ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/3372/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1005/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 183 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 квітня 2021 року, якою у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополь Запорізької області, громадянина України, маючого середню освіту, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1) 12 квітня 2012 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у вигляді штрафу 850 грн.;

2) 16 травня 2014 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,

продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 6 червня 2021 року включно, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 квітня 2021 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено застосування у відношенні ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 6 червня 2021 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тяжкістю злочину, який інкримінується обвинуваченому ОСОБА_6 , відсутністю відомостей про наявність у нього тяжких захворювань, які унеможливлюють перебування останнього у слідчому ізоляторі, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий та зазначив, що такий запобіжний захід потрібен для запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме спробам обвинуваченого переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою.

Вказує, що прокурор надав йому копію клопотання про продовження строку тримання під вартою на початку судового засідання, що порушує його право на захист.

Зазначає, що стороною обвинувачення, в порушенні вимог ст. 184 КПК України жодного разу не надавалось матеріалів, які підтверджують заявлені ризики та виправдовують необхідність такого продовження.

Звертає увагу на те, що прокурор в обґрунтування свого клопотання виклав нічим не підтверджені обставини, відповідно до яких попередньо визнав його винним у скоєнні цього злочину.

Апелянт вказує про те, що до клопотання прокурора не надано жодного доказу на обґрунтування наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, показань свідків про його намір переховуватися, придбання квитків, зміну місця проживання, підтверджених документально, а також відомості про відсутність постійного місця проживання, тощо.

Зауважує, що він не перешкоджав встановленню істини по справі, не продовжував злочинну діяльність, також не було в наявності в матеріалах кримінального провадження фактичних даних, на підставі яких можливо вважати достатньою виразність, що інші міри запобіжного заходу не забезпечили б належної поведінки, оскільки в нього є постійне місце проживання, він не вживає наркотичні речовини, не підтримує соціальних зв`язків негативного характеру, має позитивні характеризуючи данні.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував його міцні соціальні зв`язки, стан його здоров`я, місце проживання.

Крім того, зазначає, що судом першої інстанції були проігноровані всі розумні строки, а саме, 3 роки тримання під вартою, які не мають достатньо вагомих причин і є не обґрунтовано довгими.

Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою обрати до нього цілодобовий домашній арешт за місцем його мешкання, а саме: АДРЕСА_3 .

У судовому засідання апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 підтримав подану ним апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Зазначив, що встановлені судом першої інстанції ризики та всі клопотання прокурора про продовження строку застосування до нього запобіжного заходу є формальними. Зауважив, що він вже 3,5 роки перебуває під вартою, має малолітню дитину, потерпілих допитали, вони його не впізнають, залишилось допитати 2 свідків понятих, проте одного не можуть найти. Вказав, що один із потерпілих зазначив, що з ним було проведено інструктаж. Крім того зазначив, що адреса: АДРЕСА_3 є місцем його реєстрації.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду підтримала подану обвинуваченим апеляційну скаргу. Зазначила, що з 20 листопада 2018 року обвинувачений просить застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, проте йому відмовляють. Вказала, що судом першої інстанції у цьому кримінальному провадження не допитані свідки обвинувачення та захисту, вказану справу розглядають вже тривалий час та зазначила, що 8 лютого 2021 року обвинуваченому ОСОБА_8 змінили запобіжний захід.

Повідомлений належним чином прокурор у судове засідання апеляційного суду не з`явився, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи не надав, що відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги за його відсутністю.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали провадження та дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції вищевказаних вимог закону дотримався, перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, правильно встановив як наявність певних ризиків, так і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 злочину, який відноситься до категорії умисних корисливих особливо тяжких злочинів проти власності, а також суворість можливого покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років із конфіскацією майна, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним, продовжує й надалі існувати ризик переховування від суду.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні в справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи із самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 раніше судимий за вчинення умисного корисливого злочину проти власності, раніше звільнявся від відбування покарання з випробуванням і в даному кримінальному провадженні обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, що свідчить про наявність високого ризику можливості вчинення інших аналогічних умисних злочинів.

Встановлені ризики, незважаючи на фактичний час застосування запобіжного заходу, продовжують бути високими, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчать про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід не буде здатний забезпечити виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватись від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Даних про такий стан здоров`я особи, щоб унеможливлювало продовжити застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання апеляційному суду під вартою не надано.

З приводу доводів про отримання обвинуваченим копії клопотання про продовження тримання під вартою на початку судового засідання не можуть взятись до уваги з боку апеляційного суду, з огляду на наступне.

Так, із клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 30 березня 2021 року вбачається, що його отримав захисник обвинуваченого, але від підпису відмовився (а.с. 179-182).

Відомості про отримання обвинуваченим ОСОБА_6 копії клопотання про продовження запобіжного заходу відсутні, проте, його отримання не заперечується самим обвинуваченим на початку судового засідання (а.с. 179-182).

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відтак отримання обвинуваченим копії вищевказаного клопотання в день його розгляду не було підставою для суду першої інстанції не розглядати питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Доводи про те, що до клопотання прокурора не надано жодного доказу на обґрунтування наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України також є неприйнятними, оскільки зміст такого клопотання повністю обґрунтовує наявність встановлених судом першої інстанції ризиків, що дає підстави для продовження застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 про наявність постійного місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 є непереконливими, у зв`язку із наступним.

Як випливає із матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 має декілька можливих місць проживання, зокрема, в АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 .

При цьому, про вищевказані адреси проживання зазначають як сам обвинувачений так і його захисник в своїх апеляційних скаргах.

Також слід зауважити, що відповідно до довідки голови квартального комітету від 13 лютого 2018 року, яка видана в день обрання запобіжного заходу ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою з подальшим його продовженням, обвинувачений ОСОБА_6 мешкав за адресою по АДРЕСА_1 (а.с. 60).

Оскільки, згідно до ч. 3 ст. 196 КПК України, в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту зазначається точна адреса житла, яке обвинуваченому забороняється залишати застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, як він цього вимагає не видається можливим.

Твердження обвинуваченого про його родинні зв`язки на які він посилається, суд апеляційної інстанції вважає не настільки міцними та впливовими на його поведінку, щоб утримати його продовження злочинної діяльності, запобігти ризику втечі та гарантовано забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він вже понад 3 роки перебуває під вартою, не є підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки, характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, конкретні обставини вчиненого особливо тяжкого злочину із застосуванням насильства небезпечного для життя людини, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, переконливо доводить, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченого.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи.

Таким чином, в даному випадку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 не виходить за межі розумного строку та не суперечить ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, оскільки кореспондується з характером суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Посилання обвинуваченого про те, що він не вживає наркотичні речовини, не підтримує соціальних зв`язків негативного характеру, має позитивні характеризуючи дані на даний час не можливо віднести до тих стримуючих чинників, які могли у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання, гарантували б запобігання встановленому ризику без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

При цьому, доказів того, що обвинувачений має позитивні характеризуючи дані матеріали справи не містять.

Всі інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 були досліджені судом при продовженні строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка, а жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегії суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 квітня 2021 року, якою продовжено застосування у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 6 червня 2021 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
Дата документу Справа № 320/3372/18