Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2954/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
підозрюваного ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , які діють в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 , на ухвалу слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира від 12 березня 2021 року,

в с т а н о в и в:
Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого СВ відділу поліції №1 РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_10 та продовжено строк тримання під варту підозрюваного ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в межах строку досудового розслідування, а саме до 15.04.2021 року включно.
Визначено строк дії ухвали до 15 квітня 2021 року включно.
В обґрунтування прийнятого рішення слідчий суддя послався на доведеність стороною обвинувачення наявності ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України та неможливістю зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який, з урахуванням тяжкості покарання, яке загрожує ОСОБА_9 у разі визнання його винним, так і інших відомостей про особу підозрюваного, який не працює та раніше притягувався до кримінальної відповідальності.
В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу слідчого судді як незаконну та постановити нову ухвалу, якою обрати відносно ОСОБА_9 більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, стороною обвинувачення не обґрунтовано чому більш м`який запобіжний захід не може бути застосовано до ОСОБА_9 . Вказує, що заявлені ризики ґрунтуються виключно на припущеннях, при цьому є не переконливим ризик переховування, так як ОСОБА_9 вчасно прибував за викликом слідчого для проведення слідчих дій, приймав участь у всіх без виключення слідчих діях, умови запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не порушував, активно сприяв розкриттю та розслідуванню злочину, а також просить врахувати відсутність у підозрюваного закордонного паспорту, виду на проживання в іншій державі, а також матеріальних можливостей проживати в іншому місці, крім місця фактичного проживання. Зазначає, що є неконкретизованим ризик впливу на свідків, оскільки основні слідчі дії, зокрема допити, огляди, вилучення речових доказів вже проведені, а слідчі дії, наведені в поданому клопотанні не потребують при їх проведенні участі ні підозрюваного, ні потерпілого, ні свідків, що свідчить про неможливість впливу на позицію останніх, а також перешкоджати провадженню іншим чином. Звертає увагу на те, що поведінка підозрюваного після вчинення злочину є позитивною та виражається не лише у внутрішньому переживанні, а й словесному розкраюванні, а й у активним діях, які виразились у тому що ОСОБА_9 особисто видав органу досудового розслідування речовий доказ, що свідчить про відсутність ризику знищити, сховати, спотворити речі чи документи, які мають істотне значення для кримінального провадження. Захисник просить також врахувати, що підозрюваний відповідно до ст.89 КК України раніше не судимий, має постійне місце проживання, де проживає разом з літніми батьками, які потребують постійної допомоги, має не молодий вік, працює різноробочим в ФОП ОСОБА_11 , де має хорошу репутацію та користується авторитетом серед колег, за місцем проживання заяв та скарг на нього не надходило та за станом здоров`я потребує постійного відвідування лікаря у зв`язку з травмою хребта.
Захисник ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі вказує на незаконність ухвали Богунського районного суду м.Житомира від 12 березня 2021 року, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати підозрюваному запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Мотивує свої вимоги тим, що орган досудового розслідування не надав суду відомостей, що перебуваючи під цілодобовим домашнім арештом ОСОБА_9 порушував обов`язки, покладені на нього судом, а слідчий суддя при винесенні оскаржуваної ухвали не врахував недоведеність ризиків та відсутність порушень умов домашнього арешту.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та підозрюваного ОСОБА_9 на підтримку поданих апеляційних скарг, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційних скарг захисників, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу слідчого судді в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників не підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно із ч.3 ст.199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
На переконання апеляційного суду, слідчий суддя, вирішуючи клопотання слідчого про продовження строку тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_9 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
Як вбачається з матеріалів провадження, СВ відділу поліції №1 РУП ГУНП в Житомирській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000033 від 16 січня 2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбаченого ч.2 ст.187, ч.2 ст.146 КК України.
В рамках даного кримінального провадження ОСОБА_9 16.03.2021 року о 00 год 15 хв фактично затримано в порядку ст. 208 КПК України.
16.01.2021 року ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.
18.01.2021 року слідчим суддею Богунського районного суду м.Житомира підозрюваному ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Крім того, 29.01.2021 року слідчим СВ відділу поліції №1 РУП ГУНП в Житомирській області підозрюваному ОСОБА_9 повідомлено про нову підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України.
08.02.2021 року Житомирським апеляційним судом скасовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту та застосовано до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Приймаючи рішення про продовження підозрюваному ОСОБА_9 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне судове рішення.
Також, слідчий суддя місцевого суду ретельно дослідив доводи клопотання слідчого відносно обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попереднього судового рішення про тримання підозрюваного ОСОБА_9 під вартою.
Положеннями ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок слідчого судді про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч.2 ст.187,ч.2 ст.146 КК України стороною захисту не оскаржується, а тому колегія суддів вважає, що відсутні підстави для виходу за межі доводів апеляційної скарги, та погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра є обґрунтованою.
Згідно п.48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 3561/06 від 13.11.2007 року Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності ст. 5, 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ні в момент арешту, ні під час перебування заявника від вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, в кінцевому рахунку, пред`явленні обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання" (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, № 182 та Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п.55, Series A, № 300-A).
Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання підозрюваного під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу підозрюваного з огляду на наступне.
Апеляційний суд вважає, що з моменту взяття підозрюваного під варту та до моменту вирішення вказаного клопотання, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та не змінились обставини, які дають суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити і більш м`який запобіжний захід.
Так, наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58).
Надаючи оцінку можливості підозрюваного переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчинені злочинів, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.146 КК України, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 7 до 10 років з конфіскацією майна та обмеженням волі на строк до 5 років або позбавленням волі на той самий строк, які відповідно до ст.12 КК України є тяжким та нетяжким злочинами.
Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Колегія суддів не погоджується з доводами захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про те, що ризик переховування ОСОБА_9 від органів досудового розслідування та/або суду спростовується тим, що у сторони обвинувачення відсутні дані, які б підтверджували, що перебуваючи під цілодобовим домашнім арештом ОСОБА_9 порушував обов`язки, покладені на нього судом, оскільки цілодобовий домашній арешт підозрюваному було обрано ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира 18 січня 2021 року, який вже 08.02.2021 року скасовано Житомирським апеляційним судом, а тому попередня належна короткострокова процесуальна поведінка підозрюваного в рамках даного кримінального провадження не спростовує наявність ризиків, зазначених в ухвалі слідчого судді.
Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування підозрюваного ОСОБА_9 від органів досудового розслідування та суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчим суддею та апеляційний судом не зменшився.
Апеляційний суд також погоджується з висновком слідчого судді про продовження існування ризику впливу на потерпілого та свідків з боку підозрюваного.
Колегія суддів оцінює наявність вказаного ризику, виходячи з особливостей цього кримінального провадження, при цьому, враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
За таких обставин ризик впливу на свідків та потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, потерпілих та дослідження їх судом.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, слідчий суддя, відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному ОСОБА_9 у разі визнання його винним, дані про його особу, який підозрюється у вчиненні злочинів, один з яких є тяжким, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, не одружений, не працює, що свідчить про відсутність офіційних джерел прибутку, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.
Так, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Крім того, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_9 інкримінується напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб та у незаконному позбавленні волі, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.
Апеляційний суд також враховує, що досудове розслідування до цього часу не завершено, виконується значний обсяг слідчих та процесуальних дій.
Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою. Наявність постійного місця проживання, батьків, які мають поважний вік та позитивної характеристики з місця проживання, на що посилалась сторона захисту, з урахуванням фактичних обставин, характеру, тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення та встановлених ст.177 КПК України ризиків, які не зменшилися, недостатньо для доведення як відсутності ризиків, так і того, що ОСОБА_9 виконуватиме покладені на нього процесуальні обов`язки за умови застосування більш м`якого запобіжного заходу. Крім того, апеляційний суд враховує, що ці обставини, існували і до повідомлення про підозру ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.146 КК України, однак не стримали його від протиправної, неконтрольованої поведінки.
Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».
Апеляційні твердження сторони захисту про те, що підозрюваний ОСОБА_9 приймає участь у всіх без виключення слідчих діях, сприяє розкриттю та розслідуванню злочину, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони в цілому не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_9 та в даному випадку не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки останнього.
Доводи апеляційної скарги з приводу того, що ОСОБА_9 потребує постійного відвідування лікаря, а також придбання ліків у зв`язку із травмою хребта, апеляційний суд відхиляє, так як будь-яких доказів того, що стан здоров`я підозрюваного перешкоджає його перебуванню в умовах СІЗО стороною захисту не надано.
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи підозрюваного, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.
Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження слідчим суддею при продовженні підозрюваному строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.
Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_9 під час апеляційного розгляду не встановлено.
За таких обставин, суд обґрунтовано продовжив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а тому законних підстав для скасування ухвали і ухвалення нової ухвали, відповідно до викладеного в апеляційний скарзі доводів, апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст.ст.404, 407, 422 КПК КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира від 12 березня 2021 року, якою продовжено строк тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_9 до 15.04.2021, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: