судді Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1
у справі №737/838/16-к (провадження №51-1383км19)
Я не погоджуюся із висновками колег, які стосуються перекваліфікації дій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з ст. 348 на ч. 3 ст. 345 Кримінального кодексу України (далі КК).
Вироком у цій справі встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчинили розбій, поєднаний із проникнення у будинок, та ОСОБА_3 вчинив вбивство жінки похилого віку, яка проживала у цьому будинку, заподіявши їй не менше, ніж 17 ударів ножем.
Через кілька днів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходилися в чужому будинку та були викриті працівниками поліції, які запропонували їм здатись. Однак ОСОБА_2 із ОСОБА_3 з метою уникнення затримання, знаючи, що перед ними знаходяться працівники поліції, вчинили на них напад.
ОСОБА_3 наніс один удар ножем начальнику сектору карного розшуку ОСОБА_4 , чим спричинив проникаюче колото-різане поранення черевної порожнини з пошкодженням 9-го ребра і правої долі печінки, ускладненого внутрішньочеревною кровотечою, яке є тяжким тілесним ушкодженням за ознакою небезпеки для життя.
Після цього наніс не менше п`яти ударів ножем старшому оперуповноваженому сектору карного розшуку ОСОБА_5 , однак той ухилявся від цих ударів, і в результаті ОСОБА_3 спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді різаних ран тім`яно-потиличної ділянки голови, колотої рани долонної поверхні лівої кисті тощо, які є легкими тілесними ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Безпосередньо після цього ОСОБА_3 прийшов на допомогу ОСОБА_2 , який в цей час наносив інспектору відділення поліції ОСОБА_6 удари металевою фомкою, та завдав ОСОБА_6 удар ножем в область тулубу, чим спричинив тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини з пошкодженням правої долі печінки та міжреберної артерії, ускладненого внутрішньочеревною кровотечею, яке є тяжким тілесним ушкодженням за ознакою небезпеки для життя.
Я категорично не погоджуюся із тим, що заподіяння такої кількості ударів ножем трьом правоохоронцям у ділянку голови, черевну порожнину треба кваліфікувати як заподіяння тілесних ушкоджень відповідного ступеню тяжкості. Вважаю, що такі дії беззаперечно мають кваліфікуватися як посягання на життя працівників правоохоронного органу.
Суб`єктивне ставлення винних до бажаного наслідку встановлюється не лише за їхніми показаннями, а виходячи із сукупності всіх обставин справи. Той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 хотіли уникнути затримання підтверджує те, що вони діяли умисно. Кількість ушкоджень (сукупно 7 ножових поранень), їх локалізація (область голови, черевна порожнина), знаряддя вчинення злочину (ніж), поведінка до вчинення злочину (переховувались від правоохоронців у зв`язку із вчиненням розбою та умисного вбивства), поведінка після вчинення злочину (сміялися і казали «Ну что, досталось, мусора»), дають всі підстави стверджувати, що вони діяли з прямим умислом на спричинення смерті.
Той факт, що вони не залишилися чекати смерті поранених поліцейських, а продовжили втечу, абсолютно не вказує на те, що їхній умисел не був спрямований на її спричинення.
Якщо керуватися таким правилом, то й один проникаючий удар в шию ножем, якщо винний не дочекався смерті, а потерпілого вдалося врятувати, теж не треба кваліфікувати як замах на умисне вбивство. Але це неправильно, оскільки в наведеному прикладі лише знаряддя і локалізація ушкодження веде до висновку про бажання спричинити смерть.
Наявність прямого умислу доводиться не лише показаннями осіб, які стверджують про бажання спричинити відповідну шкоду. Про прямий умисел треба вести мову й тоді, коли для особи зрозуміло й очевидно, що вчинення певного діяння зазвичай призведе до певного наслідку. Так, очевидно, що проникаючий удар ножем в ділянку грудної клітки зазвичай призведе до наслідку у вигляді смерті.
Так само й у цій ситуації засуджені добре розуміли, що удари у життєво-важливі органи можуть призвести до смерті потерпілих. Однак це їх не стримало.
Мої колеги у постанові по цій справі констатували, що засуджені припинили дії з власної волі, коли досягли своєї мети отримали можливість втекти і уникнути затримання. Однак досягнення такої мети не виключає існування прямого умислу на вбивство. Адже ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вже здійснили всі дії, які були необхідні, щоб втекти та, водночас, нейтралізувати поліцейських. В цій справі така «нейтралізація» полягала в ударах ножем, які (з врахуванням їх кількості та локалізації) могли спричинити смерть. Той факт, що поліцейських вдалося врятувати, зумовлений лише вчасним приїздом другої групи поліції та медиків.
Я вважаю, що навіть, якщо зважати на найлегші тілесні ушкодження, спричинені ОСОБА_5 , а саме легкі тілесні ушкодження, які виникли через спричинення п`яти (!!!) ударів ножем у голову, то вочевидь, що наслідок у вигляді смерті не настав лише через те, що поліцейському вдалося ухилитися від цих ударів. Тим не менше, заподіяння п`яти ударів ножем в область голови незалежно від наслідку має кваліфікуватися як замах на вбивство. У цій ситуації з врахуванням ознак спеціального потерпілого кваліфікуватися як закінчений злочин посягання на життя працівника правоохоронного органу (ст. 348 КК).
Аналогічно й спричинення двом правоохоронцям проникаючих ударів ножем у черевну порожнину також свідчить про спрямованість умислу саме на умисне вбивство.
Повністю погоджуюся із висновком апеляційного суду, викладеним в ухвалі від 21 грудня 2018 року про те, що обстановка, в якій завдавались тілесні ушкодження, застосування предметів, які зазвичай приводять до смертельних наслідків, вказують на те, що обвинувачені діяли з прямим умислом, усвідомлювали суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачали їх суспільно-небезпечні наслідки у виді смерті поліцейських, для двох з яких, у разі несвоєчасної медичної допомоги, такий наслідок був би неминучим.
Тому я вважаю, що характер нападу у цій справі дозволяє зробити однозначний висновок про бажання спричинення смерті працівникам правоохоронних органів, тобто про вчинення дій саме з прямим умислом.
Як наслідок, перекваліфікація вчиненого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 злочину із ст. 348 на ч. 3 ст. 345 КК, на мою думку, неправильна. У цій справі потрібно було залишити касаційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, а судові рішення без зміни.

Суддя
ОСОБА_1