ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/405/21 Справа № 711/5244/19 Категорія: ч.1 ст. 121 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурора обвинуваченої захисника потерпілого ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0002210 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та жительку АДРЕСА_1 , громадянку України, маючу на утриманні двох неповнолітніх дітей, мешканку м. Черкаси, раніше не судиму, -

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, на 5 років позбавлення волі.

Строк покарання ухвалено обчислювати з дати затримання обвинуваченої після набрання вироком законної сили.

На підставі ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбутого покарання термін попереднього ув`язнення з 02.05.2019 по 03.05.2019 із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 витрати на лікування у розмірі 9850 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн.;

Прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_7 процесуальних витрат на залучення експерта у розмірі 942 грн..

Вирішена доля речових доказів в порядку ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2021 року ОСОБА_7 визнана винуватою та засуджена за те, що вона, близько 12 години 15 хвилин 02 травня 2019 року, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 , у ході конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних стосунків з потерпілим ОСОБА_9 , з метою заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень нанесла йому умисно один удар кухонним ножем в область грудної клітини ліворуч в напрямку життєво важливого органу - серця, чим спричинила потерпілому тілесне ушкодження у вигляді рани передньої поверхні грудної клітини зліва, яка проникає в плевральну порожнину з попаданням крові в плевральну порожнину (лівобічний пневмоторакс), що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя як в момент заподіяння, так і в своєму клінічному протіканні.
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.3 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України, як незакінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Судом першої інстанції дії ОСОБА_7 перекваліфіковано на ч.1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, оскільки обвинувачена не мала умислу на вбивство потерпілого, наявність такого умислу не доведена перед судом, а фактичні обставини кримінального провадження спростовують цю частину обвинувачення.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просив його скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 337 КПК України вийшов за межі пред`явленого обвинувачення за ч.3 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України, що є недопустимим, та фактично висунув нове обвинувачення за ч.1 ст. 121 КК України, чим перебрав на себе функції сторони обвинувачення, що є порушенням права на захист ОСОБА_7 , та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Обвинувачена була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права захищатися від нового обвинувачення, висловити свою позицію щодо визнання вини тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченій, суд не врахував в якості пом`якшуючих покарання обставин поведінку потерпілого, його жорстоке поводження по відношенню до обвинуваченої, приниження її честі та гідності, поведінку обвинуваченої, яка зателефонувала до матері потерпілого та попросила викликати швидку допомогу, а також того, що злочин вчинено обвинуваченою в стані сильного душевного хвилювання, викликаного систематичною протиправною поведінкою потерпілого, обвинувачена самостійно виховує двох неповнолітніх дітей. Вважає, що вказані обставини є підставою для призначення покарання із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України.

Також у наслідок перекваліфікації дій обвинуваченої судом, вона була позбавлена можливості висловити своє ставлення до кваліфікації її дій за ч.1 ст. 121 КК України, а саме повідомити суд про визнання своєї вини. Враховуючи поведінку обвинуваченої після нанесення тілесних ушкоджень та на досудовому слідстві можливо стверджувати про існування таких пом`якшуючих обставин - як щире каяття та активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, що судом враховано не було. Наявність обтяжуючої покарання обставини не є перешкодою для застосування положень ст. 75 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 просила вирок суду першої інстанції змінити, звільнивши її від покарання із застосуванням іспитового терміну на підставі ст. 75 КК України.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що під час досудового слідства та в суді визнала свою вину у заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, але заперечувала, що мала на меті вбити потерпілого. Єдиним її бажанням було те, щоб потерпілий залишив її помешкання та припинив знущатися з неї. Усвідомивши, що сталося, вона зателефонувала до його матері, все розповіла та попросила викликати швидку допомогу. У вчиненому розкаялася, однак вважає, що судом при призначенні покарання не надано оцінки наявності тілесних ушкоджень у її сина, які останній отримав від потерпілого в ході конфлікту, систематичний характер знущань останнього над нею, що було підставою для неодноразових звернень в органи поліції.

Судом першої інстанції не було враховано в якості пом`якшуючих покарання обставин того, що нею було вжито всіх можливих заходів, щоб потерпілому було надано медичну допомогу, її сприяння у розкритті злочину, вчинення злочину в стані сильного душевного хвилювання, викликаного систематичною протиправною поведінкою потерпілого щодо неї, а також те , що вона самостійно виховує двох неповнолітніх дітей.

Вказані обставини в сукупності є підставами для призначення їй покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Заслухавши суддю доповідача, думку захисника ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_7 , які узгодили позицію захисту, не заперечували щодо кваліфікації дій обвинуваченої за ч.1 ст. 121 КК України і призначеного місцевим судом покарання у виді 5 років позбавлення волі, просили звільнити обвинувачену від відбування покарання з випробуванням, застосувавши положення ст. 75 КК України, та визначити іспитовий строк; думки прокурора ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційних скарг захисника та обвинуваченої, просили вирок суду залишити без змін; вивчивши матеріалами кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника та обвинуваченої підлягають до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, зроблено з додержанням ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору належності та допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, і ніким з учасників судового розгляду в апеляційному порядку не оспорюються.

Відповідно до положень ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_8 узгодив з обвинуваченою ОСОБА_7 апеляційні вимоги та позицію захисту, і останні просили лише змінити вирок суду в частині призначеного покарання, звільнивши обвинувачену від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, тому апеляційний суд відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України перевіряє вирок місцевого суду лише в цій частині.

Доводи обвинуваченої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 про те, що виправлення і перевиховання обвинуваченої ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, із застосуванням вимог ст. 75 КК України, зі звільненням її від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, колегія суддів вважає обґрунтованими, виходячи з наступного.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 суд першої інстанції, на виконання вимог ст. 50,65,66, 67 та Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував часткове визнання вини, а також те, що обвинувачена не перебуває під наглядом у психіатра чи нарколога, пом`якшуючі покарання обставини стан здоров`я обвинуваченої, який відмічений у висновку судово-психіатричної експертизи (а.с. 76), а також те, що вона одна виховує двох неповнолітніх дітей, обтяжуючу покарання обставину вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, прийшов до вірного висновку про призначення обвинуваченій покарання, в межах санкції ч.1 ст. 121 КК України, у виді 5 років позбавлення волі.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 не в повній мірі дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону щодо загальних засад призначення останній покарання.

В ході апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_7 пояснила, що під час розгляду кримінального провадження місцевим судом вину вона визнавала частково, оскільки в неї не було умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_9 . Вона погодилася з кваліфікацією її дій за ч.1 ст. 121 КК України, тому на даний час вину визнає повністю та щиро розкаюється у вчиненому. Також обвинувачена вказувала, що вона намагалася відшкодувати потерпілому, завдані злочином збитки, однак останній відмовився. Крім того, зазначила, що з потерпілим у неї неодноразово виникали конфлікти, в ході яких останній завдавав їй тілесних ушкоджень, що слугувало підставою для виклику працівників поліції.
В суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_9 не заперечував того, що обвинувачена зверталася до нього з пропозицією відшкодувати йому завдані збитки, однак він відмовився отримувати грошові кошти до закінчення апеляційного розгляду.
Згідно положень ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При вирішенні питання про можливість звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів виходить з того, що для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.

Конституційний суд України у рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Враховуючи, що обвинувачена ОСОБА_7 повністю визнала вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, усвідомила свою протиправну поведінку та щиро розкаялася у вчиненому, раніше не судима, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, самостійно виховує та утримує двох неповнолітніх дітей, один з яких є малолітнім - 2013 року народження, які у разі призначення обвинуваченій покарання у виді реального позбавлення волі залишаться без батьківської опіки, не вчиняла інших правопорушень з часу інкримінованих їй подій 02.05.2019, що свідчить про її бажання стати на шлях виправлення, намагалась відшкодувати потерпілому завдані злочином збитки, які останній до закінчення апеляційного розгляду відмовився отримувати, колегія суддів приходить до переконання, що вказані дані, відповідно до ст. 66 КК України, є пом`якшуючими покарання обставинами та підлягають додатковому врахуванню при призначенні ОСОБА_7 покарання.

З врахуванням вищевикладеного та даних, встановлених судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченої можливе без ізоляції від суспільства із застосуванням вимог ст. 75 КК України, із звільненням її від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, тому вирок місцевого суду, відповідно до п.2 ч.1 ст. 407 КПК України, підлягає зміні в частині призначеного обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, а апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 підлягають до задоволення.

В решті - вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 404, 405, п.2 ч.1 ст. 407, ст. 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , задовольнити.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 березня 2021 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного їй покарання.

Звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного Придніпровським районним судом м. Черкаси від 29 березня 2021 року покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк - 2 роки.

На підставі п.1,2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

В решті - вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді