Постанова

Іменем України
18 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 318/632/19

провадження № 51-891км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 6 червня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 5 грудня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000146, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гасимбейлі Сабірабадського району (Республіка Азербайджан), зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та оскарженого вироку, встановлені обставини
За вироком Камянсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 6 червня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ч. 3 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за обставин, установлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, 25 вересня 2018 року приблизно о 09:30, керуючи автомобілем «FordTransit» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по дорозі, яка веде від автодороги Дніпровка Благовіщенка до с. Іванівка, порушив вимоги пунктів 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху (далі ПДР), а саме не переконався у безпечності перед початком зміни напрямку свого руху, не надав переваги в русі водію зустрічного напрямку, для об`їзду ям на дорозі змінив напрямок руху керованого автомобіля вліво, унаслідок чого виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся з автомобілем «ЗАЗ Daewoo» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_8 (матеріали щодо якого виділено в окреме провадження). У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій цього автомобіля отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, а пасажири вказаного автомобіля ОСОБА_9 та ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, від яких померли.

Запорізький апеляційний суд ухвалою від 5 грудня 2019 року вирок місцевого суду залишив без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оспорювані вирок та ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особі засудженого внаслідок м`якості та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор вказує на те, що місцевий суд, з яким погодився й апеляційний суд, усупереч положенням ст. 65 КК повною мірою не врахував тяжкості вчиненого злочину, ступеня його суспільної небезпеки, даних про особу винного, а також того, що протиправні дії ОСОБА_7 були спрямовані щодо осіб похилого віку, і безпідставно застосував до засудженого положення ст. 75 КК, що призвело призначення невиправданого м`якого покарання. Стверджує, що під час перегляду вироку апеляційний суд не усунув цих порушень, не дав оцінки доводам у його апеляційній скарзі, належним чином не мотивував свого рішення про залишення без змін вироку міцевого суду, а тому, на думку прокурора, ухвалене цим судом рішення не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
На вказану скаргу засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подали заперечення, у яких, посилаючись на безпідставність доводів сторони обвинувачення, просять залишити її касаційні вимоги без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення частково, вважав, що необхідно скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 , які взяли участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора, просили рішення апеляційного суду залишити без зміни.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції (далі Суд) переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286 КК у касаційній скарзі прокурора не оспорюються. Тому Суд не переглядає судових рішень у цій частині на предмет їх законності та обґрунтованості.

При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
У касаційній скарзі прокурор вказує на незаконність судових рішень через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК, та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Суд перевірив зазначені доводи та визнав їх такими, що частково заслуговують на увагу з огляду на нижченаведене.
За приписами ст. 370 КПК судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Ухвала апеляційного суду рішення суду стосовно законності й обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.
Згідно з положеннями ст. 419 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен з них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права; при залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено правові підстави, на яких подану скаргу визнано необґрунтованою.
Однак цих вимог закону апеляційний суд під час перегляду вироку місцевого суду щодо ОСОБА_7 не дотримався.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За правилами ст. 75 КК звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосовано лише в тому разі, коли суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання.
Законодавець надав дискреційні повноваження судам у призначенні покарання, а також під час визначення можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом. А тому суд має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 286 КК, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу (раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працює, свою вину визнав повністю), відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставин, які пом`якшують покарання (щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину). Також місцевий суд узяв до уваги висновки досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації, за якими виправлення засудженого можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк.
Водночас, зваживши на ті ж обставини, що й під час призначення покарання, суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав на нього апеляційну скаргу. У ній, посилаючись, зокрема, на неправильне застосування судом положень ст. 75 КК, що призвело до призначення м`якого покарання, просив апеляційний суд скасувати оспорюване рішення та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, що належить відбувати реально.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, дійшов висновку про призначення цим судом покарання засудженому з додержанням вимог ст. 65 КК та обґрунтоване застосування до нього положень ст. 75 цього Кодексу.
Із висновком суду апеляційної інстанції про призначення місцевим судом покарання ОСОБА_7 з додержанням вимог ст. 65 КК, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, погоджується і Суд.

Разом із цим, як убачається зі змісту ухвали, вирішуючи питання про правильність застосування місцевим судом до засудженого положень ст. 75 КК, апеляційний суд повною мірою не врахував суспільної небезпечності вчиненого злочину, який хоча скоєний з необережності, проте відноситься до категорії тяжких злочинів.
При цьому апеляційний суд залишив без належної оцінки конкретні обставини справи, обсяг та характер допущених засудженим порушень ПДР і необоротні наслідки цього смерть двох осіб та заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень іншому потерпілому.
Враховуючи це, навіть наявність посередньої характеристики, кількох пом`якшуючих обставин та дані про особу винного не можуть бути визнані мотивованими підставами для застосування до засудженого положень ст. 75 КК і звільнення від відбування призначеного покарання.
За вказаних обставин, на думку Суду, звільнення ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення м`якого покарання, яке не можна вважати справедливим, пропорційним і домірним ступеню тяжкості вчиненого злочину та його наслідкам.
Отже, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд доводів, наведених у його скарзі, належним чином не перевірив, висновку у своїй ухвалі щодо правильності рішення місцевого суду про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання не обґрунтував, тим самим порушив вимоги ст. 419 КПК.
У контексті наведеного ухвалу апеляційного суду не можна вважати законною та обґрунтованою, тому вона підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно взяти до уваги наведене, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, належно оцінити всі обставини, які впливають на визначення покарання, і ухвалити рішення, яке відповідатиме вимогам ст. 370 цього Кодексу.

Враховуючи, що за наділеними КПК повноваженнями суд апеляційної інстанції вправі виправити допущену судом першої інстанції помилку, Суд вважає достатнім скасування в цьому кримінальному провадженні лише ухвали суду апеляційної інстанції.
При цьому апеляційному суду слід мати на увазі, що за тих самих обставин кримінального провадження та даних про особу засудженого, застосування до нього ст. 75 КК є неправильним і таким, що суперечить ст. 50 цього Кодексу.
Отже, подану касаційну скаргу прокурора слід задовольнити частково.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 5 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3