Справа № 753/8631/19 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2010/2021 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2021 року. Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5
із участю

прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з вищою освітою, раніше не судимого, ФОП « ОСОБА_11 », зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначеному йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.

Відповідно до вимог ст.76 КК України покладено на ОСОБА_10 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 54 915 грн. 95 коп.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 витрати на правову допомогу в сумі 15 000 грн.

Цим же вироком вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Згідно вироку суду ОСОБА_10 засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, вчиненого за наступних обставин.

08.02.2018 року, приблизно об 11 години 07 хвилин, ОСОБА_10 керуючи автомобілем марки «Ford Focus», державний номерний знак НОМЕР_1 , допустив порушення вимог п.п. 10.1, 16.11 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 р. №1306 (далі - ПДР), а саме:
п. 10.1 - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
п. 16.11 - на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.
Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_12 виразились в тому, що він, керуючи вищевказаним транспортним засобом, під час початку руху по другорядній дорозі вулиці Вересневої м. Києва, в напрямку вулиці Тростянецької і виїзду на нерегульоване перехрестя з вулицею Російською, не переконався, що даний маневр буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надавши перевагу в русі велосипедисту ОСОБА_7 , що рухався по головній дорозі проїзної частини вулиці Російської в напрямку вулиці Санаторної, внаслідок чого, з необережності, допустив наїзд на останнього.
Порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_13 знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме: заподіянню велосипедисту ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тяжких тілесних ушкоджень, які виразились у вигляді закритої черепно-мозкової травми: садна лобної ділянки, крововиливів у речовину головного мозку у правій лобній частці, перелому правої лобної кістки, з розповсюдженням ліній перелому на лобну пазуху, перелому вилицево-орбітального комплексу, крововиливів на рівні переломів, закритої травми правої кисті: садна у ділянці правої кисті, перелому діалізу в дистальній третині 5-ї п`ясної кістки правої кисті зі зміщенням уламків, множинних саден верхніх та нижніх кінцівок.

Не погоджуючись із вказаним рішенням обвинуваченим ОСОБА_10 та його захисником ОСОБА_9 подано апеляційну скаргу, у якій вони просять скасувати вирок суду першої інстанції та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, а в задоволенні цивільного позову відмовити повністю.

Свої вимоги мотивує тим, що матеріали провадження містять докази, які кардинально змінюють обставини ДТП та які суд з невідомих причин не став досліджувати.

Так, суд не досліджував та навіть не згадав у вироку про наявність висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України ОСОБА_14 №12-1/1216 від 13.08.2018 року, яка зробила висновок про необхідність встановлення точних відомостей щодо розташування транспортних засобів на проїзній частині, їхні швидкості руху, час існування небезпеки, моменту виникнення небезпеки для водія ОСОБА_10 , об`єктивної видимості велосипедиста ОСОБА_7 з робочого місця водія автомобіля, технічний стан та наявність обладнання зовнішніми світловими приладами велосипеда. Надані слідчим вихідні дані недостатні для встановлення винних дій обох учасників ДТП.

Так само суд не досліджував та не згадав у вироку протокол додаткового допиту потерпілого ОСОБА_7 від 06.02.2019 року. Відповідно до якого він підтвердив, що про розташування дорожніх знаків на перехресті вул. Російської і Вересневої знає, оскільки через вказану ділянку часто проїзжає зокрема на транспортних засобах, оскільки має посвідчення водія відповідної категорії. На запитання слідчого чи знає він про заборону в`їзду на вул. Російську зі сторони пров. Качуровського, оскільки там знаходиться відповідний дорожній знак та про односторонній рух по вул. Російській зі сторони вул. Вересневої відповів, що знає. Визначене свідчить про умисне та свідоме порушення ПДР велосипедистом ОСОБА_7 (проїзд по вулиці проти одностороннього руху), дії якого і стали причиною ДТП.

Не був досліджений судом та фактично проігнорований у вироку протокол проведення слідчого експерименту від 07.02.2019 року.

Вказаний протокол і схема до нього не потрапили до вироку суду, оскільки повністю протирічать висновку експерта ОСОБА_15 №12-2/253 від 11.03.2019 року, який в судовому засіданні підтвердив, що наїзд автомобіля на велосипед стався не на пішохідному переході, а на перехресті.

Крім того, захисник вказує, що в діях водія автомобіля ОСОБА_10 немає невідповідності вимогам ПДР України, що і було встановлено висновком експерта ОСОБА_16 №18 від 29.01.2021 року. Експертом чітко встановлено порушення потерпілим ОСОБА_7 вимог п.п.1.5, 1.10, 11.4 ПДР України та чітко встановлено необхідний і достатній причинний зв`язок між діями потерпілого та настанням ДТП. Однак вказаний висновок експерта необґрунтовано був визнаний неналежним доказом.

Захисник вказує, що цивільний позов не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України. Також, суд першої інстанції не взяв до уваги, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_10 застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» відповідно до полісу №АМ/0062140 від 11.05.2017 року. Таким чином, як матеріальна так і моральна шкоди, завдана потерпілому в ДТП від транспортного засобу відшкодовується страховиком в даному випадку ПрАТ «СК «Провідна», а тому залучення компанії до участі у справі є необхідним.

Представником потерпілого ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 подано апеляційну скаргу, в якій він просить вирок суду першої інстанції скасувати частково і ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. Задовольнити у повному обсязі пред`явлений цивільний позов, яким стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 144 023 грн. 42 коп., яка складається із витрат: на лікування в сумі 68 862 грн. 42 коп., на послуги доглядальниці в сумі 44 400 грн., на придбання бандажу в сумі 1820 грн., милиць в сумі 580 грн., ходунків в сумі 1 164 грн., витрат пов`язаних із пошкодженням одягу, телефону, часів та велосипеду на загальну суму 15 194 грн., витрат на проведення експертизи із визначенням моральної шкоди в сумі 4 203 грн., витрат на правову допомогу в сумі 307 800 грн., та моральну шкоду в сумі 250 380 грн.

Мотивуючи свої вимоги зазначає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не врахував позицію потерпілого і його представника щодо необхідності призначення реальної міри покарання у виді позбавлення волі, без застосування положень ст.75 КК України. При цьому, суд також безпідставно зменшив понесені витрати потерпілого на правничу допомогу адвокатів до 15 000 грн., документально підтверджені витрати на лікування потерпілого та моральну шкоду.

Захисником обвинуваченого ОСОБА_10 адвокатом ОСОБА_9 подано заперечення, в яких він просить апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 на підтримку поданої ними апеляційної скарги та щодо необґрунтованості апеляційної скарги представника потерпілого, думку потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 , які просили задовольнити подану ними апеляційну скаргу та відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частковоіз наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону місцевим судом було дотримано не в повній мірі.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо обсягу та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_10 , правильно кваліфікувавши його дії за ч.2 ст.286 КК України.

В оскаржуваному вироку районний суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст.91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених у судовому засіданні доказів із зазначенням підстав, із яких приймає одні докази та відкидає інші.

Так, вина ОСОБА_10 у скоєнні інкримінованого правопорушення підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені у районному суді.

Обвинувачений ОСОБА_10 в суді першої інстанції винним себе у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України не визнав та пояснив, що дійсно 08.02.2018 р. він рухався на автомобілі «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Вересневій в напрямку вул. Тростянецької з приблизною швидкістю 40-50 км/год. Наблизившись із перехрестям з вул. Російською, він зупинився перед перехрестям, впевнився у відсутності пішоходів та транспортних засобів, які рухались по вул. Російській, після чого почав рух з невеликою швидкістю. З правого боку знаходився кіоск, який обмежував видимість з правої сторони. Він повільно почав здійснювати рух та раптом побачив велосипед під керуванням ОСОБА_7 та не встигнувши загальмувати, він скоїв наїзд на велосипедиста. При цьому, швидкість руху його автомобіля під час зіткнення складала приблизно 5 км/год. Після ДТП він разом з іншими перехожими перенесли потерпілого з проїзної частини. Просив суд ухвалити виправдувальний вирок, цивільний позов не визнав.

Незважаючи на невизнання, вина ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, його вина повністю доводиться зібраними та дослідженими доказами.

Потерпілий ОСОБА_7 в суді першої інстанції показав, що 08.02.2018 р. в денний час він рухався на велосипеді по проїзній частині вул. Російської в бік вул. Санаторної з приблизною швидкістю 10 км/год. На перехресті з вул. Вересневою з правого боку на нього здійснив наїзд автомобіль «Форд» під керуванням ОСОБА_10 , який рухався з великою швидкістю (приблизно 60 км/год), внаслідок чого він впав та втратив свідомість, після чого прийшов до тями в автомобілі швидкої медичної допомоги. Після цього його госпіталізували до лікарні. Відстань, на якій знаходився автомобіль «Форд» перед зіткненням складала приблизно 50 м.
Свідок ОСОБА_17 в суді першої інстанції показав, що 08.02.2018 р. в денний час доби бригада швидкої медичної допомоги, в складі якої він перебував, надавала медичну допомогу потерпілому ОСОБА_7 , а він повідомив працівників поліції про ДТП із постраждалим.
Свідок ОСОБА_18 в суді першої інстанції показав, що 08.02.2018 р. йому подзвонив його знайомий ОСОБА_10 та повідомив йому, що здійснив наїзд на людину та попросив приїхати. Оскільки він поруч проживав, він приїхав на місце ДТП, де побачив автомобіль «Форд» та пошкоджений велосипед.
Крім того, вина ОСОБА_10 у вчиненому підтверджується письмовими доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження.

Зокрема, протоколом огляду місця ДТП від 13.03.2018 року в якому зафіксована ділянка проїзної частини на перехресті вул. Вересневої та вул. Російської, де відбулась ДТП із зображенням на фототаблиці та схемі ДТП транспортних засобів (т.1 а.п. 151-153).
Відповідно до відповіді КП «Центр організації дорожнього руху» від 06.07.2018 р. на перехресті вул. Російська та вул. Вереснева не передбачений світлофорний об`єкт (т.1 а.п. 167-168).
Згідно висновку експерта №12-1/1099 від 25.06.2018 року на момент огляду автомобіля «Форд» гальмівна система, система рульового керування та ходова частина знаходились в працездатному стані (т.1 а.п. 172-181). В судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_19 підтримав вказаний висновок.
В ході проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_7 останній на ділянці, де сталась ДТП, підтвердив механізм виникнення ДТП (т.1 а.п. 190-195)
Відповідно до висновку експерта № 12-2/253 від 11.03.2019 року, в даній дорожній ситуації, яка передувала ДТП - водій автомобіля «Форд» обвинувачений ОСОБА_10 мав технічну можливість уникнути ДТП шляхом виконання вимог п.п. 10.1, 16.11 ПДР України, та невідповідність вимогам цих пунктів вбачається в діях водія ОСОБА_10 та є причиною ДТП. В свою чергу в діях потерпілого ОСОБА_7 з технічної точки зору також вбачаються невідповідності вимогам п. 16.12 ПДР України, що також є причиною виникнення ДТП (т.1 а.п. 201-207). В судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_15 підтримав складений ним висновок.
Згідно висновку експерта № 042-639-2019 від 19.04.2019 року потерпілий ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми: садна лобної ділянки, крововиливів у речовину головного мозку у правій лобній частці, перелому правої лобної кістки, з розповсюдженням ліній перелому на лобну пазуху, перелому вилицево-орбітального комплексу, крововиливів на рівні переломів, закритої травми правої кисті: садна у ділянці правої кисті, перелому діалізу в дистальній третині 5-ї п`ясної кістки правої кисті зі зміщенням уламків, множинних саден верхніх та нижніх кінцівок (т.1 а.с. 210 -218).
Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновками місцевого суду щодо того, що висновок експерта ОСОБА_16 № 18 від 29.01.2021 р., наданий захисником та досліджений в судовому засіданні суду першої інстанції не є належним доказом відсутності в діях обвинуваченого невідповідностей вимогам ПДР України, оскільки з наданого захисником висновку не вбачається, що експертом досліджувалось питання щодо дотримання водієм ОСОБА_10 вимог ПДР України саме під час початку руху, а в експертному дослідженні № 12-2/253 від 11.03.2019 р. таке питання досліджувалось та саме висновок експерта № 12-2/253 відповідає встановленим судом першої інстанції обставинам та показанням обвинуваченого, який зазначив, що перед виїздом на перехрестя він зупинився, після чого почав рух. Тобто в момент початку руху обвинувачений повинен був керуватись вимогами п. 10.1 ПДР України, які регламентують обов`язок водія перед початком руху переконатись, що це буде безпечним. Проте, обвинувачений в показаннях зазначив, що перед початком руху він дивився виключно праворуч та не дивився ліворуч, де рухався велосипедист, що також підтверджує висновок експерта ОСОБА_15 про недотримання ОСОБА_10 вимог п. 10.1 ПДР України. Крім того, вірними є висновки районного суду про те, що на неналежність наданого захисником експертного дослідження № 18 від 29.01.2021 р. вказує та обставина, що у цьому висновку експертом досліджувалось дорожня ситуація, де ДТП сталась на пішохідному переході, проте потерпілий в судовому засіданні заперечував, що рухався на велосипеді по пішохідному переході, а навпаки зазначив, що здійснював рух по проїзній частині. Крім того, допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_15 стверджував, що зіткнення відбулось на перехресті, а не на пішохідному переході.
Таким чином, районний суд дійшов вірного висновку щодо необхідності взяти за основу в якості належного доказу наявності невідповідностей дій водія ОСОБА_10 вимогам п.п. 10.1, 16.11 ПДР України саме висновок № 12-2/253 від 11.03.2019 р., оскільки цей висновок відповідає встановленим судом об`єктивним доказам та обставинам справи.
Крім того суд апеляційної інстанції звертає увагу, що протокол допиту потерпілого ОСОБА_7 від 06.02.2019 року, проведеного під час досудового розслідування, не є доказом в розумінні ст.84 КПК України. Оскільки у відповідності до вимог ст.23, ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або у порядку, передбаченому ст.225 цього Кодексу.
Доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що судом першої інстанції не був досліджений та фактично проігнорований у вироку протокол проведення слідчого експерименту від 07.02.2019 року, в повній мірі спростовуються матеріалами кримінального провадження. Адже на аудіозаписі судового засідання від 05.11.2019 року зафіксований той факт, що судом першої інстанції було досліджено вказаний протокол слідчого експерименту та фототаблицю до нього. Також вказаний доказ зазначено у мотивувальній частині вироку на підтвердження обставин встановлених судом.

Із огляду на зазначене, невизнання вини ОСОБА_10 щодо обставин події ДТП апеляційний суд розцінює, як обрану лінію захисту обвинуваченого із метою уникнення ним відповідальності, а тому ставиться до його доводів критично.

У ході аналізу доводів апеляційної скарги сторони захисту підстав для закриття кримінального провадження судом апеляційної інстанції встановлено не було, адже винуватість ОСОБА_10 підтверджується належними, допустимими, достовірними доказаними, безпосередньо дослідженими та оціненими на основі власного переконання судом першої інстанції.

Згідно зі ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, згідно положень п.п.2,3 ч.1 ст.65 КК України та п.п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, при призначенні покарання в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_10 , обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_10 вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Також районним судом враховано, що в діях потерпілого ОСОБА_7 також було встановлено наявність невідповідностей вимогам ПДР України, що стало причиною ДТП. Таким чином на думку колегії суддів суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, та звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком, на підставі ст.75 КК України.

Що стосується доводів апеляційних скарг про неправильне вирішення місцевим судом цивільного позову, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до положень ст.128 цього Кодексу особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Цих вимог в ході вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_10 місцевим судом не дотримано.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_10 злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, потерпілому ОСОБА_7 було заподіяно матеріальну та моральну шкоду. З метою відшкодування цієї шкоди потерпілий звернувся із цивільним позовом до обвинуваченого.

Під час провадження в суді першої інстанції за клопотанням представника цивільного відповідача ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 до участі у справі місцевий суд залучив ПрАТ «СК «Провідна» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні цивільного відповідача. Наявність відповідних правовідносин була підтверджена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/0062140, відповідно до якого ОСОБА_20 застрахувала автомобіль «Ford Focus» (д.н.з. НОМЕР_1 ).

Згідно з полісом про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності у разі настання страхового випадку страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування, зокрема, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілого та його майну, на суму завданих збитків, але не більше встановленого в договорі ліміту страхової суми: 200 000 грн. за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю; 100 000 грн. за шкоду, заподіяну майну.

На підставі ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Положеннями п.1.4 ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або згаданим вище Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавала шкоди. Цей страховик, хоч і не завдає шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавала шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавала шкоди замість останнього.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 зазначеного Закону).

Всупереч викладеному, незважаючи на встановлення того факту, що на момент вчинення кримінального правопорушення цивільно-правову відповідальність володільця транспортного засобу була застрахована у ПрАТ «СК «Провідна» та був наявний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд дійшов передчасного висновку про стягнення всього розміру заподіяної потерпілому ОСОБА_7 шкоди виключно з обвинуваченого ОСОБА_10 .

За таких обставин вирок місцевого суду в частині цивільного позову не можна визнати законним і обґрунтованим, а тому він підлягає скасуванню.

Допущені судом першої інстанції порушення кримінального процесуального закону, на думку апеляційного суду, є істотними в розумінні ч.1 ст.412 КПК України, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 .

Отже, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 слід задовольнити частково, а вирок місцевого суду скасувати з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.128, 129, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2021 року відносно ОСОБА_10 у частині вирішення цивільного позову скасувати з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

Головуючий :

Судді :