ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/2056/20 Номер провадження 11-кп/814/377/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора потерпілих захисникаОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинуваченогоОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0003601 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 07 грудня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, маючий неповнолітню дитину, непрацюючий, судимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115 КК України на 10 років позбавлення волі.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 :

- на користь держави в особі Департаменту охорони здоров`я Полтавської обласної державної адміністрації 22931,72 грн за лікування потерпілого ОСОБА_7 ;

- на користь держави 1256,22 грн за проведення судових експертиз.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

19 грудня 2019 року в нічний час ОСОБА_10 перебував на території ринку «Шашличний», що по вул. Харківське шосе, 6, у м. Полтаві, де зі своїм знайомим вживав спиртні напої.
Надалі між ними та чотирма невстановленими слідством особами виник конфлікт, під час якого ОСОБА_10 побіг до місця свого проживання, озброївся дерев`яною битою та повернувся на ринок, щоб помститися цим незнайомим особам, проте не виявив їх на місці.
Після чого, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, будучи агресивно налаштованим, тримаючи при собі дерев`яну биту, обвинувачений пішов до помешкання ОСОБА_11 , який орендував житло на території домоволодіння АДРЕСА_2 , де також проживав потерпілий ОСОБА_7 .
Прибувши на територію цього домоволодіння приблизно о 05 годині 50 хвилин, ОСОБА_10 почав голосно кликати ОСОБА_11 , стукати у вікна та двері будинку, внаслідок чого з будинку вийшов потерпілий ОСОБА_7 та зробив йому зауваження, через що між ними виник конфлікт.
Під час сварки, на ґрунті особистих неприязних відносин, ОСОБА_10 з метою протиправного заподіяння смерті ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, наніс йому дерев`яною битою із значною силою в життєво важливий орган - голову не менше трьох ударів, чим спричинив тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя у вигляді черепно-мозкової травми, забою головного мозку тяжкого ступеня, багатоуламкового перелому зводу і основи черепа, перелому лівої потилично-скронево-лобно-тім`яної кістки з вдавленням її обломків із переходом на сагітальний та коронарний шов, перелому лівого сосцеподібного відростку з розвитком сударахноїдального крововиливу та пластинчатої субдуральної гематоми ліворуч, травматичного лівобічного середнього отиту і лівобічного гемомастоідиту.
Виконавши усі дії, направлені на вбивство потерпілого, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, ОСОБА_10 не закінчив злочин з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілий був своєчасно доставлений до лікувального закладу, де надання медичної допомоги запобігло настанню його смерті.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115 на ч.1 ст.121 КК України та призначити мінімальне покарання.
При цьому зазначає про відсутність у нього умислу на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_7 , оскільки під час нанесення тілесних ушкоджень свідомо не припускав настання будь-яких наслідків своїх дій, в тому числі смерті.
Вказує, що заподіяв тілесні ушкодження потерпілому з метою самозахисту та лише після того, як ОСОБА_7 першим наніс йому удар, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи.
Вважає, що висловлені ним в розмові зі свідком ОСОБА_12 погрози не свідчать про наявність умислу на вбивство ОСОБА_7 .
Вважає неналежним доказом протокол огляду відеозапису з камер спостереження програми «Безпечне місто» в період часу з 05 год. 26 хв. 19 грудня 2019 року біля торгових кіосків по вул. Харківське Шосе в м. Полтава, оскільки на ньому неможливо ідентифікувати особу.
Заперечує факт нанесення ударів потерпілому ОСОБА_7 дерев`яною битою з огляду на відсутність у кримінальному провадженні належних та допустимих доказів вказаної обставини.
Звертає увагу, що під час досудового розслідування будь-яких дерев`яних предметів вилучено не було.
Вказує, що судом першої інстанції не було допитано потерпілого ОСОБА_7 , хоча він був присутнім в судовому засіданні.
Зазначає, що показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , надані ними в засіданні суду першої інстанції, не підтверджують наявність у нього умислу на заподіяння смерті потерпілому.
Крім того, судом не було досліджено письмові докази, щодо приєднання яких заявив клопотання прокурор в судовому засіданні.
Стверджує, що місцевим судом безпідставно залишено поза увагою показання його дружини, яка характеризує обвинуваченого з позитивної сторони.
Вважає призначене покарання занадто суворим та вказує про часткове визнання свої винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, наявність у нього на утриманні малолітньої дитини та відсутність цивільного позову у кримінальному провадженні.
Заперечує факт перебування у стані алкогольного сп`яніння.
Інші учасники провадження вирок не оскаржили.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість вироку суду, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні закінченого замаху на вбивство за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.
Факт нанесення обвинуваченим на території домоволодіння АДРЕСА_2 потерпілому дерев`яним предметом кількох ударів в область голови ніким із учасників провадження не оспорюється.
Доводи ОСОБА_10 про необхідність кваліфікації його дій за ч.1 ст.121 КК України, оскільки він не мав умислу на вбивство, а спричинив тілесні ушкодження під час раптово виниклої сварки, захищаючись від потерпілого, який ударив його в обличчя, є непереконливими.
Так, з системного аналізу закону випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.
Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи.
Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.
Згідно з ч.2 ст.15 КК України замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.
Як вбачається з матеріалів провадження, 19 грудня 2019 року в нічний час у ОСОБА_10 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння на території ринку, виник конфлікт з невідомими особами, які його побили.
З метою помсти ОСОБА_10 побіг до місця свого проживання, озброївся дерев`яною битою та повернувся на ринок, проте не виявив своїх кривдників.
Після чого, будучи агресивно налаштованим, тримаючи при собі дерев`яну биту, висловивши під час спілкування по телефону зі свідком ОСОБА_12 бажання повбивати людей за допомогою дубової бити і в деталях описавши, як він це буде робити, ОСОБА_10 близько 06 години прийшов до помешкання потерпілого, спровокував конфлікт, а після зауваження потерпілого наніс йому битою кілька ударів в голову.
В даному випадку про спрямованість умислу на вбивство свідчить те, що обвинувачений дерев`яною битою наніс потерпілому не менше трьох ударів в життєво важливий орган голову з такою силою, що внаслідок цього виник багатоуламковий перелом зводу і основи черепа, перелом лівої потилично-скронево-лобно-тім`яної кістки з вдавленням її обломків із переходом на сагітальний та коронарний шов, перелом лівого сосцеподібного відростку з розвитком сударахноїдального крововиливу та пластинчатої субдуральної гематоми ліворуч, травматичний лівобічний середній отит і лівобічний гемомастоідит.
За таких обставин місцевий суд прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_10 вочевидь усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, які є загрозою для життя людини, отже передбачав і свідомо допускав заподіяння смерті потерпілого.
При цьому колегія суддів враховує, що вказаним діям обвинуваченого передувало його побиття невідомими особами, внаслідок чого ОСОБА_10 озброївся дерев`яною битою та будучи агресивно налаштованим, цілеспрямовано шукав об`єкт для побиття.
Та обставина, що потерпілий залишився живим, не спростовує висновків суду про винуватість ОСОБА_10 .
Адже обвинувачений виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, побачив, що потерпілий лежить на землі без свідомості з розбитою головою, та пішов з місця події, а злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, а саме внаслідок своєчасного надання медичної допомоги ОСОБА_7 .
Доводи обвинуваченого про те, що він заподіяв тілесні ушкодження потерпілому з метою самозахисту спростовуються показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , які чули розмову між обвинуваченим і потерпілим та підтвердили, що ОСОБА_7 агресивно себе не поводив, не погрожував ОСОБА_10 , а лише попросив його іти з подвір`я, після чого почули звук удару та виявили потерпілого на землі із розбитою головою.
Також свідки бачили, як ОСОБА_10 виходив з подвір`я, тримаючи в руках биту довжиною близько 1 метра.
Про нещирість обвинуваченого, який стверджував, що потерпілий ударив його рукою в обличчя, свідчить і висновок судово-медичної експертизи №1199, відповідно до якого у ОСОБА_10 виявлено лише садна шкіри лівої верхньої кінцівки.
Твердження апелянта про неналежність як доказу протоколу огляду відеозапису з камер спостереження програми «Безпечне місто», оскільки неможливо ідентифікувати особу, є непереконливими.
Адже зафіксовані на відеозапису обставини узгоджуються з показаннями самого обвинуваченого щодо розвитку подій вночі 19 грудня 2019 року, а також підтверджуються свідком ОСОБА_12 , яка бачила, що ОСОБА_10 після конфлікту з незнайомими особами пішов, а через деякий час повернувся на ринок з дерев`яною битою.
Крім цього, відповідають даним про з`єднання телефону, яким користувався ОСОБА_10 та який в цей час працював у місці розташування камери спостереження.
Оцінивши сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, місцевий суд обґрунтовано встановив, що ОСОБА_10 саме дерев`яною битою наносив удари в голову потерпілого.
Не виявлення цієї бити органом досудового розслідування, з огляду на те, що після вчинення злочину обвинувачений мав змогу її знищити, в даному випадку не спростовує висновків суду про винуватість ОСОБА_10 .
З метою перевірки доводів апеляційної скарги, апеляційний суд допитав потерпілого ОСОБА_7 , проте він не зміг повідомити про обставини злочину та пояснив, що внаслідок травми голови не пам`ятає, як розвивалися події.
Доводи обвинуваченого про недоведеність перебування його в стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину є непереконливими.
Так, в засіданні місцевого суду ОСОБА_10 не заперечував вживання алкогольних напоїв тієї ночі зі свідком ОСОБА_13 .
Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_14 також підтвердили, що поведінка обвинуваченого, якого вони бачили після вчинення злочину, вочевидь свідчила про його сп`яніння.
Таким чином, місцевий суд належним чином дослідив докази, що мають суттєве значення для з`ясування змісту та спрямованості умислу обвинуваченого, правильно оцінив його дії, кваліфікувавши їх за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115 КК України.
Обираючи міру покарання, місцевий суд дотримався вимог ст. 50, ст.65 та ст.68 КК України.
Враховуючи особу обвинуваченого, який має незняті та непогашені судимості, не працює, характеризується негативно, судом щодо нього встановлювався адміністративний нагляд, вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, не розкаявся у вчиненому, взагалі не відшкодував шкоду, навіть не вибачився перед потерпілими, з огляду на наслідки, які призвели до настання інвалідності та втрати працездатності молодої людини, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення призначеного судом покарання, про що просить ОСОБА_10 в апеляційній скарзі.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути провадження і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, колегією суддів не встановлено.
Отже, апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 07 грудня 2020 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін, а його апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4