ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/900/21 Справа № 175/1506/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000741 22 червня 2018 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Любимівка Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 389 КК України до покарання у виді арешту на строк 5 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року і визначено остаточне покарання у виді арешту на строк 5 місяців 15 днів.
До набрання вироку законної сили обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим в ухиленні засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт за наступних обставин.
Так, 16 квітня 2018 року розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили, та копія вказаного вироку щодо ОСОБА_7 надійшли для виконання до Дніпровського районного сектору з питань пробації м. Дніпра Південно-Східного МРУ ВКПП МЮУ (далі Дніпровський РС з питань пробації або орган з питань пробації).
24 квітня 2018 року засудженому ОСОБА_7 представником Дніпровського РС з питань пробації під підпис були роз`яснені порядок і умови відбування покарання у виді громадських робіт, а також можливість притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання за ч. 2 ст. 389 КК України, й того ж дня йому видано направлення до Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області для відбування цього покарання.
Однак, засуджений ОСОБА_7 , усвідомлюючи протиправність своїх дій та маючи умисел на ухилення від відбування громадських робіт, без поважних причин жодного разу не вийшов на роботу до Любимівської сільської ради, і таким чином ухилився від відбування призначеного йому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, звільнити останнього з-під варти.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на те, що судом не було належним чином досліджено й оцінено обставини, які впливають на доведеність винуватості обвинуваченого. Звертає увагу, що голова Любимівської сільської ради під час зустрічі з захисником заперечував, що на повідомленнях Любимівської сільської ради №558 та №634 міститься його підпис та припустив, що його могла поставити замість нього ОСОБА_9 , яка працювала секретарем, а також зазначив, що пам`ятає, як навесні 2018 року обвинувачений прибував до ради для відбування покарання та працював на суспільно корисних роботах. Звертає увагу, що працівники органу пробації не здійснили жодної контрольної перевірки за місцем відбування покарання ОСОБА_7 , чим порушили вимоги Інструкції №270/1560 від 19 грудня 2003 року та положення КВК України. Звертає увагу, що подання щодо вирішення питання про притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності було складено на підставі документів за підписом голови Любимівської сільської ради ОСОБА_10 , який не був допитаний ані під час досудового розслідування, ані під час судового засідання.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити в повному обсязі.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Вивченням матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом обставин кримінального провадження. Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, за яке він засуджений, підтверджуються сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин провадження дії останнього охоплюються складом злочину, визначеного ч. 2 ст. 389 КК України. З позицією суду першої інстанції погодився і суд апеляційної інстанції.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_9 ; показань самого обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно яких він частково визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України; фактичних даних, що містяться у матеріалах кримінального провадження, а саме поданні начальника Дніпровського РВ філії ДУ Центр пробації від 22 червня 2018 року з додатками до нього, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Доводи в апеляційній скарзі про його невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Так, відповідно до наданих у судовому засіданні пояснень свідка ОСОБА_12 з 24 квітня 2018 року на обліку Дніпровського РС з питань пробації перебував ОСОБА_7 як засуджений за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин та в цей же день йому під підпис були роз`яснені порядок і умови відбування покарання, можливість притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання, видано направлення до Любимівської сільської ради, де з 25 квітня 2018 року він мав приступити до відбуття громадських робіт, проте згідно повідомлень сільської ради ОСОБА_7 жодної години не відпрацював. 12 червня 2018 року ОСОБА_7 у своїх поясненнях вказав, що не приступив до виконання робіт через хворобу, але будь-яких підтверджуючих документів не надав, оскільки не звертався у медичний заклад. Цього ж дня йому було винесено письмове застереження у вигляді попередження, повторно роз`яснено про наслідки невиконання покарання та видане повторне направлення до Любимівської сільської ради. Однак ОСОБА_7 продовжив ухилятися від відбування призначеного покарання, а тому свідком було направлено подання щодо вирішення питання про притягнення його до кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Свідок ОСОБА_9 , допитана в судовому засіданні суду першої інстанції, пояснила, що вона працює секретарем у Любимівській сільській раді та до її обов`язків входить, у тому числі, контроль за виконанням особами покарань у виді громадських робіт. Починаючи з квітня 2018 року ОСОБА_7 жодного разу не з`явився до сільської ради для відпрацювання 120 годин громадських робіт, призначених йому за вироком суду, про що вона двічі письмово повідомляла Дніпровський РС з питань пробації. Крім того свідок повідомила, що ОСОБА_7 відбував громадські роботи як адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення.

Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав сумніватися в достовірності цих показань свідків, вони є логічними, послідовними і узгодженими як між собою, так і з іншими письмовими доказами у провадженні.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначеному правопорушенні, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими.

Окрім того, винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується й наявними в матеріалах провадження письмовими доказами, зокрема, поданням начальника Дніпровського РВ філії ДУ Центр пробації від 22 червня 2018 року №1587, в якому зазначено фактичні обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, та прохання вирішити питання про притягнення його до кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Відповідно до копії вироку Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин.

При цьому, відповідно до копії розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили, від 10 листопада 2017 року №206/1173/17/23579/2017 вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_7 набрав законної сили 07 листопада 2017 року та підлягає негайному виконанню.

Як слідує з копії підписки ОСОБА_7 від 24 квітня 2018 року йому під підпис були роз`яснені порядок і умови відбування покарання, можливість притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання, а також було видано направлення до Любимівської сільської ради, де з 25 квітня 2018 року він мав приступити до відбуття громадських робіт.

Відповідно до повідомлення Любиміської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 01 червня 2018 року № 558 ОСОБА_7 на 01 червня 2018 року до сільської ради з питань відбування покарання у виді громадських робіт не з`являвся.

Відповідно до попередження, винесеного начальником Дніпровського РС Індустріального МРВ з питань пробації м. Дніпра Південно-Східного МРУ ВКПП МЮУ від 12 червня 2018 року, на підставі ст. 40 КВК України засудженого ОСОБА_7 під підпис було попереджено про те, що у разі продовження порушення порядку та умов відбування покарання він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України.

Відповідно до повідомлення Любиміської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 20 червня 2018 року № 634 ОСОБА_7 на 20 червня 2018 року до сільської ради з питань виконання покарання у виді громадських робіт не з`явився.

Згідно повідомлення КЗ Дніпропетровська центральна районна лікарня ДОР від 25 червня 2018 року № 237 ОСОБА_7 в період з 24 квітня 2018 року по 25 червня 2018 року на стаціонарному лікуванні не перебував, листок непрацездатності не отримував.

Також як слідує з повідомлення Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської ОДА №5741/0/29-18 від 23 липня 2018 року станом на 20 липня 2018 року ОСОБА_7 за медичною допомогою до лікувально-профілактичних закладів Дніпропетровської області, департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської ОДА та управління охорони здоров`я Кам`янської міської ради не звертався та на стаціонарному лікуванні не перебував.

Надаючи оцінку цим доказам у сукупності, апеляційний суд вважає їх належними, допустимими, достовірними й достатніми для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, та не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, на думку апеляційного суду, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року), та підстав для задоволення апеляційної скарги захисника за обставин, викладених ним у скарзі, не має.

Під час судового розгляду у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 неодноразово зазначав про наявність свідків, які б могли підтвердити факт часткового відбування громадських робіт, однак протягом тривалого розгляду не зміг ані зазначити анкетні відомості цих свідків, ані забезпечити їх явку у судове засідання суду першої інстанції, а тому суд першої інстанції обгрунтовано визнав їх голослівними.

Що стосується доводів захисника про те, що голова Любимівської сільської ради під час зустрічі з захисником заперечував, що на повідомленнях Любимівської сільської ради №558 та №634 міститься його підпис та зазначив, що пам`ятає, як навесні 2018 року обвинувачений прибував до ради для відбування покарання та працював на суспільно корисних роботах, то вони не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні докази на підтвердження зазначених обставин.
Крім того, як слідує з матеріалів провадження ОСОБА_7 протягом 2016-2018 років неодноразово притягався до адміністративної відповідальності у виді громадських робіт, року, зокрема, 11 серпня 2016 року за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та 22 лютого 2018 року за ст. 173 КУпАП.
Також, зазначені доводи захисника спростовуються сукупністю наявних в матеріалах провадження доказів, зокрема, поясненнями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , які зазначали, що у 2018 році ОСОБА_7 жодного разу не з`явився до сільської ради для відпрацювання 120 годин громадських робіт, призначених йому за вироком суду, крім того свідок ОСОБА_9 додатково вказувала, що ОСОБА_7 відбував громадські роботи як адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення.
При цьому суд апеляційної інстанції ставиться критично до наданого захисником акту перевірки виконання судового рішення щодо особи, засудженої до покарання у виді громадських робіт, оскільки вказаний акт оформлений з порушення вимог до форми такого акту, визначених у Інструкції про порядок виконання покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, та здійснення контролю щодо осіб, засуджених до таких покарань, затвердженої спільним наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань та МВС України від19 грудня 2003 року № 270/1560, зокрема, в ньому відсутні дата та місце складання, посада, прізвище та ініціали представника сільської ради, в присутності якого було складено акт, підпис цієї особи, а також відмітка про ознайомлення власника підприємства з актом.
Крім того, наявність вказаного акту суперечить доводам апеляційної скарги захисника про те, що працівники органу пробації не здійснили жодної контрольної перевірки за місцем відбування покарання ОСОБА_7 .
При цьому відповідно до п. 2.10 Розділу 2 Інструкції про порядок виконання покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, та здійснення контролю щодо осіб, засуджених до таких покарань, затвердженої спільним наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань та МВС України від 19 грудня 2003 року № 270/1560, при виконанні вироку суду, який набрав законної сили, іншого рішення суду, а також Закону України про амністію та акту помилування стосовно осіб, засуджених до громадських робіт, працівники інспекції здійснюють у разі потреби контрольні перевірки за місцем роботи засуджених осіб, але не менше одного разу протягом строку відбування ними покарання. За результатами перевірки складається акт у двох примірниках, один з яких залишається на підприємстві, а другий з відміткою про ознайомлення власника підприємства зберігається в особовій справі засудженої особи та використовується для контролю за усуненням виявлених недоліків.

Відповідно до повідомлень Любиміської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 01 червня 2018 року № 558 та від 20 червня 2018 року № 634 ОСОБА_7 до сільської ради з питань виконання покарання у виді громадських робіт не з`явився та до відбування покарання не приступив.
З відповіді Дніпровського районного відділу м. Дніпра філії ДУ Центр пробації від 09 лютого 2021 року №21/5/380-21 на запит захисника ОСОБА_8 слідує, що працівники Дніпровського районного сектору з питань пробації м. Дніпра Південно-Східного МРУ ВКПП МЮУ не мали змоги здійснювати контрольні перевірки за місцем відбування покарання ОСОБА_7 , у зв`язку з тим, що засуджений не звернувся до Любимівської сільської ради та не приступив до відпрацювання громадських робіт, призначених вироком суду.
Викладене спростовує доводи захисника про порушення працівниками органу пробації вимог Інструкції №270/1560 від 19 грудня 2003 року та положення КВК України, а саме не здійснення жодної контрольної перевірки за місцем відбування покарання ОСОБА_7 .
З огляду на викладене, виходячи з фактичних обставин провадження, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 389 КК України, тобто ухилявся від відбування покарання у виді громадських робіт, призначеного йому за вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2017 року.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, вважаючи його правильним.

Беручи до уваги викладене, апеляційний суд вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності відповідно до вимог ст. 94 КПК України, врахувавши поведінку обвинуваченого під час вчинення кримінального правопорушення, суд дійшов обгрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 в кримінальному правопорушенні, за яке його засуджено. Проявів упередженості щодо обвинуваченого з боку органів досудового розслідування і суду вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено.

Та обставина, що органи досудового розслідування та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та його захисником, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необгрунтовані посилання в апеляційній скарзі захисника.

Доводи ж захисника в апеляційній скарзі про те, що деякі обставини кримінального провадження всебічно не досліджені, зокрема, на його думку, не було допитано сільського голову ОСОБА_10 та належним чином не перевірено показання свідка ОСОБА_9 , є безпідставними, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку кримінального правопорушення. Крім того, обвинувачений та його захисник ОСОБА_13 як під час досудового розслідування, так і в суді першої інстанції клопотань про допит ОСОБА_10 не заявляли.

Отже, немає підстав додатково з`ясовувати ще якісь обставини, які не мають суттєвого значення для встановлення істини у кримінальному провадженні, на що є посилання в апеляційній скарзі захисника.
За таких обставин не має підстав вважати, що у справі допущена однобічність та неповнота судового розгляду, які викликають необхідність скасування вироку та закриття кримінального провадження, на чому наполягає в своїй апеляційній скарзі захисник.
Виходячи з наведеного, є необгрунтованими доводи захисника у скарзі і про те, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого у зазначеному кримінальному провадженні грунтуються лише на припущеннях та суперечливих доказах.

Таким чином, твердження захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_7 в зазначеному злочині, а також доводи про відсутність у кримінальному провадженні достовірних доказів винуватості обвинуваченого у кримінальному правопорушенні, за яке його було засуджено, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними.

Отже, на підставі оцінки й аналізу наведених доказів суд правильно визнав ОСОБА_7 виннуватим у названому у вироку кримінальному правопорушенні.

Суд дійшов такого висновку, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 389 КК України як ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт.
Не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при порушенні вказаного кримінального провадження, його розслідуванні, проведенні інших слідчих дій та під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог статей 50, 65 КК України і врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Обране в межах санкції ч. 2 ст. 389 КК України із застосуванням ст.ст. 71, 72 КК України покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
З огляду на викладене, апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4