Провадження № 11-кп/824/2406/21 Доповідач ОСОБА_2 КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судових засідань ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 12 лютого 2021 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Душанбе Республіки Таджикістан, громадянина України, з середньою освітою, працюючого на посаді приймальника товару в ТОВ «ДАХ КОМПЛЕКТ ЛТД», неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: вироком Печерського районного суду м. Києва від 31.01.2011 за ст. ст. 185 ч.3, 187 ч.2, 70 КК України на 8 років позбавлення волі, звільненого у 2017 році по відбуттю строку покарання, -
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 12 лютого 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.
Крім того, даним вироком суду вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, за наступних обставин.
09 листопада 2020 року приблизно о 20 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись біля станції метро Лісова по вул. Кіото, 2 в м. Києві, підійшов до потерпілої ОСОБА_8 , після чого шляхом ривка викрав у неї сумку, яка для потерпілої матеріальної цінності не становить, у якій знаходився мобільний телефон «Samsung G7 SM-J701F» s/n НОМЕР_1 , вартістю 2000,00 грн., та грошові кошти в сумі 630,00 грн., після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 2630,00 грн.
Не погоджуючись з вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить вирок Деснянського районного суду м. Києва від 12 лютого 2021 року скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі. В решті вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченого санкцією ч.2 ст. 186 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, послався на наявність у обвинуваченого двох обставин, що пом`якшують покарання: щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку. Разом з тим, як вказує апелянт, обвинувачений визнав свою вину і розповів про обставини вчинення злочину не добровільно з`явившись до правоохоронних органів із зізнанням, а вже будучи затриманим і притягнутим до кримінальної відповідальності, що не свідчить про його щире каяття, а щодо відшкодування завданого збитку, то викрадений мобільний телефон було вилучено працівниками поліції в ході розслідування кримінального провадження і повернуто потерпілій, а факт відшкодування потерпілій грошових коштів в сумі 630 грн. нічим не підтверджений. Також прокурор у своїй апеляційній скарзі зазначає, що у вироку не мотивовано, яким чином встановлені судом обставини, що пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, апелянт вказує, що суд не в достатній мірі врахував конкретні обставини та тяжкість вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, наявність непогашеної судимості за тяжкі корисливі злочини, у тому числі за розбій, що свідчить про антисоціальну спрямованість особистості та схильність до вчинення тяжких корисливих злочинів.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого, який заперечив проти апеляційної скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені представленими у справі доказами у їх сукупності, які досліджувались судом в ході судового розгляду в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, а тому згідно ч.2 ст. 394 КПК України апеляційному перегляду не підлягають і апелянтом не оспорюються.
Разом з тим, на думку колегії суддів, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставності призначення судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі санкції ч.2 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України.
Згідно ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
В обґрунтування свого рішення при призначенні ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, суд першої інстанції пославшись на наявність двох обставин, що пом`якшують його покарання щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку потерпілій, що, на думку місцевого суду, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, вважав за можливе призначити обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст. 186 КК України.
Разом з тим, суд першої інстанції не врахував те, що викрадене обвинуваченим ОСОБА_7 майно, а саме мобільний телефон «Samsung G7 SM-J701F» s/n НОМЕР_1 був вилучений працівниками поліції у громадянки ОСОБА_2 в ході розслідування кримінального провадження і в подальшому повернутий потерпілій, а доказів відшкодування потерпілій грошових коштів в сумі 630 грн. матеріали кримінального провадження не містять. Зазначені обставини повністю спростовують висновки суду першої інстанції щодо добровільного відшкодування обвинуваченим матеріальних збитків потерпілій.
Таким чином, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції було безпідставно визнано обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , добровільне відшкодування завданого збитку потерпілій. Не була встановлена така пом`якшуюча обставина і в ході досудового розслідування кримінального провадження.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів констатує відсутність правових підстав, передбачених ст. 69 КК України, для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 186 КК України нижчого від найнижчої межі санкції визначеної норми закону про кримінальну відповідальність, так як у обвинуваченого наявна лише одна пом`якшуюча обставина щире каяття.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував конкретні обставини та тяжкість вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке належить до категорії тяжких злочинів, а також наявність у нього не погашеної судимості за вчинення тяжкого корисливого злочину розбою, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого ОСОБА_7 , схильність до вчинення ним кримінальних правопорушень та його стійке небажання стати на шлях виправлення, а відтак застосування до нього положень ст.69 КК України та призначення покарання нижче від найнижчої межі санкції ч.2 ст. 186 КК України виключається.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст.69 КК України та призначення йому покарання нижче від найнижчої межі санкції ч.2 ст. 186 КК України, а тому вирок Деснянського районного суду м. Києва від 12 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України з постановленням свого вироку відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України.
Посилання прокурора на необґрунтоване визнання судом першої інстанції обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , - щирого каяття, колегія суддів вважає неспроможними. Обвинувачений ОСОБА_7 , як в ході досудового розслідування, так і під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції повністю визнав свою вину, не оспорював фактичні обставини вчиненого ним злочину, у зв`язку з чим справа місцевим судом розглядалася в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, виразив щирий жаль з приводу вчиненого ним кримінального правопорушення, що свідчить про його щире каяття у скоєному.
Згідно ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
При призначенні ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, який раніше судимий, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем роботи, обставину, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання - щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання та вважає правильним призначити йому покарання в мінімальних межах санкції ч.2 ст. 186 КК України, яке буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст.50 КК України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.
Вирок Деснянського районного суду міста Києва від 12 лютого 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного йому покарання.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту його затримання.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

_______________ ____________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4