Справа №591/5142/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/816/93/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Суми апеляційну скаргу представника захисника підозрюваного ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2020 року, якою було задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Сумській області ОСОБА_7 про накладення арешту на майно,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2020 року клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Сумській області ОСОБА_7 про накладення арешту на майно задоволено.

Накладено арешт у кримінальному провадженні № 0000190 на речі та

документи, які були вилучені під час обшуку 09.12.2020 р. за місцем мешкання

ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

1) пакунок із ізострічки синього кольору із магнітом та прозорим поліетиленовим пакетом на зіп-лок застібці, що містить кристалічну речовину білого кольору схожу на амфетамін,

2) 6 тримачів до сім-карт з номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 ,

3) три блокноти із рукописними записами,

4) два аркуші паперу із записами,

5) два флеш-накопичувачі формату USB у корпусі сріблястого та чорного кольорів.

Контроль за виконанням ухвали покладено на старшого слідчого відділу СУ ГУНП в

Сумській області ОСОБА_7 .

Не погодившись з таким рішенням слідчого судді, представником власника майна адвокатом ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2020 року про накладення арешту на майно ОСОБА_5 .

На переконання представника власника майна слідчий суддя дійшов помилкового висновку про наявність достатніх підстав вважати, що вказане майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України.

При цьому, ОСОБА_6 зазначає, що в оскаржуваній ухвалі в обґрунтування задоволення клопотання старшого слідчого відділу розслідувань особливо тяжких злочинів ГУНП в Сумській області ОСОБА_7 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженню №0000190 у ОСОБА_5 покладено єдину підставу, що вилучені предмети (речі та документи) могли зберегти сліди вчинення кримінального правопорушення та мають значення речового доказу.

Апелянт вказує на те, що Зарічний районний суд м. Суми в ухвалі від 14.12.2020 року попри відсутність обвинувального вироку суду, тобто незважаючи на недоведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, в якому він підозрюється, дійшов висновку, що речі та документи, вилучені у ОСОБА_5 під час обшуку 09.12.2020 року за адресою АДРЕСА_1 є предметом вчинення злочину. Сторона захисту вважає даний висновок суду суб`єктивним та передчасним, з огляду на недоведеність вини ОСОБА_5 у вчинені злочину та презумпцію невинуватості.

Також ОСОБА_6 скаржиться на порушення судом порядку розгляду клопотання про арешт майна, оскільки неповідомлення та незалучення Зарічним районним судом м. Суми власника тимчасово вилученого майна до розгляду клопотання про арешт такого майна порушує право ОСОБА_5 на подачу своїх аргументів і заперечень проти накладення арешту. Таким чином, у порушення вимог ст. 172, 370, 419 КПК України, Зарічний районний суд м. Суми взагалі не повідомив про дату розгляду клопотання про накладення арешту ані власника майна ОСОБА_5 , а ні захисника адвоката ОСОБА_6 , у зв`язку з чим позбавив можливості сторону захисту надати свої доводи щодо належності майна, на яке було накладено арешт.

Крім того, захисник підозрюваного ОСОБА_5 вважає, що в діях ОСОБА_5 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а на час складання повідомлення про підозру були відсутні достатні докази для підозри останнього в учиненні кримінальних правопорушень.

Апелянт вважає, що відмінність між складами злочинів, передбачених статтями 307 та 309 КК України, полягає у змісті та характері ознак суб`єктивної сторони злочину: особа усвідомлює суспільно небезпечний характер вчинюваних нею діянь, відповідальність за які передбачена ст. 307 КК України, і бажає їх вчинити, маючи на меті збут наркотичних засобів, психотропних речовин та їх аналогів. За ст. 309 КК України кваліфікується вчинення діянь щодо названих предметів при відсутності у особи умислу щодо їх збуту.

З матеріалів кримінального провадження №0000190 вбачається, що слідчим під час складання письмового повідомлення про підозру ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України зазначених вимог закону не дотримано. Слідчим не було встановлено ні збуту, ні мети збуту наркотичних засобів.

Також, апелянт вказує й на те, що для обґрунтованості пред`явленої особі підозри повинні існувати факти, відомості про те, що заарештовану особу обґрунтовано підозрюють у вчиненні злочину, однак ОСОБА_6 вважає, що пред`явлену ОСОБА_5 підозру необґрунтованою.

До початку апеляційного розгляду від захисника підозрюваного ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 надійшло клопотання про розгляд його апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2020 року без його участі та участі його підзахисного.

Також від прокурора ОСОБА_8 надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги представника захисника підозрюваного ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2020 року у порядку письмового провадження.

Беручи до уваги те, що учасники процесу повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, їх явка не є обов`язковою, колегія суддів вважає необхідним провести апеляційний розгляд в порядку письмового провадження , що узгоджується з ст.406 КПК України.

Тому перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Положенням ч.1ст. 131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

За змістом ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007р.у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію проте,що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, п. 1 ч. 2 ст. 167 КПК України передбачено, що тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. При цьому, на відміну від інших правових підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт з метою забезпечення речових доказів не вимагає повідомлення про підозру у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Так, з матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що слідчим відділом розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Сумській області здійснюється досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України у кримінальному провадженні № 0000190, відомості про яке внесені до ЄРДР 04.06.2020 року.

В ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, на підставі ухвали слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 26 листопада 2020 року, було проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено речі, перелік яких зазначено в протоколі про проведення обшуку від 09 грудня 2020 року (а.м.к.п.6, 7-11).

З метою збереження речових доказів, старший слідчий СУ ГУНП в Сумській області ОСОБА_7 просив накласти арешт з метою збереження речових доказів, виявлених та вилучених під час обшуку 09.12.2020 місця проживання ОСОБА_5 , а також у зв`язку з тим, що тимчасово вилучене майно можуть в подальшому бути стягнуті в дохід держави, у разі засудження їх власника (а.м.к.п.1-2).

Так, проаналізувавши матеріали даного кримінального провадження, колегія суддів вважає, що вилучене 09.12.2020 року, майно відповідає ст. 98 КПК України, може бути використане, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, арешт на це майно слідчим суддею накладено обґрунтовано, за наявності для цього достатніх правових підстав.

Арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна.

Чинним кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

На думку колегії суддів, доводи клопотання слідчого та додані до нього матеріали містять достатньо даних, які вказують на відповідність зазначеного в ухвалі слідчого судді майна критеріям ст.98 КПК України, а відтак з урахуванням загальних засад кримінального судочинства (ст.7, 9, 13, 16, 22 23, 26 КПК України) та загальних правил застосування заходів забезпечення кримінального провадження (ст.132 КПК України) колегія суддів вважає, що в даній ситуації арешт майна відповідає інтересам та потребам досудового розслідування в цій справі, такий вид втручання у права та законні інтереси ОСОБА_5 спрямований на встановлення фактичних обставин справи, так як арештоване майно можливо використати як доказ обґрунтованості його причетності або непричетності до вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 307 КК України.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_6 з приводу необґрунтованості пред`явленої ОСОБА_5 підозри у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 307 КК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки слідчим суддею на цьому етапі досудового розслідування арешт на майно було накладено згідно положень п.1 ч.2 ст.170 КПК України, тобто з метою збереження речових доказів, що по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна, а тому наявності повідомленої підозри у кримінальному провадженні, в даному випадку - для вирішення питання про накладення арешту, закон не вимагає.

Матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого у ході обшуку майна ознакам речових доказів, оскільки воно може містити на собі сліди скоєння кримінального правопорушення або інформацію щодо обставин вчинення злочину, яка має значення для даного кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування.

Враховуючи правові підстави для накладення арешту на майно та достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, виходячи із обставин викладених у клопотанні слідчого та встановлених в судовому засіданні, переліку майна, на яке слідчим суддею було накладено арешт, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та з метою повного, всебічного, об`єктивного розслідування кримінального провадження, слідчий суддя дійшов законного висновку про задоволення клопотання слідчого та наклав арешт на вищевказане майно.

Безпідставними колегія суддів вважає й доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення сторони захисту про дату та час розгляду клопотання про арешт майна ОСОБА_5 , оскільки вони повністю спростовуються матеріалами даного кримінального провадження.

Так, відповідно до довідки, складеної помічником судді 11.12.2020 учасники провадження повідомлені про його розгляд о 09.00 год. 14.12.2020, у зв`язку з чим до суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_6 про ознайомлення з матеріалами клопотання слідчого про арешт майна з відміткою, що він ознайомився, а 14.12.2020 захисник звертався до суду із клопотаннями про відмову у накладенні арешту на майно його підзахисного та про розгляд клопотання слідчого без участі захисника(а.м.к.п. 17-21).

Ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно відповідає також і практиці ЄСПЛ. Так, в рішенні «Раймондо проти Італії», скарга 12954/87 від 22 лютого 1994 року ЄСПЛ зазначив: "арешт, поза сумнівом, застосували як проміжний захід, що має забезпечити в разі необхідності подальшу конфіскацію майна, яке вважають імовірно результатом незаконної діяльності". Такий захід виправданий і не можна стверджувати, що накладення арешту на цій стадії провадження було непропорційне поставленій меті.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не вбачається.

За таких обставин, ухвала слідчого судді є законною і обґрунтованою, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 170, 173, 404, 406, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 14 грудня 2020 року, якою було задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Сумській області ОСОБА_7 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000190, залишити без змін, а апеляційну скаргу представника захисника підозрюваного ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4