засоби, з огляду на таке.
Зазначений транспортний засіб є речовим доказом, оскільки є предметом вчиненого злочину, а тому з урахуванням заявлених слідчим у клопотанні обставин, у відповідності до положень ч. 2 ст. 170 КПК України на нього можливо накласти арешт.
За таких обставин, апеляційний суд вважає клопотання прокурора в частині необхідності накладення арешту на майно мотивованим та обґрунтованим, оскільки транспортний засіб є речовим доказом у даному кримінальному провадженні, відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, а у органу досудового розслідування існує потреба необхідності проведення слідчих дій, що може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Таким чином за наведених вище обставин, апеляційний суд не приймає до уваги посилання апелянта щодо необхідності скасування оскаржуваної ухвали та відмові у задоволені клопотання слідчого про накладенні арешту на майно, оскільки з урахуванням вищенаведеного ці доводи є передчасними.
Накладення арешту на транспортний засіб має значення речового доказу та може бути використаний в доказуванні по даному кримінальному провадженні.
З урахуванням нездійснення органом досудового розслідування до теперішнього часу усіх необхідних слідчих дій у даному кримінальному провадженні, апеляційний суд вважає, що тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження майна, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є предметом злочину, в даному випадку є обґрунтованим і виправдовує таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Апеляційний суд приходить до висновку, що слідчим суддею при розгляді клопотання не дотримано принципів повноти, всебічності та об`єктивності судового розгляду, чим допущено істотні порушення норм чинного кримінального процесуального законодавства.
Приймаючи до уваги встановлені апеляційним судом процесуальні порушення з боку слідчого судді, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційну скаргу власника майна необхідно задовольнити частково, а оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати, постановивши нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання слідчого, та накласти арешт на транспортний засіб шляхом заборони його відчуження.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_9 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04.11.2021 року про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні №0000029, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.01.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання слідчого СВ ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_14 погоджене прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_15 про арешт автомобілю марки «Toyota Camry» номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова VIN: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000029, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.01.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

Накласти арешт на автомобіль марки «Toyota Camry» номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова VIN: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 шляхом заборони його відчуження.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4