ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1539/21 Справа № 183/543/21 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2021 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Норильськ Красноярський край, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України,

за участю:

секретаря ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_4 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу ОСОБА_5 з тримання під вартою на домашній арешт, задоволено клопотання прокурора й продовжено ОСОБА_5 строк застосування раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 04 червня 2021 року включно.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на те, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу аніж тримання під вартою не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування його на волі буде суперечити інтересам суспільства. При вирішенні питання доцільності продовження строку раніше обраного запобіжного заходу ОСОБА_5 , суд, врахувавши тяжкість інкримінованих злочинів, ступінь відповідальності за них, відсутність у ОСОБА_5 стійких соціальних зв`язків, оскільки він не одружений, підтверджень наявності на його утриманні будь-яких осіб та наявності у нього захворювань, які перешкоджають йому утримуватися під вартою суду не надано, суспільно корисною працею не займається, внаслідок чого необхідно запобігти спробам обвинуваченого переховуватись від суду, вчиняти нові злочини, оскільки він раніше судимий, а також незаконно впливати на свідків, оскільки вони ще не допитані судом, тому відповідно до вимог п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177, ст. 178 КПК України, дійшов висновку, що з метою об`єктивної можливості забезпечення розгляду зазначеного кримінального провадження необхідно продовжити ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу скасувати, постановити нову, якою відмовити у задоволені клопотання прокурора, звільнити ОСОБА_5 з- під варти, змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, з покладенням на нього обов`язків: не залишати житло за місцем проживання; прибувати за кожною вимогою до суду; повідомляти суд про виїзд за межі Дніпропетровської області.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник, окрім іншого, просить, в разі застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, покласти на обвинуваченого обов`язки, визначені п.п. 1, 2, 3 ч. 5 ст. 195 КПК України: прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; не відлучатися із населеного пункту, в якому обвинувачений проживає, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місця проживання та/або місця роботи.

Вимоги скарги захисник обґрунтовує незаконністю судового рішення. Так захисник вказує, що клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу не відповідає вимогам ст. ст. 184, 199, 132 КПК України, та прокурором не надано жодних доказів на підтвердження доводів клопотання, й не містить обґрунтування неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу. Разом з цим, захисник зазначає, що суд при вирішенні питання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів, в той час як ОСОБА_5 інкримінується вчинення одного злочину та проступку. При цьому, захисник вказує, на хибність твердження суду, щодо відсутності у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, оскільки той мешкає з цивільною дружиною, її матір`ю та неповнолітньою дитиною, а відсутність у обвинуваченого офіційного місця працевлаштування не може свідчити, про те, що той не займається супільно-корисною працею. Окрім того, захисник вважає, рішення суду не достатньо мотивованим та необґрунтованим, оскільки судом не було розглянуто всі обов`язкові питання при продовженні строку застосування запобіжного заходу, а тому він вважає, що ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали, прокурора, який просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , суд зазначає таке.

Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Вказаним розділом передбачено, в тому числі і порядок подачі, розгляду клопотань про застосування та продовження запобіжних заходів.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

В силу вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Частиною 5 статті 199 КПК України, передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно зі ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції зазначені вимоги кримінального процесуального закону, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , були дотриманні в повній мірі.

При цьому, суд дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування такого запобіжного заходу та дійшов до обґрунтованого висновку про існування тих обставин, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Апеляційним судом встановлено, що в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України.

26 квітня 2021 року, судом першої інстанції у підготовчому судовому засіданні були розглянуті клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_5 й клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з триманні під вартою на домашній арешт.

Відповідно до вимог п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Так, із матеріалів провадження видно, що під час розгляду клопотання прокурора, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 178 КПК України, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який раніше судимий, не одружений, будь-яких осіб на утриманні не має, суспільно корисною працею не займається, не має стійких соціальних зв`язків, відсутність у нього захворювань, які перешкоджають йому утримуватися під вартою, а також те, що свідки у провадженні ще не допитані судом

Разом з цим, оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи викладене, суд встановив, що ризики передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування від суду, вчинення нових злочинів, та незаконного впливу на свідків, не зменшилися і не припинили існувати, й дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження, обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою та відсутність процесуальної можливості застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Ці висновки суду узгоджуються й з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Отже, враховуючи викладене та фактичні обставини кримінального провадження, апеляційний суд погоджується з висновками суду, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 й доводи сторони захисту про необхідність зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який, та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цих питань.

Колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту не доведені.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги захисника щодо необґрунтованості, заявлених прокурором ризиків, колегія суддів вважає безпідставними і такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки наявність у провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання запобіжного заходу обвинуваченим, не зменшились та не припинили існувати, є обґрунтованими та об`єктивно існують, а тому для їх запобігання було продовжено застосування щодо ОСОБА_5 саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому, продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Отже, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , суд в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження і врахував при цьому практику ЄСПЛ.

Всі інші викладені захисником апеляційні доводи, зокрема щодо міцності соціальних зв`язків обвинуваченого, були предметом дослідження суду при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги судом не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2021 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3