ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/425/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/37/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2021 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючої - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10

законних представників обвинувачених- ОСОБА_11 , ОСОБА_12

потерпілої - ОСОБА_13

законного представника потерпілої ОСОБА_14

представника Кременецького районного сектору філії ДУ Ценр пробації - ОСОБА_15

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000589 від 24 вересня 2018 року, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_13 , прокурора Тернопільської обласної прокуратури на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року,-

В с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Почаїв Кременецького району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою освітою, студента ДНЗ Почаївське ВПУ, не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, п.12 ч.2 ст. 115 КК України і призначено йому покарання 10 (десять ) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання визначено обчислювати з моменту фактичного затримання ОСОБА_7 , а саме з 03 год. 30 хв. 24 вересня 2018 року.

Зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання час перебування під вартою з 24 вересня 2018 року - з часу його затримання, день за день.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в особі фінансового управління Кременецької районної державної адміністрації 580 (п`ятсот вісімдесят) гривень витрат на лікування потерпілої ОСОБА_13 ..

Запобіжний захід, застосований до обвинуваченого ОСОБА_7 - тримання під вартою - залишено без змін та продовжено до 10 січня 2021 року.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Почаїв Кременецького району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_2 ,, громадянина України, із середньою освітою, студента ДНЗ Почаївське ВПУ, не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, п.12 ч.2 ст. 115 КК України і призначено йому покарання 10 (десять ) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обчислювати з моменту фактичного затримання ОСОБА_8 , а саме з 03 год. 30 хв. 24 вересня 2018 року.

Зараховано ОСОБА_8 у строк відбування покарання час перебування під вартою з 24 вересня 2018 року - з часу його затримання, день за день.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави в особі фінансового управління Кременецької районної державної адміністрації 580 (п`ятсот вісімдесят) гривень витрат на лікування потерпілої ОСОБА_13 ..

Запобіжний захід, застосований до обвинуваченого ОСОБА_8 - тримання під вартою - залишено без змін та продовжено до 10 січня 2021 року.

Вироком суду також вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку суду, 23 вересня 2018 року приблизно о 17 годині 30 хвилин, перебуваючи в приміщенні покинутого столярного цеху на території ДНЗ Почаївське ВПУ, що по вул. Кременецькій, 31 м. Почаїв Кременецького району Тернопільської області у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_13 , вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, 23 вересня 2018 року приблизно о 17 годині 30 хвилин ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи спільно, з метою вбивства, почали душити ОСОБА_13 . Спочатку ОСОБА_7 , зайшовши за спину потерпілої, обхопив правою рукою її шию таким чином, що своїм передпліччям перекрив потерпілій доступ повітря. Утримуючи ОСОБА_13 в такому положенні деякий час та, не даючи їй можливість вдихнути повітря, він дочекався, що остання втратила свідомість та впала на підлогу з цементованим покриттям. Після цього ОСОБА_7 відпустив ОСОБА_13 та наказав ОСОБА_8 також душити її, щоб вбити її. ОСОБА_8 , діючи за вказівкою ОСОБА_7 , розуміючи про наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, добровільно, без будь якого примусу, опустився на коліна біля потерпілої, обхопив її шию двома руками, стиснувши органи дихання, перекрив доступ повітря і тримав її в такому положенні до того часу, поки в них не склалось враження про те, що ОСОБА_13 вбита у спосіб - удушення.

З метою переконатися у тому, що ОСОБА_13 вбита, ОСОБА_7 перевірив пульс потерпілої і не почувши його на руці, перевірив на шиї, де пульс відчувався, та повідомив про це ОСОБА_8 ..

Вчинивши вищеописані дії, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не припинили свої злочинні дії направлені на вбивство ОСОБА_13 , а вирішили довести умисел до кінця у спосіб перерізання горла потерпілій, з метою вжиття всіх можливих заходів для вбивства ОСОБА_13 за умови, якщо вона все ж таки зможе опритомніти після удушення. З цією метою, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , використовуючи уламок скла пляшки зеленого кольору, знайдений ним на місці вчинення злочину, тримаючи його в правій руці почергово наніс три порізи по передній поверхні шиї потерпілої ОСОБА_13 таким чином, що кожний наступний поріз був більшим та глибшим від попереднього, усвідомлюючи, що внаслідок таких їх дій заподіює смерть потерпілої. Після цього, побачивши, що в ОСОБА_13 почалась кровотеча з вказаних порізів, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вважаючи, що вони виконали усі дії для доведення злочину до кінця, тобто вбили ОСОБА_13 , втекли з місця події.

Оскільки життя потерпілої ОСОБА_13 було врятоване, злочин не було доведено до кінця з причин, які не залежали від волі обвинувачених, а завдяки своєчасно наданій медичній допомозі (хірургічному втручанні) медичними працівниками, викликаними черговою гуртожитку, розташованого також на території ДНЗ Почаївське ВПУ, неподалік від приміщення, де знаходилася потерпіла, що перебувала у небезпечному для життя стані.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_8 просить вищевказаний вирок суду змінити в частині призначеного йому покарання, а також змінити обраний йому запобіжний захід на домашній арешт.

Вказані вимоги мотивує тим, що наміру вбивати потерпілу у нього не було. Вважає, що судом не враховано, що жодних домовленостей із ОСОБА_7 щодо спричинення тілесних ушкоджень не було, а він щиро розкаюється у скоєному та готовий відшкодувати потерпілій завдану моральну шкоду.

захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_10 просить вищевказаний вирок суду змінити, перекваліфікувавши дії обвинуваченого з ч.2 ст.15, п.12 ч.2 ст. 115 КК України на ч.2 ст.125 КК України та призначити йому покарання за вказаною статтею.

Свої доводи мотивує тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки у обвинуваченого не було прямого умислу спрямованого на позбавлення життя потерпілої, про що свідчить спосіб вчинення злочину, локалізація тілесних ушкоджень.

Вказує, що потерпіла самостійно залишила місце події та після повернення до гуртожитку була доставлена до лікарні, при цьому вона була у стані середньої важкості, при свідомості, що спростовує твердження суду про перебування ОСОБА_13 у небезпечному для життя стані і підтверджується, зокрема показами працівників лікувального закладу, що надавали їй медичну допомогу.

Крім того обвинувачені перебували із потерпілою у дружніх відносинах, у них була реальна можливість довести злочин до кінця, але після появи крові вони припинили свої протиправні дії, а виявлені у потерпілої зовнішні ознаки механічної асфіксії не свідчать про їх утворення внаслідок дій обвинувачених 23 вересня 2018 року.

- захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вищевказаний вирок суду змінити в частині призначеного ОСОБА_7 покарання і призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

Вказані вимоги мотивує тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та є занадто суворим.

Зазначає, що судом в повній мірі не враховано, що на момент вчинення злочину обвинувачений був неповнолітнім, до відповідальності притягується вперше, щиро розкаюється у скоєному, активно сприяв слідству, відшкодував завдану потерпілій шкоду, а також думку потерпілої ОСОБА_13 , що просила суд призначити йому менший термін покарання.

- потерпіла ОСОБА_13 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинувачених, просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, призначивши ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

Вказані вимоги мотивує тим, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинувачених та є занадто суворим.

Зазначає, що судом в повній мірі не враховано, що обвинувачені відшкодували завдану їй шкоду, а також її думку щодо призначення їм меншого терміну покарання, оскільки вона їх пробачила.

- прокурор в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинувачених, просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, призначивши ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді 8 років позбавлення волі.

Вказані вимоги мотивує тим, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинувачених та є занадто суворим, не обґрунтовано можливість застосування ст.69 КК України.

Також просить дослідити у судовому засіданні протоколи освідування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 24.09.2018 року та висновки експерта № 629, 630, 632, 255, 256, 257 та доповнити ними мотивувальну частину вироку, при цьому вилучити з тексту вироку посилання на постанови, як такі, що не доводять та не спростовують винуватість обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ..

Вважає, що судом безпідставно визнано недопустимими доказами протоколи освідування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 24.09.2018 року та похідні від них висновки експерта № 629, 630, 632, 255, 256, 257, оскільки на момент освідування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не мали статусу підозрюваних у вказаному кримінальному провадженні, тому участь захисника при проведенні вказаних процесуальних дій не була обов`язковою.

Просить стягнути із обвинувачених у рівних частинах витрати у сумі 1144 грн. на залучення експерта для проведення експертизи №1.2-1/19 від 04.01.2018 року.

Зазначає, що висновок експерта №1.2-1/19 від 04.01.2018 року був необхідний для визначення чи належить телескопічна дубинка до холодної зброї, що могло слугувати для додаткової кваліфікації дій обвинувачених за ч.2 ст.263 КК України, тому за проведення вказаної експертизи слід стягнути з обвинувачених витрати на залучення експерта.

У решті вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинувачених, їх законних представників та захисників, потерпілу та її законного представника, прокурора, які підтримали подані ними апеляційній скарги, міркування представника органу пробації, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.15, п.12 ч.2 ст. 115 КК України ніким із учасників судового провадження не оспорюються та не оскаржуються.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.12 ч.2 ст.115 КК України за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні, достатній аналіз яким суд дав у вироку та які узгоджуються між собою і є обґрунтованим, а доводи апелянта адвоката ОСОБА_10 про невірну кваліфікацію дій обвинувачених за вказаною статтею, оскільки такі дії слід було кваліфікувати за ч.2 ст.125 КК України, що викладено нею у скарзі, є безпідставними з таких міркувань.

Визнаючи доведеним вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.12 ч.2 ст.115 КК України, судом в основу обвинувального вироку було покладено як покази самих обвинувачених, які не заперечили факту спричинення потерпілій встановлених тілесних ушкоджень за обставин, встановлених судом, так і покази потерпілої ОСОБА_13 та свідків допитаних в судовому засіданні, ряд висновків експертиз, протокол огляду місця події, протоколи слідчих експериментів тощо.

Відповідно до ч.2 ст.15 КК замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала всі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

За нормативним визначенням умисне вбивство (ст.115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді протиправного посягання на життя іншої людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямий або непрямий умисел), коли особа усвідомлює, що у результаті її дій потерпілий помре, і бажає настання смерті або свідомо припускає настання таких наслідків.

Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Крім того, співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох осіб (суб`єктів злочину) у вчиненні умисного злочину. Злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

Домовленістю осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

Із фактичних обставин справи, у якій заперечується правильність правозастосування, встановлених судом першої інстанції, вбачається, що у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на вбивство, тобто умисне противне заподіяння смерті ОСОБА_13 , вчинене за попередньою змовою групою осіб. Для вчинення злочину обвинувачені почали душити потерпілу. Спочатку ОСОБА_7 , зайшовши за спину потерпілої, обхопив правою рукою її шию таким чином, що своїм передпліччям перекрив потерпілій доступ повітря. Утримуючи ОСОБА_16 в такому положенні деякий час та, не даючи їй можливість вдихнути повітря, він дочекався, що остання втратила свідомість та впала на підлогу з цементованим покриттям. Після цього ОСОБА_7 відпустив потерпілу та наказав ОСОБА_8 також душити її, щоб вбити. ОСОБА_8 , діючи за вказівкою ОСОБА_7 , розуміючи про наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, добровільно, без будь-якого примусу, опустився на коліна біля потерпілої, обхопив її шию обома руками, стиснувши органи дихання, перекрив доступ повітря і тримав її в такому положенні до того часу, поки в них не склалося враження про те, що ОСОБА_13 вбита у спосіб удушення.

З метою переконатися у тому, що ОСОБА_13 вбита, ОСОБА_7 перевірив пульс потерпілої і не почувши його на руці, перевірив на шиї, де пульс відчувався, та повідомив про це ОСОБА_8 ..

Вчинивши вищеописані дії, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не припинили свої злочинні дії направлені на вбивство ОСОБА_13 , а вирішили довести умисел до кінця у спосіб перерізання горла потерпілій, з метою вжиття всіх можливих заходів для вбивства ОСОБА_13 за умови, якщо вона все ж таки зможе опритомніти після удушення. З цією метою, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , використовуючи уламок скла пляшки зеленого кольору, знайдений ним на місці вчинення злочину, тримаючи його в правій руці почергово наніс три порізи по передній поверхні шиї потерпілої ОСОБА_13 таким чином, що кожний наступний поріз був більшим та глибшим від попереднього, усвідомлюючи, що внаслідок таких їх дій заподіює смерть потерпілої. Після цього, побачивши, що в ОСОБА_13 почалась кровотеча з вказаних порізів, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вважаючи, що вони виконали усі дії для доведення злочину до кінця, тобто вбили ОСОБА_13 , втекли з місця події.

Оскільки життя потерпілої ОСОБА_17 було врятоване, злочин не було доведено до кінця з причин, які не залежали від волі обвинувачених, а завдяки своєчасно наданій медичній допомозі (хірургічному втручанні) медичними працівниками, викликаними черговою гуртожитку, розташованого також на території ДНЗ Почаївське ВПУ, неподалік від приміщення, де знаходилася потерпіла, що перебувала у небезпечному для життя стані.

Із досліджених судом доказів, місцевий суд дійшов вірного висновку, що дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з самого початку були узгодженими та послідовними, спільність умислу спрямованого на вбивство підтверджено конклюдентними діями обвинувачених, адже вони діяли, як співвиконавці. ОСОБА_7 запропонував вбити потерпілу, сказавши «Давай її затушим», в подальшому підійшов до неї зі спини та обхопив правою рукою її шию таким чином, що своїм передпліччям перекрив потерпілій доступ повітря. ОСОБА_8 , пояснивши в ході судового розгляду, що відразу не зрозумів значення вказаних слів ОСОБА_7 , а згодом усвідомив, коли, діючи за вказівкою останнього, розуміючи про наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, добровільно, без будь якого примусу, опустився на коліна біля потерпілої, обхопив її шию двома руками, стиснувши органи дихання, перекрив доступ повітря і тримав її в такому положенні до того часу, поки в них не склалось враження про те, що ОСОБА_13 вбита у спосіб - удушення. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не припинили свої злочинні дії направлені на вбивство потерпілої, а вирішили довести умисел до кінця у спосіб перерізання горла потерпілій. ОСОБА_7 , використовуючи уламок скла пляшки, почергово наніс порізи по передній поверхні шиї потерпілої усвідомлюючи, що внаслідок таких їх дій заподіює смерть потерпілої. Після цього, побачивши, що в потерпілої почалась кровотеча з вказаних порізів, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вважаючи, що вони виконали усі дії для доведення злочину до кінця, тобто вбили ОСОБА_13 , втекли з місця події.

В даному випадку спільними діями обвинувачених для досягнення мети - вбивства потерпілої, було використано спочатку спосіб удушення її та, задля настання наслідків, переконавшись, що все ж таки прослуховується пульс на шиї потерпілої, з метою доведення умислу до кінця -перерізання горла із застосуванням скла пляшки. Отже, спільними узгодженими діями обвинувачених було використані способи, знаряддя та вчинені дії, що об`єктивно можуть спричинити смерть.

Таким чином, характер, послідовність і динамічність дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , їх поведінка до, під час і після вчинення злочину, узгодженість спільних їх дій, локалізація тілесних ушкоджень у потерпілої, механізм та кількість їх спричинення, знаряддя злочину та способи його вчинення, відповідають ознакам складу злочину, передбаченого ч.2 ст.15, п.12 ч.2 ст.115 КК і свідчать про те, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обвинувачені у даному випадку діяли з прямим умислом на позбавлення життя потерпілої та вчинили для цього усі необхідні дії, які були для них завідомо такими, що потягнуть її смерть, однак смертельний наслідок не настав лише через обставини, які не залежали від волі обвинувачених.

Попри те, що хоча обвинувачені уже після удушення та завдання численних порізів передньої поверхні шиї потерпілої й припинили свої злочинні дії, вважаючи що довели умисел до кінця та це не може свідчити про те, що умисел обвинувачених був направлений на заподіяння лише тілесних ушкоджень потерпілій ( в даному випадку легких тілесних ушкоджень), оскільки обвинувачені вчинили усі дії, які вважали за необхідне виконати для вбивства потерпілої, але смерть її не настала з наведених вище причин.

Твердження захисника ОСОБА_10 про те, що її підзахисний ОСОБА_8 не зрозумів значення слід ОСОБА_7 давай її затушимо та сприйняв так наче мова йде про сигарету, яку той курив, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на викладені вище обставини та розцінює їх як спосіб захисту.

За викладених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи захисника ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_8 про неправильне правозастосування та невірну кваліфікацію дій обвинувачених, які належало кваліфікувати за ч.2 ст.125 КК України, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду даного провадження, а тому апеляційна вимога в цій частині не підлягає до задоволення.

В ході розгляду даного кримінального провадження, судом першої інстанції було визнано недопустимими доказами ряд висновків експерта, зокрема:

- висновок експерта № 629 в якому зазначено, що кров неповнолітнього ОСОБА_8 належить до групи В(ІІІ) з ізогемаглютиніном анти-А за ізосерологічною системою АВ0;

- висновок експерта № 632 яким встановлено, що на предметах одягу та взутті неповнолітнього ОСОБА_8 , а саме: куртці, штанах, тенісці, парі шкарпеток, парі кросівок слідів, подібних на кров не виявлено;

- висновок експерта № 255 у якому зазначено, що при судово-медичній експертизі тампонів змивів з рук ОСОБА_8 знайдено епітеліальні клітини особи, статеву належність якої встановити не вдалося через відсутність у препаратах необхідних для цього виду дослідження елементів. Крові не виявлено. Серологічним дослідженням визначено антиген В і Н системи АВ0. З висновків експерта №№251, 628-630 відомо, що кров ОСОБА_7 та ОСОБА_8 належить до групи В (ІІІ) з ізогемаглютиніном анти-А та супутнім антигеном Н, кров ОСОБА_3 - до групи 0(І) з ізогемаглютинінами анти-А анти-В ізосерологічної системи АВ0. Враховуючи отримані результати та групи крові зазначених в ухвалі осіб, не виключає походження виявлених слідів від особи (осіб), в крові якої (яких) містяться антигени В і Н системи АВ0, в тому числі - від ОСОБА_8 та ОСОБА_13 ;

- висновок експерта № 630 від 12.10.2018 року яким встановлено, що кров неповнолітнього ОСОБА_7 належить до групи В (ІІІ) ізогемаглютиніном анти-А за ізосерологічною системою ВА0;

- висновок експертизи № 256 від 07.11.2018 р. у якому зазначено, що в тампонах змивах з рук ОСОБА_7 (об. 1,2) знайдено епітеліальні клітини особи, статеву належність якої встановити не вдалося через деструктивні зміни в ядрах клітин. При серологічному дослідженні в цих об`єктах виявлено антигени В і Н системи АВ0. Крові в цих об`єктах не виявлено. Висновків експерта №№ 628,629,630, 651 відомо, що кров ОСОБА_13 належить до групи 0(І) з ізогемаглютинінами анти-А анти-В, кров ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - до групи В (ІІІ) ізогемаглютиніном анти-А та супутнім антигеном Н системи АВ0. Отже, не виключається походження виявлених слідів від особи (осіб) в крові якої (яких) містяться антигени В і Н системи АВ0, в тому числі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .. Домішки клітин ОСОБА_13 в цих об`єктах допускаються;

- висновок експерта № 257 від 29.10.2018 р. яким встановлено, що при судово-медичній експертизі піднігтьового вмісту рук ОСОБА_8 (1,2) знайдено епітеліальні клітини особи, статеву належність якої становити не вдалося через деструктивні зміни в ядрах. Крові не виявлено. Серологічно в цих об`єктах визначено антигени В і Н системи АВ0. З висновків експерта №№ 251, 628-630 відомо, що кров ОСОБА_7 та ОСОБА_8 належить до групи В (ІІІ) з ізогемаглютиніном анти-А та супутнім антигеном Н, кров ОСОБА_3 - до групи 0(І) з ізогемаглютиніном анти-А анти -В ізосерологічної системи АВ0. Враховуючи отриманні результати та групи крові зазначених у ухвалі осіб, не виключаю належності виявлених слідів від особи (осіб) - носія (носіїв) антигени В і Н системи АВ0, в тому числі - від ОСОБА_8 та ОСОБА_13

Такого висновку про визнання зазначених вище висновків експертів недопустимими, суд першої інстанції дійшов у зв`язку із тим, що надані експерту на дослідження докази - об`єкти досліджень, були отримані органом досудового розслідування із порушенням вимог КПК.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1, п.1 ч.2 ст.52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного. В інших випадках обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні щодо осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення у віці до 18 років, - з моменту встановлення факту неповноліття або виникнення будь-яких сумнівів у тому, що особа є повнолітньою.

Як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції було безпосередньо досліджено: протокол освідування особи від 24.09.2018 р., згідно якого ОСОБА_7 було проведено змиви обох рук; - протокол добровільної видачі та огляду від 24.09.2018 р., де ОСОБА_7 добровільно видав футболку темно - сірого кольору, сорочку чоловічу голубого кольору, чоловічі джинсові штани з ременем чорного кольору, чоловічі кросівки чорного кольору; - протокол освідування особи від 12 жовтня 2018 р., згідно якого у ОСОБА_7 відібрано кров в кількості 1 мл.; - протокол медичного обстеження для встановлення факту вживання алкоголю і стану сп`яніння від 24.09.2018 р., час обстеження 02:30 год., де зазначено, що ОСОБА_7 є тверезий.

Також досліджено протокол освідування особи від 24.09.2019 р., згідно з яким за допомогою ножиць з обох рук ОСОБА_8 здійснено зрізи нігтів; - протокол добровільної видачі та огляду від 24.09.2018 р., в якому зазначено, що об`єктом огляду є добровільно видані ОСОБА_8 речі: футболка червоного кольору, дві пари шкарпеток чорного кольору, чоловічі джинсові штани чорного кольору, кросівки червоно-сірого кольору; - протокол освідування особи від 24.09.2018 р., згідно якого ОСОБА_8 проведено змиви обох рук; - протокол освідування особи від 12 жовтня 2018 року, згідно якого у ОСОБА_8 відібрано кров в кількості 1 мл.; - протокол медичного обстеження для встановлення факту вживання алкоголю і стану сп`яніння від 24.09.2018 р. час обстеження 02.55 год., згідно якого ОСОБА_8 є тверезий.

За результатами дослідження наданих суду вищевказаних доказів, судом першої інстанції встановлено, що слідчі дії, відображені у цих протоколах були проведені з неповнолітніми ОСОБА_8 та ОСОБА_7 без участі захисника, участь якого у відповідності до вимог ст.52 КПК України є обов`язковою, що є істотним порушенням вимог КПК.

Відповідно до вимог ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ч. 1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав і свобод людини.

За таких обставин, встановивши істотні порушення вимог КПК при отриманні доказів, які були предметом дослідження експертом та на підставі яких було зроблено відповідні висновки, суд першої інстанції вірно визнав такі висновки експерта недопустимими доказами.

При цьому, твердження прокурора про те, що описані вище дії, проведені з неповнолітніми ОСОБА_8 , ОСОБА_7 без захисника не суперечать вимогам КПК, оскільки останнім на той момент ще не було пред`явлено підозру у вчиненні ними інкримінованого їм кримінального правопорушення, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно із ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини визначає кримінальне обвинувачення як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння, при цьому, в деяких випадках це може робитися у формі інших заходів, здійснення яких несе в собі таке твердження і, по суті, так само впливає на становище підозрюваного (рішення у справі Екле проти Німеччини).

Європейським судом з прав людини як висунення обвинувачення визнаються, зокрема, такі обставини: арешт особи (рішення у справі Вемхофф проти Німеччини), офіційне повідомлення про намір здійснення стосовно особи кримінального переслідування (рішення у справі Ноймайстер проти Австрії), початок досудового слідства проти конкретної особи (рішення у справі Рінгайзен проти Австрії).

Поняття кримінальне обвинувачення пов`язане із вчиненням різноманітних процесуальних дій, передбачених національним законодавством, від початку досудового розслідування і до ухвалення судового рішення.

Отже, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що обвинуваченим (підозрюваним) у вчиненні кримінального правопорушення є особа, відносно якої фактично розпочато досудове розслідування, з моменту офіційного доведення до відома особи компетентним органом твердження про те, що ця особа вчинила кримінальне діяння, що і мало місце у даному кримінальному провадженні.

Так, згідно витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні №0000589 відомості про вчинення злочину відносно потерпілої ОСОБА_13 за ч.2 ст.15 ч.2 ст.115 КК України були внесені до реєстру 24.09.2018 о 00:40:10 год. та зазначено підозрюваних осіб ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .. Про те, що злочин було вчинено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вказувала потерпіла у заяві про вчинення злочину від 24.09.2018 року.

Крім того, вказані вище слідчі дії з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 були проведені у приміщенні відділу поліції та у зв`язку із розслідуванням кримінального провадження, внесеного до ЄРДР №0000589 від 24.09.2018 року про вчинення конкретно ними кримінального правопорушення, що вбачається з протоколів вказаних слідчих дій.

В даному випадку, до проведення таких слідчих дій із неповнолітніми у рамках кримінального провадження за вчинення ними особливо тяжкого злочину, всупереч вимогам ст.52 КПК України, захисників залучено не було.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав до задоволення в цій частині вимог апеляційної скарги прокурора про визнання допустимими висновки експерта №629; 632, 255, 630, 256, 257.

При цьому, визнання вказаних висновків експерта недопустимими доказами, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні ними кримінального правопорушення, вина яких в достатній мірі доводиться іншими дослідженими та оціненими належними, допустимими та достатніми доказами, наявними в матеріалах справи.

Також, у своїй апеляційній скарзі прокурор просить виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду як на докази винуватості обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні ними кримінального правопорушення: - постанову заступника начальника СУ ГУНП в Тернопільській області від 24.09.2018 року про призначення слідчої групи у даному кримінальному провадженні; - постанову першого заступника прокурора Тернопільської області від 24.09.2018 року про призначення групи прокурорів у даному кримінальному провадженні; - постанову слідчого-криміналіста СУ ГУНП в Тернопільській області від 24.09.2018 року про залучення законного представника неповнолітній потерпілій ОСОБА_13 ; - постанову слідчого-криміналіста СУ ГУНП в Тернопільській області від 24.09.2018 року про залучення законного представника неповнолітньому підозрюваному ОСОБА_7 ; - постанову слідчого-криміналіста СУ ГУНП в Тернопільській області від 24.09.2018 року про залучення законного представника неповнолітньому підозрюваному ОСОБА_8 ..

Вказує, що вказані процесуальні документи не є доказами винуватості у кримінальному провадженні в розумінні ст.84 КПК України.

Таку вимогу прокурора колегія суддів вважає необґрунтованою, оскільки посилання суду на вказані процесуальні документи, у випадку доведеності вини обвинувачених іншими доказами, не є порушенням вимог законодавства і такі процесуальні документи, які відображені у вироку суду є підтвердженням повноважень органу досудового розслідування на збирання та використання доказів та є свідченням їх допустимості.

Крім того, прокурор в апеляційній скарзі вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв рішення про стягнення з обвинувачених витрат на проведення експертизи у даному кримінальному провадженні № 1.2-1/19 від 04.01.2018 року у сумі 1144 грн., яку просить в рівних частинах стягнути з обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ..

Вказана апеляційна вимога прокурора також не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.126 КПК суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Відповідно до положень ст. 122 КПК витрати, пов`язані із залученням спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених КПК, у тому числі ст. 124 КПК. Залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Отже, чинний кримінальний процесуальний закон чітко встановлює, що витрати на залучення експерта стягуються з обвинуваченого лише у двох випадках: ухвалення щодо нього (обвинуваченого) обвинувального вироку; залучення експерта безпосередньо обвинуваченим (стороною захисту).

В рамках даного кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 17.12.2018 року було проведено експертизу предмета ззовні схожу на металеву дубинку, яка добровільно була видана 24.09.2018 року ОСОБА_8 та дано висновок експерта №1.2-1/19 від 04.01.2018 (т.3 а.п.52-54), згідно якого вказаний предмет до холодної зброї не відноситься, він є виробом, конструктивно схожим зі зброєю, виготовлений по типу Кістеня, виготовлений заводським (промисловим) способом.

В даному випадку проведення експертизи було здійснено на підставі ухвали слідчого судді та обвинувальний вирок відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за вчинення злочину із використанням вказаного предмету не ухвалювався.

Таким чином, враховуючи викладене, у суду першої інстанції відсутні були підстави для стягнення вартості проведеної експертизи №1.2-1/19 від 04.01.2018 з обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з чим погоджується колегія суддів, а отже не вбачає підстав до задоволення в цій частині апеляції прокурора.

Відповідно до ч.2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, вирішуючи питання призначення покарання обвинуваченим, визнав такою, що обтяжує покарання обставину вчинення злочину щодо особи, яка перебуває у безпорадному стані.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає невірними, виходячи з наступного.

Як визнав суд доведеним, у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник умисел на заподіяння смерті потерпілій, реалізуючи який, розпочали свої дії у спосіб удушення та, з метою доведення умислу до кінця, продовжили їх у спосіб шляхом перерізання горла.

Тобто дії обвинувачених (удушення та перерізання горла) були охоплені єдиним умислом заподіяння смерті потерпілій.

Встановлено, що реалізовуючи свій злочинний умисел ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , діючи спільно, з метою вбивства, почали спочатку душити ОСОБА_13 .. Встановлено, що спочатку ОСОБА_7 , зайшовши за спину потерпілої, обхопив правою рукою її шию таким чином, що своїм передпліччям перекрив потерпілій доступ повітря. Утримуючи ОСОБА_13 в такому положенні деякий час та, не даючи їй можливість вдихнути повітря, він дочекався, що остання втратила свідомість та впала на підлогу.

Отже, свої злочинні дії обвинувачені розпочали по відношенню до потерпілої яка на той момент була при свідомості, стояла у приміщенні де відбувалися дані події та спочатку намагалася чинити їм опір.

Вказану обставину підтвердила в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_13 та обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ..

Натомість, будь-яких доказів, які б вказували на те, що на момент вчинення злочину потерпіла ОСОБА_13 перебувала у безпорадному стані у матеріалах справи немає.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що з мотивувальної частини вироку слід виключити посилання суду на обтяжуючу покарання обставину - вчинення злочину щодо особи, яка перебуває у безпорадному стані.

Що стосується апеляційних вимог прокурора, потерпілої ОСОБА_13 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 про пом`якшення обвинуваченим покарання та застосування ст.69 КК України з призначенням їм покарання нижче від найнижчої межі, то колегія суддів приходить до висновку, що такі підлягають до задоволення, а апеляційні скарги їх в цій частині до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Згідно зі стст.50, 65 КК особі, яка скоїла злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинне бути адекватним характеру скоєних дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Частиною 1 статті 103 КК України передбачено, що при призначенні покарання неповнолітньому суд, крім обставин, передбачених у статтях 65-67 цього Кодексу, враховує умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, у відповідності до вимог статей 65, 66, 67, 103 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру та причини, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця, особу обвинуваченого те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, умови життя та виховання обвинуваченого, рівень його розвитку, досудову доповідь органу пробації, згідно якої виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе, а також думку потерпілої, яка просила призначити покарання у вигляді позбавлення волі на мінімальний строк, пом`якшуючі покарання обставини - те, що ОСОБА_7 неповнолітній, сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував збитки.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 у відповідності до вимог статей 65, 66, 67, 103 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру та причини, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця, особу обвинуваченого те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, умови життя та виховання обвинуваченого, рівень його розвитку, досудову доповідь органу пробації, згідно якої виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе, а також думку потерпілої, яка просила призначити покарання у вигляді позбавлення волі на мінімальний строк, пом`якшуючі покарання обставини - те, що ОСОБА_8 неповнолітній, сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував збитки.

В даному випадку, місцевий суд навівши у вироку ряд пом`якшуючих покарання обставин обвинувачених недостатньо оцінив їх та у вироку не мотивував своє рішення чому не заслуговують на увагу доводи прокурора про можливість застосування до обвинувачених ст.69 КК України при призначення їм покарання з посиланням на обставини, встановлені судом.

Між тим, у ч. 1 ст. 69 КК визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 є повне визнання ним своєї вини, щире каяття за вчинене, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення злочину, будучи неповнолітнім, раніше не притягувався до відповідальності, думка потерпілої, яка просить призначити покарання нижче від найнижчої межі та добровільне відшкодування завданої шкоди. Також судом враховується умови життя та виховання обвинуваченого, рівень його розвитку, досудову доповідь органу пробації, згідно якої виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 є повне визнання ним своєї вини по фактичним обставинам справи, щире каяття за вчинене, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення злочину, будучи неповнолітнім, раніше не притягувався до відповідальності та добровільне часткове відшкодування завданої шкоди. Також судом враховується умови життя та виховання обвинуваченого, який проживає та виховується бабусею та старшим братом, рівень його розвитку, досудову доповідь органу пробації, згідно якої виправлення ОСОБА_8 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе.

Також приймається до уваги думка потерпілої та її законного представника, представника органу пробації, які вважають призначену міру покарання обвинуваченим надто суворою.

В даному випадку колегія суддів приходить до висновку про те, що щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди, вчинення злочину будучи неповнолітніми ( у віці 16 років) як окремі обставини, що пом`якшують покарання, оскільки, виходячи зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 66 КК, вони є самостійними обставинами, які пом`якшують покарання. Врахування кожної з них при призначенні покарання, за умови встановлення їх наявності у кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, незалежно від тяжкості вчиненого злочину. Вказані форми посткримінальної поведінки особи свідчать про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. Визнання даних обставин такими, що пом`якшують покарання, стимулює осіб, які вчинили злочини, до критичної переоцінки своєї діяльності, а також сприяє своєчасному розкриттю злочинів.

З огляду на обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди, вчинення злочину у неповнолітньому віці), а також враховуючи відсутність обставин, що обтяжують покарання, беручи при цьому до уваги думку потерпілої та її законного представника, колегія суддів приходить до висновку, що ці обставини, а також дані про особу обвинувачених, в своїй сукупності та співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення та свідчать про можливість призначення їм покарання за вказаний злочин із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі у розмірі, нижче від найнижчої межі.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_13 , прокурора Тернопільської обласної прокуратури на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року задовольнити частково.

Вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 10 листопада 2020 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч.2 ст.15 ч.2 ст.115 КК України в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.15 ч.2 ст.115 КК України із застосуванням ст.69 КК України на 6 (шість) років позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст.15 ч.2 ст.115 КК України із застосуванням ст.69 КК України на 6 (шість) років позбавлення волі.

Виключити з мотивувальної частини вироку вказівку про обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину щодо особи, яка перебуває у безпорадному стані.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі касаційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий

Судді