МИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 945/203/21
Провадження № 1-кп/945/266/21
Ухвала
Іменем України

11 серпня 2021 року Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ;

прокурора ОСОБА_3 ;

захисника ОСОБА_4 ;

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві клопотання прокурора Миколаївської окружної прокуратури про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Ольшанське Миколаївського району Миколаївської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 15 липня 2014 року Заводським районним судом м. Миколаєва за ч. 3 ст. 187, ст. 69, ч. 1 ст. 186, ст. 70 КК України до п`яти років позбавлення волі,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 187 КК України,

встановив:

У провадженні Миколаївського районного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 листопада 2020 року за № 0000636 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 187 КК України.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16 лютого 2021 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 187 КК України призначено до підготовчого судового засідання.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 квітня 2021 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 187 КК України, призначено до судового розгляду.

11 серпня 2021 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку діїзапобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 . Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Прокурор у судовому засіданні підтримав клопотання.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник заперечували проти клопотання, захисник і обвинувачений вказували на те, що ризики перестали існувати; просили обрати обвинуваченому запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Заслухавши сторін кримінального провадження та вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого, судом встановлено таке.

23.11.2020 ОСОБА_5 затримано в порядку, передбаченому ст. 208 КПК України.

ОСОБА_5 під час проведення досудового розслідування обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2021 року обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 18 серпня 2021 року включно.
Згідно з ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, і може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є, зокрема, забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання спробам, у тому числі: згідно з п. 1 ст. 177 КПК України переховуватися від суду; згідно з п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; згідно з п. 5 ч.1 ст.177 КПК України вчинити інше кримінальне правопорушення.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Розглядаючи в порядку, визначеному ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 , суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий, у тому числі за злочин проти власності, перебував в місцях ув`язнення, де відбував покарання. Крім цього, два обвинувальних акти відносно ОСОБА_5 за злочини проти життя та здоров`я особи, а також у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інші кримінальні правопорушення проти здоров`я населення, вже перебувають на розгляді в Миколаївському районному суді Миколаївської області.
ОСОБА_5 обвинувачується у вчинені тяжких злочинів також проти життя та здоров`я особи та проти власності, а тому суд, поміж іншого, враховує і тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_5 у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів, за найтяжчий з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років. ОСОБА_5 не має міцних соціальних зв`язків, родини і утриманців проживає разом з матір`ю, співмешканкою та її дітьми, однак вказані родинні зв`язки не змогли стримати ОСОБА_5 від вчинення злочинів, офіційно ОСОБА_5 ніде не працевлаштований, не має постійного заробітку, а отже і стримуючих факторів від вчинення нового злочину.
Вказані дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 суд розцінює, як такі, що ОСОБА_5 є схильним до вчинення кримінальних правопорушень, а отже наявні достатні докази поза розумним сумнівом на підтвердження того, що вказаний ризик існує у обвинуваченого ОСОБА_5 .
Також, вказані соціальні зв`язки є недостатніми і для попередження можливості обвинуваченого ОСОБА_5 переховуватися від суду.
Згідно з положеннями п. 33-37 рішення Європейського суду з прав людини у справі Москаленко проти України, заява № 37466/04 від 20 травня 2010 року, у своїх рішеннях про тримання заявника під вартою, органи державної влади додатково до обґрунтованої підозри щодо заявника посилалися в основному на три підстави: 1) тяжкість злочинів, у вчиненні яких він обвинувачувався; 2) суворість покарання, яке йому могло бути призначено і 3) необхідність забезпечити належний хід провадження, враховуючи ризик того, що заявник міг переховуватися від слідства і суду та примусити свідків давати неправдиві показання. Суд вважає, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Однак, з плином часу ці підстави ставали усе менш обґрунтованими. Тому Суд повинен встановити, чи були інші підстави, наведені судами, зокрема тяжкість імовірного покарання, ризик того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання, «достатніми» та «відповідними» (див. рішення у згаданій вище справі «Кудла проти Польщі»). Суд зазначає, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Однак, Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункти 80-81, рішення від 26 липня 2001 року). Щодо ризику того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання Суд зазначає, що у своїх рішеннях про тримання заявника під вартою чи продовження тримання під вартою, органи державної влади не вказали жодних конкретних причин, на підставі яких вони дійшли такого висновку (див. Пункти 6 і 14 вище). Крім того, по мірі прогресу провадження та завершення збирання доказів ризик того, що заявник загрожуватиме певним свідкам також ставав усе меншим (див. згадане вище рішення у справі «Невмержицький проти України» (Nevmerzhitsky v. Ukraine), пункт 136).
Суд бере до уваги і те, що у даному кримінальному провадженні потерпілий ОСОБА_6 , будучи допитаним у судовому засіданні 03.06.2021, вказував на те, що йому відомо, що свідки мають побоювання за своє життя і здоров`я, оскільки ОСОБА_5 телефонував та погрожував ним. Також, ОСОБА_5 цікавився і номером телефону і самого потерпілого ОСОБА_6 . Деякі свідки все ще не допитані у судовому засіданні.
Отже в таких діях обвинуваченого ОСОБА_5 суд вбачає спробу незаконно впливати, як на потерпілого, який вже допитаний у судовому засіданні, так і на свідків, які ще не допитані під час судового розгляду.
У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі Галь проти України, заява № 6759/11 від 16 квітня 2015 року суд наголошує на тому, що стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає заборону позбавлення свободи або заборону продовження позбавлення свободи, за винятком випадків, передбачених пунктом 1 статті 5 Конвенції. Цей перелік винятків, передбачений вищезазначеним положенням, є вичерпним і лише вузьке їх тлумачення відповідає цілям вказаного положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (див. рішення у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 26, від 14 жовтня 2010 року, з подальшими посиланнями). Жодне свавільне тримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції, поняття «свавільність» у цьому контексті є ширшим, ніж невідповідність законодавству. Як наслідок, законне позбавлення свободи за національним законодавством все-рівно може бути свавільним і, таким чином порушувати Конвенцію, особливо коли з боку державних органів мали місце недобросовісність або введення в оману (див. вищенаведене рішення у справі «Моорен проти Німеччини» (Mooren v. Germany), пп. 72, 77 і 78, з подальшими посиланнями) або коли таке позбавлення свободи не було необхідним за конкретних обставин (див. рішення у справі «Нештяк проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74, від 27 лютого 2007 року).
За вказаного, суд вважає, що продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 є необхідним за конкретних обставин вказаного кримінального провадження, оскільки у судовому засіданні підтверджено достатніми та відповідними доводами, що є підстави вважати, що у обвинуваченого ОСОБА_5 наявні ризики переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, які ще не допитані у судовому засіданні; вчинити інше кримінальне правопорушення.
Зазначені ризики є суттєвими і їх неможливо запобігти в умовах застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу більш м`якого ніж тримання під вартою.
У зв`язку з викладеним суд, керуючись ст. 331 КПК України вважає, що для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 з метою запобігання перешкоджанню кримінальному провадженню, відносно обвинуваченого ОСОБА_5 слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 194, 196, 197, 199, 205, 315, 331, 350, 369, ч. 1 ст. 370 КПК України, суд, -
постановив:

Клопотання прокурора Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_7 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів.

Строк дії даної ухвали закінчується 16 жовтня 2021 року (включно).

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом 5 днів з дня оголошення ухвали. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Суддя ОСОБА_1

11.08.2021