Справа № 164/154/20 Провадження №11-кп/802/109/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 2 ст. 186 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в приміщені суду матеріали кримінального провадження №0000385 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Маневицького районного суду Волинської області від 03 серпня 2020 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, учень 2 групи Маневицького професійного ліцею Волинської області, раніше судимий вироком Маневицького районного суду Волинської області від 22.03.2019 до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік; вироком Волинського апеляційного суду від 05.11.2019 скасовано вирок Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12.07.2019, на підставі ст.ст.75, 104 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки, за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки,
засуджений за ч.2 ст.186 КК України до 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.71 КК України приєднано невідбуту частину покарання за вироком Волинського апеляційного суду від 05.11.2019, остаточно призначено покарання 5 (п`ять) років позбавлення волі.
Початок відбування покарання постановлено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Вироком вирішено питання речових доказів та судових витрат.
ОСОБА_8 визнаний винний та засуджений за те, що він, будучи засудженим 22 березня 2019 року Маневицьким районним судом Волинської області до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік, на підставі ст.75 КК України звільненим від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік, та 05 листопада 2019 року Волинським апеляційним судом до покарання, яким змінено вирок Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 12 липня 2019 року за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, на підставі ст. 75, 104 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки, належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став та вчинив новий умисний, тяжкий корисливий злочин.
Так, 20 жовтня 2019 року приблизно о 21 годині 40 хвилин неповнолітній ОСОБА_8 , знаходячись по вулиці Лесі Українки, що в смт. Маневичі, Маневицького району Волинської області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, повторно, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, умисно схопив та утримував потерпілу ОСОБА_10 лівою рукою за шию, в подальшому умисно наніс один удар кулаком правої руки в ліву скроневу частину голови, від якого потерпіла впала. Однак ОСОБА_8 , коли потерпіла знаходилась на землі, умисно наніс один ковзаючий удар кулаком правої руки в область верхньої губи і носа, та один умисний удар кулаком лівої руки в праву скроневу частину голови, внаслідок чого спричинив потерпілій, згідно висновку судово - медичної експертизи №63 від 30 жовтня 2019 року тілесні ушкодження у вигляді саден шкіри правої передньо-бокової поверхні шиї і середньої третини верхньої губи, які як кожне окремо, так і увесь їх перелік, належать до категорії легких тілесних ушкоджень. В подальшому, продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_8 , шляхом ривка відкрито викрав з руки ОСОБА_10 її бувшу у вжитку жіночу сумочку, вартістю 300 гривень, в якій знаходилось наступне майно: бувший у вжитку USB-кабель до мобільного телефону «iPhone» вартістю 200 гривень; бувшу у вжитку косметичну пудру марки «Avon», вартістю 150 гривень; бувші у вжитку сонцезахисні жіночі окуляри в сріблястій оправі, вартістю 200 гривень; бувшу у вжитку косметичну манікюрну пилочку рожевого кольору, вартістю 20 гривень; резинку для волосся бірюзового кольору, вартістю 5 гривень; заколку для волосся сріблястого кольору, вартістю 50 гривень; один олівець-помаду для губ марки «Avon», вартістю 100 гривень; два флакони блиску для губ марки «Avon», вартістю 100 гривень за один; іменну картку «Ощадбанку» на ім`я потерпілої, чіп-карту для пропуску на роботу із трьома ключами, які для останньої матеріальної цінності не становлять, чим завдав ОСОБА_10 майнової шкоди на загальну суму 1 225 (одна тисяча двісті двадцять п`ять) гривень 00 копійок.
В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним. Посилається на те, що неправомірні дії щодо потерпілої було вчинено 20 жовтня 2019 року, однак заяву про вчинення злочину вона подала до органів поліції лише 29 жовтня 2019 року. Вказує на те, що слідчим в кримінальному провадженні було проведено впізнання, на якому неповнолітнього ОСОБА_8 було пред`явлено потерпілій, однак вказану слідчу дію проведено без участі захисника, що є суттєвим порушенням, оскільки всі слідчі дії з неповнолітніми особами проводяться за обов`язкової участі захисника. Також зазначає, що пред`явлення велосипедів для впізнання потерпілій було проведено в порушення вимог ч.2 ст.229 КПК України, а слідчий експеримент проведено в світлу пору доби, що не відповідає умовам при яких було вчинено злочин. Крім того, банківська картка, на якій було виявлено відбитки пальців обвинуваченого, не була вилучена безпосередньо у ОСОБА_8 , а була виявлена на вулиці після вчинення злочину, а тому Також вважає, що вартість викраденого майна визначена сумнівним способом, оскільки довідка ФОП не може бути належним доказом вартості такого майна. Просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основані доводи апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили скасувати вирок суду, а провадження закрити, прокурора, яка апеляційну скаргу заперечила і просила рішення місцевого суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх та дати остаточну оцінку кожному доказу з точки зору його належності, допустимості, достовірності, і достатності, у їх сукупності оцінки з точки зору достатності для висновку про доведеність вини.
Ці вимоги закону при постановленні вироку щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції були дотримані.
Так, згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені наявними в матеріалах справи та наведеними у вироку доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким дана належна оцінка. Вирок суду в цій частині відповідає вимогам ст.374 КПК України, є законним та вмотивованим.
З вироку місцевого суду вбачається, що відповідно до вимог ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, мотив та спосіб вчинення злочину, його наслідки, зазначив дії обвинуваченого.

Стосовно доводів наведених у поданій апеляційній скарзі щодо безпідставного покладення судом першої в основу вироку протоколу пред`явлення особи для впізнання, оскільки вказана слідча дія була проведена без обов`язкової участі захисника, то вони не ґрунтуються на вимогах законодавства та спростовуються матеріалами провадження.
Так, згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання від 11 листопада 2019 року, потерпіла ОСОБА_10 впізнала обвинуваченого ОСОБА_8 , та впевнено вказала на нього як особу, яка вчинила грабіж, про що складено відповідний протокол (а.м.к.п.78-81).

При цьому, у відповідності до ст.228 КПК перед пред`явленням особи для впізнання у потерпілої попередньо було з`ясовано, чи може вона впізнати особу, опитано про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що зроблено записи в протоколі та закріплено підписами потерпілої, понятих педагога та матері ОСОБА_8 ОСОБА_11 .

Підстав у відповідності до ст.87 КПК України визнавати цей судом доказ недопустимим внаслідок істотного порушення прав та свобод людини колегією суддів не встановлено і в апеляційній скарзі не наведено.

Відповідно до положень ст.52 КПК України, участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного. В інших випадках обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні: щодо осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення у віці до 18 років, - з моменту встановлення факту неповноліття або виникнення будь-яких сумнівів у тому, що особа є повнолітньою.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, перед пред`явленням особи для впізнання в слідчого не було підстав для залучення захисника неповнолітньому ОСОБА_8 , оскільки на час проведення вказаної слідчої дії він не був у статусі підозрюваного.

Крім того, ця слідча дія була проведена за участі педагога ОСОБА_12 та матері ОСОБА_8 ОСОБА_11 .

Слід зазначити, що під час розгляду справи в суді першої інстанції потерпіла вказувала, що саме ОСОБА_8 вчинив щодо неї неправомірні дії.

Доводи сторони захисту про порушення права ОСОБА_8 на захист під час проведення даної слідчої дії є необґрунтованими, оскільки апелянт не зазначає, як саме присутність захисника могла вплинути на зовнішність ОСОБА_8 , яка є єдиною важливою обставиною для впізнання, а також як саме відсутність захисника під час проведення цієї слідчої дії могла позначитись на її результатах.

Апеляційний суд вважає, що слідча дія пред`явлення особи для впізнання проведена з дотриманням вимог ст. 228 КПК України.
Так, при поданні заяви про вчинення кримінального правопорушення, потерпіла ОСОБА_10 зазначила, що може впізнати особу, яка скоїла злочин по обличчю та зросту (а.м.к.п.63).
За умови доволі детального опису подій потерпілою, у суду апеляційної інстанції не виникає сумнівів щодо можливості у неї роздивитися зовнішні ознаки чоловіка, який її пограбував та в подальшому, за цими зовнішніми ознаками впізнати його під час слідчої дії, що свідчить про надуманість доводів апеляційної скарги захисника з цього приводу. Також під час проведення пред`явлення особи для впізнання потерпіла ОСОБА_13 попереджена за дачу неправдивих показань за ст.384 КК України.

Вказаний протокол місцевий суд безпосередньо сприймав під час судового засідання і оцінив його з точки зору належності, допустимості, достовірності.

Щодо доводів захисника про сумнівне визначення вартості викраденого майна, оскільки розмір матеріальної шкоди, завданої потерпілій, не був встановлений шляхом проведення експертизи, а всупереч вимогам ст.242 КПК України вартість викраденого майна підтверджено довідкою ФОП « ОСОБА_14 », то апеляційний суд вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Згідно з вимогами ч.1 ст.242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

В окремих кримінальних провадженнях для встановлення розміру матеріальних збитків не потрібні наукові, технічні або інші спеціальні знання, а достатньо загальновідомих і загальнодоступних знань для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування, про найменування викраденого товару та його вартості (наприклад, щодо вартості викраденої безпосередньо з магазину роздрібної торгівлі товарної продукції, на яку є роздрібна ціна) чи проведення простих арифметичних розрахунків (щодо розміру збитків у гривнях при викраденні цінних паперів, що мають грошовий еквівалент, та валютних коштів інших країн).

У кримінальному провадженні під матеріальними збитками у п.6 ч.2 ст.242 КПК України треба розуміти грошову оцінку (еквівалент) заподіяної матеріальної шкоди (втрачених, додатково витрачених або недоотриманих майнових благ особою внаслідок порушення її прав та інтересів іншою особою), а відшкодування збитків є одним із способів відшкодування шкоди.

Положеннями ч.2 ст.242 КПК України передбачено обов`язковість проведення експертизи з метою визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням. Проте з цього правила законодавець зробив виключення щодо випадків, коли потерпілий у змозі визначити розмір матеріальних збитків та надає документ, що підтверджує розмір такої шкоди.

Таким чином, обов`язкове залучення експерта для проведення експертизи необхідне за наявності двох підстав: по-перше, коли характер об`єктивних обставин, які мають значення для кримінального провадження, неможливо достовірно встановити без залучення особи, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями (що є загальною підставою проведення експертизи в кримінальному провадженні, передбаченою ч.1 ст.242 КПК України; по-друге, коли мають місце обставини, передбачені ч.2 цієї норми.

Імперативність п.6 ч.2 ст.242 КПК України щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.

У решті випадків сторона обвинувачення на стадії досудового розслідування зобов`язана незалежно від наявності інших доказів, за допомогою яких можливо встановити розмір матеріальних збитків, звернутися до слідчого судді з клопотанням про залучення експерта.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, розмір матеріальної шкоди, завданої потерпілій, місцевим судом, встановлено на підставі довідок ФОП « ОСОБА_14 » (а.м.к.п.107-109).

Крім того, частина викраденого майна була повернута потерпілій.

Враховуючи наведене вище, місцевий суд, дійшов правильного висновку, що доказом на підтвердження розміру матеріальних збитків, завданих потерпілій протиправними діями ОСОБА_8 стали довідки ФОП « ОСОБА_14 » про те, що грошова вартість викраденого майна становить 1225 гривень.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що вартість викраденого майна, не є визначальним для кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України та жодним чином не спростовує доказів його винуватості у вчиненні вказаного злочину, а також не впливає на законність та обґрунтованість прийнятого рішення.

Із матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_8 не визнав свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, при цьому в суді першої інстанції відмовився давати показання на підставі ст.63 Конституції України.
Проте суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_8 винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, обґрунтовано послався у вироку на показання потерпілої, які повністю узгоджуються між собою, потерпіла, будучи попереджена про кримінальну відповідальність чітко та послідовно з моменту події описувала прикмети особи злочинця, а в подальшому під час досудового розслідування та судового розгляду безсумнівно вказувала на ОСОБА_8 як на особу, що вчинила напад на потерпілу, описуючи його особу. При цьому до події потерпіла із обвинуваченим взагалі не були знайомі, жодних відносин між ними не існувало, відтак, будь-які обставини, які б давали підставу оговорювати обвинуваченого та сумніватись у її показаннях судом не встановлені.

Так, на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення суд першої інстанції обґрунтовано прийняв такі докази.
Згідно показань в суді першої інстанції свідка ОСОБА_15 , 20 жовтня 2019 року він разом із обвинуваченим та ОСОБА_16 їздили по гриби, звідки повернулися додому ввечері. Коли вночі він вийшов на вулицю то помітив, що пропав його велосипед без рами типу «дамка», але зранку велосипед вже стояв на попередньому місці.
Відповідно до показань свідка ОСОБА_17 , який навчається разом із обвинуваченим, в жовтні 2019 року біля 21 години поблизу гуртожитку він бачив ОСОБА_8 який їздив на жіночому велосипеді, при цьому знаходився у нетверезому стані, пізніше від одногрупників від дізнався, що обвинувачений вкрав в когось сумку.
Вина обвинуваченого ОСОБА_16 також стверджується показаннями свідка ОСОБА_18 з яких вбачається, що 21 жовтня 2019 року близько 08 години ранку на автомобільній дорозі він ремонтував колесо, і на узбіччі побачив жіночу пилочку для манікюру, резинку для волосся, пудру, і пластикову картку «Ощадбанку», через кілька днів вказані речі він віддав дільничному поліції.
Крім показань зазначених осіб винуватість ОСОБА_16 у вчиненні інкримінованого злочину доводиться дослідженими у судовому засіданні і іншими доказами:
відповідно до рапорту дільничного Маневицького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_19 від 09 листопада 2019 року, що в порядку виконання доручення слідчого, до його звернувся ОСОБА_18 та повідомив що знайшов на узбіччі дороги банківську картку на ім`я ОСОБА_10 , резинки для волосся, пилочку для нігтів та пудру (а.м.к.п.67).
Також, згідно заяви ОСОБА_18 вказані речі він добровільно видав слідчому Маневицького ВП ГУНП у Волинській області (а.м.к.п.68).
Згідно з висновком судово-медичного експерта № 419 від 20 листопада 2019 року, один слід пальця руки, який був виявлений та відкопійований на відрізок липкої стрічки, вилучений 11 листопада 2019 року під час проведення огляду предмета, а саме банківської картки «Ощадбанк» НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 , залишений пальцем руки особи, дактилоскопічна карта якої заповнена на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.м.к.п.88-94).
Під час розгляду справи апеляційним судом обвинувачений ОСОБА_8 не зміг пояснити наявність відбитка його пальця на банківській картці яка належить потерпілій.
Відповідно до заяви ОСОБА_15 від 11 листопада 2019 року, останній добровільно видав слідчому Маневицького ВП ГУНП у Волинській області належний йому велосипед (а.м.к.п.69).
З протоколу пред`явлення речей для впізнання від 26 листопада 2019 року вбачається, що потерпіла ОСОБА_10 серед чотирьох велосипедів, впізнала велосипед, на якому пересувався обвинувачений під час вчинення злочину (а.м.к.п.72-77).
В ході проведення слідчого експерименту від 28 листопада 2019 року за участю потерпілої ОСОБА_10 , остання показала, як і куди саме їй наносив удари обвинувачений (а.м.к.п.96-106).
Що стосується посилань захисника на те, що слідчий експеримент з потерпілою був проведений з порушенням вимог ст.240 КПК України, оскільки дана слідча дія була проведена в пору доби, яка не відповідала порі вчинення злочину, то вони є безпідставними.
Перевіркою вказаного протоколу слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_10 , встановлено, що в ході цієї слідчої (розшукової) дії було дотримано вимог ч.1 ст.240 КПК України щодо мети, якою є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та способу її проведення шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події.
Згідно висновку експерта №63 від 30 жовтня 2019 року, у ОСОБА_10 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді саден шкіри правої передньо бокової поверхні шиї і середньої третини верхньої губи, які за ступенем тяжкості садна шкіри шиї і верхньої губи як кожне окремо, так і увесь їх перелік, належать до категорії легких тілесних ушкоджень. Враховуючи характер і особливості анатомічної локалізації тілесних ушкоджень сумнівною вважається імовірність їх виникнення в результаті нанесення потерпілій ударів кулаками та неможливим вважається їх утворення внаслідок падіння потерпілої з висоти власного зросту на площині. Приймаючи до уваги характер і особливості анатомічної локалізації тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_10 , вважається, що для утворення всього їх переліку було необхідно не менш, як два травматичні контакти з тупими предметами вищеописаних властивостей (а.м.к.п.65-66).
Наведені місцевим судом у вироку докази зібрані у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, обґрунтовано визнані належними, достатніми та допустимими. Правильність висновків суду щодо наведених доказів у суду апеляційної інстанції сумнівів не викликає та не спростовується доводами апеляційної скарги захисника щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
При оцінці доказів та доводів апеляційної скарги обвинуваченого, апеляційний суд показання потерпілої ОСОБА_10 вважає логічними, послідовними, такими, що не містять істотних суперечностей і такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв їх до уваги, та визнав їх достовірними й такими, що підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні передбаченого ч.2 ст.186 КК України кримінального правопорушення.
А тому апеляційний суд відхиляє твердження обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 про те, що обвинувачений не скоював інкримінованого йому злочину, як такі, що не відповідають дійсності та спростовуються доказами, дослідженими судом першої інстанції.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційний суд не встановив процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій.
Що стосується виду та розміру призначеного обвинуваченому покарання, то воно відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого, враховуючи таке.
Так, згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів (ч.2 статті 65 КК України).
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п.2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.
Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання вимоги вказаних вище статей кримінального кодексу належним чином були враховані.
Так, з вироку вбачається, що судом першої інстанції дана належна оцінка ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого ОСОБА_8 .
При прийнятті судового рішення суд апеляційної інстанції враховує, що злочин, передбачений ч.2 ст.186 КК України, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, винив злочин під час іспитового строку за попереднім вироком, посередньо характеризується за місцем проживання і негативно за місцем навчання, обвинувачений має проблеми з поведінкою, як учень безвідповідальний, інколи спостерігаються прояви агресії, непередбачуваний у своїх вчинках.
Актом обстеження умов проживання ОСОБА_8 , складеним 15 листопада 2019 року Службою у справах дітей Маневицької РДА підтверджується відсутність належного контролю та впливу батьків на сина.
Обставиною, що пом`якшує покарання, судом обґрунтовано визнано вчинення кримінального правопорушення неповнолітньою особою, а обставино, що його обтяжує вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не знаходить.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Маневицького районного суду Волинської області від 03 серпня 2020 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 , який тримається під вартою у той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий

Судді