Номер провадження: 11-кп/813/1431/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 24.03.2021 по кримінальному провадженні №0000961, внесеному до ЄРДР 29.08.2020 відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зелений Яр Миколаївського району Миколаївської області, українця за національністю, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, є фізичною особою-підприємцем, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75, п. п. 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки, якщо протягом визначеного іспитового строку зазначена особа не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Скасований арешт на майно, накладений за ухвалою слідчого судді від 03.09.2020 року на автомобіль «VOLKSWAGEN CARAVELLE 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_7 .

Вирішено питання процесуальних витрат та долю речових доказів.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що 29.08.2020 року, приблизно о 21:10 годин, у темний час доби, керуючи власним технічно справним автомобілем «VOLKSWAGEN CARAVELLE 2.0», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по лівій смузі проїзної частини по проспекту Добровольського в м. Одесі, який має по дві смуги руху транспортних засобів зустрічних напрямків, з боку вулиці Марсельська в напрямку вулиці Кишинівська, де на нерегульованому пішохідному переході біля будинку №70 по пр. Добровольського, позначеному дорожніми знаками 5.35.1 і 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.3 («зебра») Правил дорожнього руху, маючи реальну й об`єктивну можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_11 , який перетинав проїзну частину по зазначеному пішохідному переході у темпу спокійного кроку справа наліво відносно напрямку руху автомобіля, діючи з необережності та в порушення вимог п. 2.3. б), п. 1.5., п. 18.1. Правил дорожнього руху, не надав дорогу пішоходу та проявляючи злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, продовжив рух у означеному режимі, в результаті чого скоїв наїзд передньою частиною кузову керованого ним автомобіля на пішохода, заподіявши останньому тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 о 02:00 годині настала його смерть в медичному закладі.
Смерть ОСОБА_11 настала внаслідок множинних травм, які охоплюють декілька ділянок тіла, закритої черепно-мозкової травми з субарахноїдальними крововиливами, переломів ребер, з крововиливами в навколишні тканини та в ліву плевральну порожнину, крововиливів під плевру воріт легень, розрив лівої ниркової артерії, заочеревинної гематоми, що підтверджується даними розтину та гістологічного дослідження, а безпосередньою причиною смерті є шок.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин справи та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що суд першої інстанції призначив занадто суворе покарання.

Суд при призначенні додаткового покарання не врахував, що потерпіла не має до обвинуваченого жодних претензій, він сплатив матеріальну та моральну шкоду, розкаявся у скоєному, він працює підприємцем, має на утриманні хвору матір, яка проживає окремо від обвинуваченого в Миколаївській області, тому йому необхідно пересуватись автомобілем.

З огляду на зазначене захисник ОСОБА_8 просив в апеляційній скарзі змінити вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 24.03.2021 в частині призначеного покарання, виключити з вироку додаткове покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, на підставі ст. 75, п.п. 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційної скарги захисника та просили суд її задовольнити, представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 , який також підтримав апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора ОСОБА_6 , який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження в контексті доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Положеннями ч. 2 ст. 24 КПК України гарантовано право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 394 КПК України передбачено, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_7 визнав повністю свою вину та підтвердив обставини вчиненого ним злочину, підтвердженням чого є журнал судових засідань від 22.03.2021 року, суд першої інстанції, встановивши, що показання обвинуваченого повністю відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, за погодженням зі сторонами судового розгляду, з`ясувавши правильність розуміння ними змісту цих обставин та відсутність заперечень, сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, роз`яснивши правові наслідки застосування положень ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів (а.п. 73-75).

Отже, сторони у кримінальному провадженні не оспорювали фактичні обставини справи в суді першої інстанції, тому захисник обвинуваченого не може оскаржувати вирок суду першої інстанції з запереченням підстав, які ніким не оспорювалися, також обвинувачений погодився на застосування ч. 3 ст. 349 КПК України, а головуючим було роз`яснено наслідки застосування вищевказаної статті.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника щодо зміни вироку суду в частині застосування ст. ст. 75, 76 КК України та зменшення обвинуваченому іспитового строку не підлягає задоволенню, оскільки суд першої інстанції дотримався приписів ст. 75 КК України звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та навів переконливі доводи на підтвердження прийнятого рішення.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.
Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.
У абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року) роз`яснено, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
При цьому, призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції врахував характер і обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, зміст й обсяг допущених ним порушень правил безпеки дорожнього руху, а також те, що скоєне ним кримінальне правопорушення відноситься до необережних та відноситься до категорії тяжких злочинів, що потягло настання смерті ОСОБА_11 .

Крім того, суд першої інстанції врахував висновки досудової доповіді органу пробації, заяву потерпілої ОСОБА_9 про відсутність у неї претензій будь-якого характеру до обвинуваченого у зв`язку з відшкодуванням ним збитків, стан здоров`я обвинуваченого і характеризуючи його особу дані, а саме, що він раніше не судимий та вперше притягається до кримінальної відповідальності, свою провину визнав та є фізичною особою-підприємцем, одружений та має матір похилого віку, на диспансерному обліку в КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради і в КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради не перебуває, забезпечений місцем реєстрації в Миколаївській області й місцем проживання в м. Одесі, де характеризується позитивно, тому дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 в умовах суспільства та звільнення його підставі ст. 75, п. п. 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та повне добровільне відшкодування потерпілій завданої шкоди.

Також суд врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше ніколи до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувався, має постійні місце проживання та роботи, де позитивно характеризується. Крім того, суд врахував, що обвинувачений має на утриманні з матір похилого віку, яка потребує догляду та думку потерпілої, яка просила призначення покарання ОСОБА_7 не пов`язаного з позбавленням волі, з урахуванням його поведінки після вчинення злочину.

Крім того, кримінальне провадження було розглянуто на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, показання обвинуваченого були покладені в обґрунтування вироку суду щодо встановлення фактичних обставин кримінальних правопорушень.

З урахуванням наведених обставини, в тому числі з урахуванням встановленої апеляційним судом обставини, що пом`якшує покарання, а також того, що вчинений злочин відноситься до категорії злочинів, вчинених з необережності, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано, у відповідності до приписів ст. 75 КК України, звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком 2 (два) роки.

Враховуючи, що судом першої інстанції були враховані всі обставини, інших обставин апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 не містить, підстав для зменшення іспитового строку до 1 (одного) року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 немає.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано призначив додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України апеляційний суд дійшов наступних висновків.

У п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту» роз`яснено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

При прийнятті рішення про призначення обвинуваченому покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами суд першої інстанції виходив з того, що обвинувачений ОСОБА_7 хоча й вчинив злочин вперше та з необережності, має на утриманні матір похилого віку, є фізичною, завдяки чому він фінансово утримує себе та свою сім`ю, проте в наслідок скоєння обвинуваченим злочину загинула людина, життя якої є найбільшою соціальною цінністю, що встановлено ст. 3 Конституції України.
Враховуючи ступень тяжкості вчиненого злочину і його наслідків у вигляді загибелі людини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно визначився з призначенням обвинуваченому ОСОБА_7 покаранням, оскільки на думку апеляційного суду не призначення додаткового покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та обставинам вчиненого злочину.
Зазначені обставини на думку апеляційного суду вказують обґрунтованість висновку суду щодо призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавленням права керувати транспортними засобами, а доводів, які б спростовували обґрунтованість вказаного висновку суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
Крім того, доводи апеляційної скарги, що застосування до обвинуваченого додаткового покарання у вигляді позбавлення керування транспортними засобами позбавить його можливості відвідувати хвору матір є необгрунтованими, оскільки судом враховані пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , надані в судовому засіданні про те, що його дружина має посвідчення водія.
Порушень проведення судового засідання в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України, які б могли істотно вплинути на прийняте судом першої інстанції рішення, апеляційним судом під час розгляду скарги обвинуваченого не встановлено.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для зміни вироку суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відсутні, тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим і таким, що підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 370, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 24.03.2021, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4