КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 ,
з участю прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_11 ,
захисника ОСОБА_12 ,
обвинуваченого ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження стосовно

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Красноліси Сквирського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 246 КК України, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та заступника прокурора Київської області ОСОБА_14 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2019 року ОСОБА_13 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 246 КК України, та йому призначено покарання:
- за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з _________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/1047/2021 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_15
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_1
позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки;
- за ч. 1 ст. 246 КК України у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_13 покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_13 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Також постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_13 на користь потерпілого ОСОБА_16 матеріальну шкоду у розмірі 82 258,62 грн., моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., завдану внаслідок вчинення злочину.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів, а саме:
- 60 дерев`яних колод берез, дубів та акації, які належать Білоцерківській виробничій дільниці Жмеринської дистанції захисних лісонасаджень регіональної філії «Південно-Західної залізниці» ПАТ «Українська Залізниця», які перебувають на зберіганні в зазначеній філії, підлягає залишенню у останніх, як у власника майна;
- автомобіль марки «ГАЗ», модель 33023-14, бортового типу, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_17 , який переданий на зберігання ОСОБА_18 , залишити у останнього, як у користувача транспортного засобу;
- бензопилу GL4500М, каністру червоного кольору, топор (сокиру), які зберігаються в камері збереження речових доказів Білоцерківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, після набрання вироком законної сили, повернути ОСОБА_13 , як власнику майна;
- оптичний диск білого кольору CD-R з відеозаписом дорожньо-транспортної пригоди, залишити зберігати при матеріалах кримінального провадження № 0003403 від 13.08.2018.

Суд визнав доведеним, що 13.08.2018 року приблизно о 17 год. 40 хв. ОСОБА_13 , грубо порушуючи вимоги п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України, згідно з яким: «водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин», перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно-справним мопедом марки HONDA DIO, без державного номерного знаку, та рухаючись в крайній лівій смузі руху по вул. Леваневського зі сторони вул. Заводська у напрямку вул. Митрофанова в м. Біла Церква Київської області, в порушення вимог п. 1.3 Правил дорожнього руху України, де вказано, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими; п. 1.5 Правил дорожнього руху України, де вказано, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3 (б) Правил дорожнього руху України, де вказано, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 10.1 Правил дорожнього руху України, де зазначено, ще перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 10.3 Правил дорожнього руху України, де вказано, що у разі перестроювання водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в попутному напрямку по тій смузі, на яку він має намір перестроїтися. За одночасного перестроювання транспортних засобів, що рухаються в одному напрямку, водій, який знаходиться ліворуч, повинен дати дорогу транспортному засобу, що знаходиться праворуч, проявив неуважність та безпечність, не рухався ближче до правого краю проїзної частини, при зміні напрямку руху не переконався, що це буде безпечним, при перестроюванні праворуч не надав дорогу мотоциклу SOUL, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_19 , який перевозив на задньому пасажирському сидінні пасажира ОСОБА_16 та рухався в крайній правій смузі руху, та мав перевагу в русі, в результаті чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів та водій ОСОБА_19 втратив керування, та в подальшому в результаті заносу відбулося зіткнення правою частиною мотоцикла SOUL, державний номерний знак НОМЕР_2 , в задню ліву частину автомобіля MERSEDES-BENZ VITO, державний номерний знак НОМЕР_3 , який був припаркований біля правого краю проїзної частини дороги.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир мотоцикла SOUL, державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_16 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритих переломів правої стегнової кістки та правої великої гомілкової кістки, ран на правому стегні та правій голінці, ушкодження м`язів правої голінки та правої великогомілкової артерії, ушкодження лонного зчленування, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, по критерію - як небезпечні для життя.
Сукупність допущених водієм ОСОБА_13 порушень вимог п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 2.9 (а), 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку із вказаною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.
Крім цього, 25.12.2018 року приблизно об 11 год. ОСОБА_13 , знаходячись на території захисного насадження, яке знаходиться в користуванні ВП «Жмеринська дистанція захисних лісонасаджень» РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» по напрямку Фастів-Миронівка на перегоні Роток-Сухоліси, на 47 кілометрі ПК 2-4, квартал 22 відділу 64, що поблизу с. Томилівка Білоцерківського району Київської області, умисно, усвідомлюючи протиправний характер вчинюваних ним дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у виді істотної шкоди довкіллю, самовільно, без відповідного передбаченого законом дозволу (лісорубного квитка, ордеру), виданого уповноваженим органом, за допомогою бензопили марки «GL 4500М», вчинив незаконну порубку насаджень на корені, а саме: шістнадцяти дерев породи «Дуб», «Берест» та «Акація», загальною кубомасою 13,77 м. куб., а саме: - породи «дуб» - 7 дерев діаметром пнів 48, 46, 40, 44, 50, 37, 42 сантиметрів; - породи «берест» - 6 дерев діаметром пнів 41, 32, 30, 38, 41, 44 сантиметрів; - породи «акації» - 3 дерев діаметром пнів 46, 44, 40 сантиметрів.

Внаслідок незаконної порубки дерев на території захисного насадження, які знаходяться в користуванні ВП «Жмеринська дистанція захисних лісонасаджень» РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», ОСОБА_13 заподіяв державі в особі ВП «Жмеринська дистанція захисних лісонасаджень» РФ «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» істотну шкоду, що полягає у послабленні захисної властивості насаджень, зменшення питомої ваги насаджень в межах площі вирубки, зменшення відсотку участі головної породи в складі насадження, так як зрубані дерева дуба відносяться до основних лісо утворюючих порід України та майнової шкоди на загальну суму 120 104,19 гривень.

На вказаний вирок суду прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованих злочинів та правильності кваліфікації його дій, вважаючи вирок суду незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_13 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки; за ч. 1 ст. 246 КК України 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання ОСОБА_13 у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст. 75 КК України, оскільки звільнення від відбування покарання з випробуванням стосується лише основного покарання, і має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення ж від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Проте, суд першої інстанції в порушення вказаних вимог закону, тобто неправильно застосовуючи закон України про кримінальну відповідальність, звільнив ОСОБА_13 від відбування призначеного як основного так і додаткового покарання.

Крім того, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_13 покарання із застосуванням ст. 75 КК України належним чином не враховано суспільну небезпеку та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, одне з яких відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів.
Також не надано належної оцінки характеру допущених порушень правил безпеки дорожнього руху та тяжкості наслідків, які настали в результаті дій обвинуваченого, а саме те, що внаслідок грубого порушення ОСОБА_13 Правил дорожнього руху під час керування транспортним засобом потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Поза увагою суду також залишився той факт, що ОСОБА_13 під час вчинення вказаного кримінального правопорушення перебував у стані алкогольного сп`яніння, що у відповідності до п. 13 ст. 67 КК України є обтяжуючою обставиною та значно підвищує суспільну небезпеку скоєного злочину.
Таким чином, судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме безпідставно застосовано ст. 75 КК України та призначено ОСОБА_13 покарання, яке за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Київської області ОСОБА_14 , не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень та кваліфікації дій обвинуваченого, вважаючи вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також в частині рішення щодо долі речових доказів у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, просить вирок суду скасувати в частині звільнення від призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_13 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки; за ч. 1 ст. 246 КК України у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Бензопилу GL 4500М, каністру червоного кольору, топор (сокиру) конфіскувати в дохід держави.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_13 суд першої інстанції враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, та передбачене ч. 1 ст. 246 КК України, яке відносить до категорії злочинів середньої тяжкості, посередньо характеризується за місцем проживання, на диспансерних обліках не перебуває, в той же час, не врахував вимоги ч. 2 ст. 65 КК України, згідно яких особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Крім того, наведені у мотивувальній частині вироку правові підстави звільнення від відбування призначеного покарання ОСОБА_13 не є такими, які б доводили можливість застосування до нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, внаслідок злочинних дій ОСОБА_13 потерпілий ОСОБА_16 отримав тяжкі тілесні ушкодження, чим здійснено посягання на його здоров`я, яке відповідно до ст. 3 Конституції України визнається найвищою соціальною цінністю.
Також судом не було належним чином враховано факт того, що обвинувачений вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, у стані алкогольного сп`яніння, що в свою чергу є обставиною, що обтяжує покарання.
Не враховано судом і те, що спричинену потерпілому шкоду обвинувачений не відшкодував.
За таких обставин обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання новим злочинам, і без відбування ОСОБА_13 покарання такі заходи не здатні забезпечити реалізацію визначеної у ст. 50 КК України мети, захистити права і свободи інших осіб від протиправних посягань, а відтак застосування щодо обвинуваченого ст. 75 КК України не сприятиме досягненню справедливого балансу між його правами та свободами й інтересами держави та суспільства.

Зважаючи на ці обставини в сукупності з характером встановлених конкретних дій винного, є неможливим досягнення мети попередження вчинення нових злочинів і виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства.
Також звертає увагу й на те, що суд першої інстанції, звільняючи обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України в порушення ч. 4 ст. 374 КПК України не вказав від якого саме покарання (основного, додаткового чи обох) звільнено обвинуваченого. В той же час, у разі звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК із застосуванням додаткових покарань (крім конфіскації майна) суд у резолютивній частині вироку повинен чітко вказати, що таке звільнення стосується тільки основного покарання, а додаткове має обов`язково виконуватися.
Крім того, суд першої інстанції при вирішенні питання щодо речових доказів допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме ст. 100 КПК України.
Зокрема, зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України, спеціальна конфіскація, яка є заходом кримінально-правового характеру, полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Разом з тим, згідно п. 4 ст. 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно, були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину.

У відповідності з положеннями п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК України, гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю), а у даному випадку з вироку вбачається, що бензопила GL 4500М, каністра червоного кольору, топор (сокира) є заздалегідь приготовленими інструментами, знаряддям правопорушення і будь-яких відомостей про їх належність немає, а тому вони підлягають спеціальній конфіскації на підставі п. 4 ст. 96-2 КК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_12 у запереченнях на апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм кримінального процесуального та матеріального закону, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу, яка є необґрунтованою, без задоволення.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційних скарг, а також заперечення представника потерпілого адвоката ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_13 та захисника ОСОБА_12 проти їх задоволення, дослідивши за клопотанням прокурора матеріали провадження, що характеризують особу обвинуваченого, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_13 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, та у незаконній порубці дерев у захисних лісових насадженнях, що заподіяло істотну шкоду, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам провадження та підтверджений наявними у справі доказами, які досліджувалися судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюється, а тому й не перевіряється колегією суддів, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_13 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 246 КК України, що також апелянтами не оспорюється.

Що стосується доводів апеляційних скарг про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_13 покарання, яке, як наслідок, його не відповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то вони є непереконливими.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Положеннями ст. 75 КК України передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Як вважає колегія суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог матеріального права.
Так, при призначенні ОСОБА_13 покарання суд першої інстанції, відповідно до положень ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які є тяжким злочином та нетяжким злочином (на підставі Закону України від 22.11.2018 року, що набрав чинності 01.07.2020 року); дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, неодружений, має на утриманні малолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_2 , працює неофіційно, має постійне місце проживання, де мешкає зі своєю родиною та посередньо характеризується, має міцні соціальні зв`язки, перебуває на обліку у лікаря психіатра, на обліку у лікаря нарколога не перебуває; наявність обставин, що пом`якшують його покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння - як обставину, що його обтяжує, а також позицію представника потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні обвинуваченому, оскільки він повинен мати можливість відшкодувати матеріальну та моральну шкоду завдану внаслідок вчинення злочину, а в місцях позбавлення волі останній не зможе заробити необхідну суму для відшкодування завданої шкоди потерпілому, та позицію сторони обвинувачення щодо виду та строку покарання.

З урахуванням всіх цих обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив ОСОБА_13 вид покарання - позбавлення волі та остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, обравши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, з призначених судом окремо за кожен злочин, що входять до сукупності, у виді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.
У той же час, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

За приписами ст. 75 КК України суд може прийняти рішення про звільнення обвинуваченого від покарання з випробуванням, якщо при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого від відбування покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_13 покарання за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 246, ст. 70 КК України, обґрунтовано прийшов до висновку про можливість його виправлення без відбування покарання та прийняв рішення про його звільнення від його відбування з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк та поклавши на нього виконання відповідних обов`язків, оскільки належним чином мотивував своє рішення в цій частині, урахувавши при цьому не лише тяжкість вчинених ним злочинів, дані про особу винного, його поведінку після вчинення злочину, яка свідчить про усвідомлення заподіяного, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, а також критичне ставлення обвинуваченого до вчиненого, але й думку представника потерпілого, який, вказуючи на те, що обвинувачений повинен мати можливість відшкодувати матеріальну та моральну шкоду завдану внаслідок вчинення злочину, вважав необхідним призначення йому покарання не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Доводи апелянтів про необхідність призначення ОСОБА_13 за вчинені злочини лише реального покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки фактично пов`язуються з необхідністю врахування лише того, що внаслідок грубого порушення ОСОБА_13 вимог Правил дорожнього руху потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, не відшкодування спричиненої потерпілому шкода та наявності такої обтяжуючої його покарання обставини, як вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки здійснено посягання на здоров`я потерпілого, яке відповідно до ст. 3 Конституції України визнається найвищою соціальною цінністю та значно підвищує суспільну небезпеку скоєного злочину, але колегія суддів вважає, що вони беззаперечно не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо можливості звільнення ОСОБА_13 від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки судом в даному випадку було належним чином враховано всі ці обставини при призначені ОСОБА_13 покарання, водночас вищезазначене оцінено судом в сукупності з іншими даними про особу винного та фактичними обставинами вчинених ним злочинів, щодо яких підлягає врахуванню і та обставина, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, хоча і є тяжким, але і є необережним злочином.

Тим більше, що колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з урахуванням і досліджених у суді апеляційної інстанції даних про особу ОСОБА_13 , зокрема - висновку судово-психіатричної експертизи №340 від 26.08.2020 року, проведеної на підставі ухвали Київського апеляційного суду від 09.07.2020 року, відповідно до якого, ОСОБА_13 страждає та страждав під час скоєння інкримінованих йому дій на легку розумову відсталість (олігофренію в ступеню легко вираженої дебільності); міг під час скоєння інкримінованих йому дій та може в даний час усвідомлювати свої дії та керувати ними; застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_13 не потребує; під час проведеного обстеження ознак клінічних ознак хронічного алкоголізму чи наркоманії у підексперного не виявлено, а також того, що ОСОБА_13 з 28.01.2020 року офіційно працює на посаді транспортувальника ТОВ "Вторлайф", де характеризується виключно позитивнота, та позиції представника по ОСОБА_16 лінка М.П. - ОСОБА_11 ового В.С., який категорично заперечував проти апеляційних скарг сторони обвинувачення, вважаючи недоцільною ОСОБА_13 Яцка М.П. від суспільства. .

Крім того, обвинувачений під час судового розгляду як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не оспорював того, що саме його діями була завдана потерпілому матеріальна та моральна шкода, а також визнав в повному обсязі цивільний позов, що обґрунтовано враховано судом як обставину, яка пом`якшує покарання, та доводить правильність висновку суду щодо наявності щирого ОСОБА_13 Яцка М.П., а тому доводи прокурора в апеляційній скарзі щодо неврахування судом тих обставин, ОСОБА_13 >Яцко М.П. не відшкодував заподіяної шкоди, не спростовують правильності висновків суду щодо призначеного основного покарання та наявності обґрунтованих підстав для звільнення від його відбування з випробуванням.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що переконливих доводів, які би ставили під сумнів вмотивованість висновків суду з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, справедливість обраного ОСОБА_13 Яцку М.П. заходу примусу, а також які би свідчили про неможливість досягти мети покарання через визначений судом порядок його відбування, прокурори в апеляційних скаргах не навели.

П ОСОБА_13 Яцку М.П. покарання, на переконання колегії суддів, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і підстав вважати його явно несправедливим через м`якість та неправильне застосування ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів прокурорів про неправильне застосування ст. 75 КК України у частині з ОСОБА_13 Яцка М.П. від відбування як основного, так і додаткового покарання, то вони є необґрунтованими на таких підставах.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже перелік покарань, від відбування яких особу може бути звільнено на підставі ст. 75 КК України, є вичерпним. Покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю до цього переліку не включено.

Згідно зі ст. 77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

За вир ОСОБА_13 Яцку М.П. за ч. 2 ст. 286 КК України призначено основне покарання у виді позбавлення волі, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Ураховуючи, що ч. 1 ст. 75 КК України передбачає звільнення від відбування лише основного покарання і звільнення від призначеного судом додаткового покарання за цією нормою не допускається, відсутність у резолютивній частині вироку вказівки про те, що на підставі ст. 75 КК УкраїниОСОБА_13 Яцка М.П. звільнено від відбування лише основного покарання, в даному випадку не можна визнати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи, що в мотивувальній частині вироку суд навів належні мотиви щодо обрання обвинуваченому основного покарання, від відбування якого він звільнений з випробуванням, а також необхідності призначення йому додаткового покарання, то за цих обставин сформульоване в резолютивній частині рішення про застосування положень ст. 75 КК України не є таким, що може викликати сумніви під час виконання вироку. Якщо такі питання виникнуть під час виконання вироку, то вони можуть бути вирішені судом у порядку, передбаченому статтями 537-539 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги заступника прокурора Київсько ОСОБА_14 емова С.О. про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме щодо незастосування спеціальної конфіскації речових доказів, то колегія суддів вважає, що вони не можуть служити достатніми підставами для скасування оскаржуваного вироку та ухвалення нового вироку, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 96-1 КК України, спеціальна конфіскація, яка є заходом кримінально-правового характеру, полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само у разі вчинення інших злочинів, перелік яких наведено у цій нормі.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України, на яку посилається в апеляційній скарзі прокурор, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Між тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження за обвин ОСОБА_13 Яцка М.П., у тому числі обвинувального акта, в них відсутні будь-які об`єктивні дані, які б підтверджували той факт, що каністра червоного кольору та топор (сокира), що визнані речовими доказами, долю яких суд вирішив у відповідності до ст. 100 КПК України, повернувши їх ОСОБА_13 Яцку М.П., використовувалися ним як засіб чи знаряддя вчинення інкримінованого йому злочину, а тому підстави для їх спеціальної конфіскації, передбачені ч. 1 ст. 96-2 КК України, відсутні.

Також, оскільки в матеріалах провадження відсутні дані на підтвердження належності бензопили GL4 ОСОБА_13 Яцку М.П., про що зазначається і в апеляційній скарзі заступника прокурора Київсько ОСОБА_14 емова С.О., і судом першої інстанції, яким розглядалось провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, також її належність не встановлювалась, то це позбавляє суд апеляційної інстанції можливості додатково досліджувати будь-які докази щодо її належності на праві власн ОСОБА_13 Яцку М.П., і як наслідок вирішувати її долю в змісті положень ст. 96-2 КК України, застосувавши її спеціальну конфіскацію.

Тому, оскільки іншого власника бензопили GL4500М не встановлено, то суд першої інстанції, спираючись на положення ч. 4 ст. 17 КПК України, правильно вирішив питання про її п ОСОБА_13 Яцку М.П. в порядку ст. 100 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає законних підстав для висновку про те, що судом першої інстанції було допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у незастосуванні до обвинуваченого спеціальної конфіскації, як про те вказується в апеляційній скарзі заступника прокурора Київсько ОСОБА_14 ремова С.О.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та заступника прокурора Київської ОСОБА_14 емова С.О. без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та заступника прокурора Київсько ОСОБА_14 емова С.О. залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 липня 2019 року ОСОБА_13 Петровича без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________
ОСОБА_1 Горб І.М. ОСОБА_2 цька Г.О. ОСОБА_3 лкова І.М.