ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8481/18 Номер провадження 11-сс/814/207/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
17 березня 2021 року м. Полтава
Я, суддя Полтавського апеляційного суду ОСОБА_2 не погоджуюсь із рішенням колегії суддів Полтавського апеляційного суду від 17 лютого 2021 року і висловлюю окрему думку.
Так ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду від 17 березня 2021 року закрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні Прокурора Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 12 лютого 2021 року про звернення застави застосованої щодо підозрюваного ОСОБА_4 і яка була внесена , в дохід держави , та застосування застави у більшому розмірі
Підставою для закриття апеляційного провадження колегія суддів вказала , що зазначена ухвала не підлягає апеляційному оскарженню.
Я не може погодитись із прийнятим колегією суддів рішенням і вважаю його помилковим через таке.
При цьому слідчий суддя зазначила , що ухвала апеляційному оскарженню не підлягає.
Я дійсно погоджуюсь із колегією суддів , що КПК України не містить чітко визначеного права на оскарження зазначеної ухвали слідчого судді.
Водночас аналізуючи положення КПК України я хочу звернути увагу на таке.
Дійсно, якщо ч. 1 ст. 309 Кримінального процесуального кодексу прочитати буквально, то можна помітити, що в ній прямо не згадується щодо можливості апеляційного оскарження ухвали слідчого судді, постановленої одночасно у відповідності до частин 8, 10 ст. 182 КПК чи лише згідно з ч. 8 ст. 182 цього кодексу. Так само й в інших нормах кримінального процесуального закону відсутня пряма заборона на оскарження ухвал, про які йде мова. Однак, необхідним є не просто прочитання словесних конструкцій (буквальне тлумачення), використаних законодавцем у тексті ч.ч. 8 і 10 ст. 182, п. 5-1 ч. 1 ст. 309 КПК, а й з`ясування закладеного в них змісту (системне тлумачення). Необхідність використання саме системного підходу до тлумачення норм права обумовлено необхідністю з`ясовувати саме зміст норм, що вбачається з приписів підпунктів 1, 2, 17 ч. 1 ст. 7 КПК, відповідно до яких «зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права; законність; забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності».
Знаходження відповідних положень про звернення застави в дохід держави (ч. 8) та про розгляд питання щодо зміни запобіжного заходу (ч. 10) у ст. 182 КПК із назвою «Застава», яка в структурі кримінального процесуального закону розміщена в §1 «Запобіжні заходи, затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду» глави 18 «Запобіжні заходи, затримання особи», є свідченням того, що змістом поняття «застосування запобіжного заходу», яке використано в п. 5-1 ч. 1 ст. 309 КПК, охоплюється не лише 1) обрання запобіжного заходу (застосування застави чи відмова в її застосуванні), але й 2) зміна запобіжного заходу на інший захід у межах одного виду (збільшення суми застави чи відмова в її збільшенні) або за межами такого виду (застосування запобіжного заходу іншого виду чи відмова в цьому). І рішення «звернути заставу в дохід держави», як наслідок порушення обов`язків, чи «відмовити у зверненні застави в дохід держави», як результат недоведеності фактів порушення відповідних обов`язків, є невід`ємною складовою рішення про зміну запобіжного заходу або відмову в такій зміні.
Таким чином, рішення звернути заставу в дохід держави чи відмовити в цьому (ч. 8 ст. 182 КПК) є одночасно й доказом доведеності чи недоведеності виникнення обставин, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 200 КПК, і підставою відповідно для зміни або відмови в зміні запобіжного заходу (ч. 10 ст. 182 КПК). Адже в разі звернення застави в дохід держави обов`язково відбувається зміна запобіжного заходу, бо підтверджується наявність обставин, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 200 КПК, а у випадку відмови стороні обвинувачення відмовляється в зміні застосованого заходу, оскільки наявність зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 200 КПК обставин не підтверджується.
Якщо звернутись до змісту клопотання прокурора у зазначеному кримінальному провадженні , яке було предметом розгляду слідчого судді , то в ньому ставиться питання не тільки про звернення застави в дохід держави , а і про застосування цього ж виду запобіжного заходу, але в більшому розмірі. Тобто мова йде , на моє переконання , про зміну застосованого раніше запобіжного заходу.
Ставити за таких обставин питання про неможливість апеляційного оскарження ухвали слідчого судді є неправильним.
Суддя ОСОБА_2