Справа № 354/1018/19
Провадження № 11-кп/4808/114/21
Категорія ст. 199 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25.01.2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі та доповненні до неї захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити нову, якою відмовити прокурору в задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу. Апелянт висловила свою незгоду з позицією суду першої інстанції в тій частині того, що на вказаній стадії судового розгляду, де вирішується питання про застосування запобіжного заходу, не приймаються до уваги відомості про те, що особа не вчинила інкримінований їй злочин, оскільки вказані дані враховуються виключно під час прийняття остаточного судового рішення. На думку апелянта, суд неправильно трактує застосування стандарту «поза розумним сумнівом» й безпідставно вважає, що оцінка судом обставин, що виправдовують особу не повинні враховуватись під час доцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ухвалою суду першої інстанції від 25.01.2021 року продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 . Своє рішення суд мотивував наявністю ризиків, заявлених прокурором, тяжкістю обвинувачення, та відомостями, що характеризують обвинуваченого. Суд дійшов висновку, що під острахом кримінальної відповідальності обвинувачений може порушити покладені на нього обв`язки, а тому тримання його під вартою є виправданим та необхідним заходом забезпечення кримінального провадження на даному етапі судового розгляду.

В судовому засіданні апеляційного суду:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Захисник ОСОБА_6 заявила клопотання про допит свідка ОСОБА_9 , який підтверджує той факт, що на час вчинення злочину, обвинувачений ОСОБА_7 перебував в центрі м. Ворохти, в задоволенні якого було відмовлено, оскільки сторона обвинувачення не висловила своїх заперечень щодо саме таких пояснень свідка.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що на розгляді суду першої інстанції перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000525 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України (а.п. 1).

На стадії судового розгляду, 25.01.2021 року суд першої інстанції постановив ухвалу про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою (а.п. 54)

Суд першої інстанції, дійшовши висновку, що лише запобіжний захід у виді тримання під вартою може завадити спробам обвинуваченого ОСОБА_7 вчиняти дії щодо перешкоджання здійсненню правосуддя, а саме переховуватись від суду та незаконно впливати на свідків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення цих ризиків.

Розглядаючи питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону та приписи міжнародного законодавства при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , з наведення мотивів, з яких було прийнято вказане рішення.

В той же час, сторона захисту вказує на відсутність правових підстав для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що запобігти встановленим ризикам можливо лише шляхом продовження обраного стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою і, що інший (менш суворий) запобіжний захід, не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України та забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи сторони захисту про недоречність тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, з огляду на наявність доказів, що виправдовують останнього, не є беззаперечним критерієм, з якими закон пов`язує можливість недоцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Виправдання особи відбувається за вироком суду, після дослідження судом всіх доказів по справі.

Обвинувачення особи у вчиненні злочину та доведення вини у його вчиненні, не є тотожними, а тому, виходячи з практики ЄСПЛ у рішенні «Ізмаїлов та інші проти Росії» від 24.04.2008 р. та «Дактарас проти Литви», принципово потрібно розрізняти вказані поняття.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що запобіжні заходи застосовуються тоді, коли особу ще не визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення і коли відповідно до принципу презумпції невинуватості вона вважається невинуватою.

Виходячи з наведеного вище, посилання захисника на те, що суд першої інстанції при прийнятті рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не врахував факт непричетності ОСОБА_7 до інкримінованого йому обвинувачення, є неспроможним.

На переконання колегії суддів, виходячи з підстав та мети продовження запобіжного заходу на стадії судового розгляду, де вирішальним є попередження небажаних з точки зору права дій з метою забезпечення нормального руху кримінального судочинства, дійшов правильного висновку про необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 .

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції належним чином перевірено наявність ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, що з достатньою вірогідністю надають можливість прогнозувати поведінку особи з точки зору виконання нею в майбутньому процесуальних обов`язків, оскільки закон не вимагає абсолютно достовірного доказування вказаних обставин.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, допускається взяття особи під варту з метою запобігти цій особі зникнути після скоєння злочину.

В ухвалі про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 суд першої інстанції зазначив як відомості про кримінальне правопорушення (його суть і правову кваліфікацію із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність), у якому обвинувачується останній, так й обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених п. 1, п. 3 ст. 177 КПК України, а також обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання цим ризикам, з належним обґрунтуванням таких висновків.

Враховуючи дотримання балансу між охороною прав, свобод та законних інтересів усіх учасників кримінального процесу і захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає законним прийняте судом першої інстанції рішення.

Колегія суддів доходить висновку, що заявлені стороною обвинувачення ризики є ймовірні і виправдовує подальше тримання ОСОБА_7 під вартою, виходячи з характеру висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, - в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого, що має підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, а також тяжкість покарання, яка загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні та всі наявні в матеріалах провадження дані про його особу.

На думку колегії суддів, саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків в даному кримінальному провадженні на вказаній стадії судового розгляду.

Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку запобіжного закоху, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Приймаючи до уваги відсутність будь-яких порушень норм КПК України з боку суду першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, на переконання колегії суддів, відсутні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції, а тому, в задоволенні апеляційної скарги захисника належить відмовити.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 177, 183, 197, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25.01.2021 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4