Справа № 716/1186/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2021 року м.Заставна

Заставнівський районний суд Чернівецької області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника - ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні по розгляду кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000252 від 30.08.2019 року відносно ОСОБА_4 обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 125 ч.2 КК України, клопотання захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Заставнівського районного суду Чернівецької області перебуває вказана кримінальна справа, під час розгляду якої від захисника ОСОБА_5 надійшло усне клопотання про визнання доказу, який міститься на аркуші справи 40 очевидно недопустимим. В обгрунтування клопотання, зазначив, що матеріали кримінального провадження не містять інформації, щодо приладу яким було здійснено відеозапис та інформації щодо оригіналу відеозапису, у зв`язку із цим даний доказ отриманно внаслідок порушення вимог КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання свого захисника.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти клопотання, вказуючи на те, що вирішення питання допустимості доказів повинно відбуватись судом під час ухвалення остаточного вироку в сукупності з іншими доказами, в тому числі після допиту свідків.

Потерпілий ОСОБА_6 та його представник підтримали думку прокурора.

Вислухавши думки учасників щодо заявленого клопотання, вивчивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні клопотання слід відмовити з огляду на таке.

За загальним правилом суд вирішує питання допустимості доказів, оцінюючи їх в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (ч. 1 ст. 89 КПК). Однак у певних випадках суд має право вирішити питання про недопустимість доказу ще до видалення суду до нарадчої кімнати.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до вимог ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Згідно із ч. 2, 3 даної статті у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Відповідно до положень ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Використана в частині 2 статі 89 КПК України категорія "очевидна недопустимість доказів" є оціночною і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого, згідно положень КПК України, є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існує також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 89 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

З системного аналізу статті 89 КПК України слідує, що суд може вирішити питання допустимості доказів в разі їх очевидної недопустимості до початку дослідження доказів або на первісному етапі їх вивчення, проте після їх дослідження та вивчення суд повинен застосувати загальне правило, передбачене частиною 1 статті 89 КПК України, та надати оцінку всім доказам в сукупності по завершенню судового слідства та при винесенні остаточного вироку.

На теперішній час судове слідство не завершено, свідки не допитані, тому суд вважає, що питання допустимості вказаних захисником доказів на даному етапі судового слідства можливо лише під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення остаточного вироку.

За таких обставин на даній стадії судового розгляду відсутні законні підстави для прийняття окремого рішення про визнання доказів недопустимими, а вирішення заявленого клопотання по суті судом є передчасним, у зв`язку з чим клопотання захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись статтею 89, 369, 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

:

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1