Дата документу 10.02.2021 Справа № 337/4081/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/4081/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/290/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2021 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Новогродівка Донецької області, громадянин України, який має середню спеціальну освіту, офіційно не працевлаштований, розлучений, маючий на утриманні малолітню дитину, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання - з 2 липня 2019 року.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили постановлено залишити без змін у вигляді тримання під вартою.

Задоволено позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди та постановлено стягнути у відшкодування майнової шкоди 198 836,46 грн., у відшкодування моральної шкоди 1 000 000,00 грн.

Вирішено долю судових витрат та речових доказів,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 України, за наступних обставин.

2 липня 2019 року, приблизно о 20 год. 45 хв. ОСОБА_7 з метою умисного вбивства ОСОБА_11 з особливою жорстокістю на автозаправці «WOG», розташованій за адресою: м. Запоріжжя, пр. Ювілейний, буд. 36, придбав 2 л. бензину у полімерній пляшці.

Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 направився до під`їзду № 2 будинку № 17 по вул. Лахтинській у м. Запоріжжі, де приблизно о 21 годині з метою протиправного заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_11 з особливою жорстокістю, усвідомлюючи, що завдає потерпілій особливих фізичних страждань шляхом заподіяння тілесних ушкоджень з використанням вогню, діючи умисно, облив останню із пляшки бензином та підпалив, спричинивши ОСОБА_11 термічні опіки полум`ям ІІ-ІІІ А-Б ступеню до 85% шкіряних опіків обличчя, шиї, тулуба, верхніх та ніжних кінцівок, з розвитком опікової хвороби, що привело до поліорганної недостатності, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться у прямому причинному зв`язку із настанням смерті.

В результаті отриманих тілесних ушкоджень, ІНФОРМАЦІЯ_2 о ІНФОРМАЦІЯ_1 годині 25 хвилин потерпіла ОСОБА_11 померла у Комунальному некомерційному підприємстві «Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» Запорізької міської ради.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду змінити, перекваліфікувати його дії на ч. 1 ст. 119, ч. 4 ст. 296 КК України та призначити покарання в межах санкцій закону за ці злочини.

В обґрунтування вказує, що вирок суду вважає незаконним, необґрунтованим та постановленим з невірним застосуванням закону про кримінальну відповідальність з огляду на суворість призначеного покарання.

Не оспорюючи того, що вчинив злочин відносно потерпілої, вважає кваліфікацію його дій за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України невірною, скільки будь-якого умислу на позбавлення її життя він не мав.

Вказує, що з потерпілою перебував у цивільному шлюбі протягом півтори років, були сварки, але кожного разу мирились, мали намір укласти шлюб. Незважаючи на періодичні конфлікти, він ніколи не бажав смерті потерпілій.

2 липня 2019 року він також не мав наміру вчинити вбивство потерпілої, а мав намір налякати, шокувати її з метою здійснення психологічного впливу, щоб помиритися. Чому обрав саме такий спосіб, пояснити не може. Два рази плеснув на потерпілу бензином та грався запальничкою на відставні метра.

Вважав, що вчиняє хуліганські дії та не уявляв, що ситуація вийде з-під контролю та запалають пари бензину у повітрі, але повинен був це передбачати.

Звертає увагу, що загорівся також і він, а після того, як загорілась потерпіла, всі його дії були направлені на врятування її життя.

Вважає, що суд перекрутив у вироку показання свідка ОСОБА_12 , яка бачила подію. Усупереч наведеному у вироку, вказаний свідок не давала показань, що бачила, як він підніс запальничку, а показала, що було темно, на подію уваги не звертала, їй здалося, що хлопець відсмикував руку, бризкання з пляшки сприймала як баловство.

Вважає, що суд не дав належну оцінку показанням самої потерпілої, яка стверджувала, що він бажав її налякати, вбити її здатний не був, тому вона не тікала.

Також стверджує, що суд перекрутив у вироку показання потерпілої щодо причини виникнення пожежі, не навів її показань з приводу того, що вона своєю рукою, яка була облита бензином, схопила за руку обвинуваченого, в якій була запальничка.

Вважає, що вказані показання доводять, що подія відбулась через необережність як його, так і самої потерпілої.

Вважає, що досліджені судом докази не доводять його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, а його необережні дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 та ч. 4 ст. 296 КК України, у вчиненні яких він розкаюється.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 в поданій ним апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Вирок суду вважає незаконним, необґрунтованим, невмотивованим, постановленим із порушенням вимог кримінального процесуального закону та закону про кримінальну відповідальність, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, дії обвинуваченого кваліфіковані невірно, покарання є несправедливим через суворість.

Вважає, що в діях обвинуваченого відсутній склад злочину, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки він не мав будь-якого умислу на позбавлення життя потерпілої.

Захисник наводить доводи, які є аналогічними доводам апеляційної скарги обвинуваченого з приводу того, що обвинувачений та потерпіла перебували у фактичних шлюбних відносинах приблизно 1,5 років, між ними виникали сварки, але вони завжди мирились, планували офіційно зареєструвати шлюб, обмінялися кільцями. Свідки підтвердили, що вони справляли враження щасливої пари. Наведене, на переконання захисника, доводить, що у обвинуваченого ніколи не виникало умислу на вбивство потерпілої.

Захисник посилається на показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які в суді стверджували, що поведінка обвинуваченого та потерпілої була схожа на гру та вже після обливання обвинуваченим потерпілої вони сиділи поруч спілкувались.

Стверджує, що поведінка обвинуваченого після підпалу потерпілої та після того, як її погасили, його пояснення з приводу цієї події, не свідчить про наявність у нього умислу на вбивство.

Вказує, що того дня обвинувачений декілька разів спілкувався з потерпілою намагався помиритися з нею, агресії не виявляв.

Після того, як потерпіла запалала, обвинувачений не намагався втекти, намагався її потушити, обгорів сам.

Вважає, що суд належними чином не оцінив показань самої потерпілої, яка стверджувала, що метою дій обвинуваченого було намагання налякати її, можливий умисел на вбивство заперечувала, вважала, що її життю нічого не загрожує. Суд не приділив належної уваги показанням потерпілої, що обвинувачений цілеспрямовано її не підпалював, а чиркав запальничкою, тримаючи руку з нею у сумці на глибині 10 сантиметрів, чим, як вважає захисник, дотримувався певних мір обережності.

За доводами захисника, дії ОСОБА_7 за ст. 115 КК України кваліфікувати неможна, оскільки потерпіла померла через певний час у лікарні.

Захисник вважає, що не відповідають фактичним обставинам висновки суду з приводу того, що обвинувачений підпалив потерпілу із посиланням на показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки вони таких показань не давали.

Стверджує, що показання потерпілої, наведені у вироку суду з приводу того, що вона взяла обвинуваченого за руку, після чого він чиркнув запальничкою, перекручені, а в дійсності вона вказала, що обвинувачений приснув на неї бензином та після їх розмови з метою налякати став чиркати запальничкою, тримаючи руку з запальничкою в сумці на глибині приблизно 10 см. Коли він чиркав, потерпіла своєю рукою, яка була облита бензином, схопила за руку обвинуваченого і в цей час відбулось займання. Наведені показання, на думку захисника, вказують на необережність дій як обвинуваченого так і потерпілої, і доводять наявність об`єктивної сторони іншого злочину.

Вважає, що суд безпідставно проігнорував показання обвинуваченого, позицію його захисника з приводу необхідності перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч. 1 ст. 119, ч. 4 ст. 296 КК України, а потім призначив більш суворе покарання, ніж просив прокурор.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 подані ним та його захисником апеляційні скарги підтримав та просив їх задовольнити. Стверджував, що умислу на вбивство потерпілої він не мав, бажав налякати її з метою примиритися. Облив бензином, але розраховував на те, що зможе загасити. Вважає, що його дії слід кваліфікувати, як хуліганські.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримав свою та обвинуваченого апеляційні скарги та просив їх задовольнити. Вважав, що суд дослідив докази, але фактичні обставини встановив невірно, не приділив достатньої уваги показанням самої потерпілої, яка стверджувала, що обвинувачений намагався лише налякати її, запальничку не підносив, чиркав нею, тримаючи руку у сумці. Вважав, що дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ст.ст. 119, 296 КК України. Крім того вважав, що суд безпідставно призначив більш суворе покарання, ніж запропонував прокурор. Вирок суд просив скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Потерпіла ОСОБА_9 проти задоволення апеляційних скарг заперечувала, вирок суду просила залишити без змін. Вказала, що за життя донька встигла повідомити їй, що причиною сварки стало розлучення із обвинуваченням та вона зібрала його речі. Вважає, що злочин обвинуваченим було вчинено з метою розправи за розлучення.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_10 проти задоволення апеляційних скарг заперечував, вирок суду просив залишити без змін. Доводи апеляційних скарг вважав безпідставними, оскільки неможливо необережно облити людину бензином та потім підпалити її. Заперечував проти скасування вироку із призначенням нового розгляду через те, що підстави для прийняття такого рішення апеляційним судом захисником обвинуваченого не названі. Призначене покарання вважав справедливим та таким що повістю відповідає даним про особу обвинуваченого, обставинам вчиненого ним злочину та його відношенню до скоєного.

Прокурор проти задоволення апеляційних скарг заперечував, вважав, що вина обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому злочину доведена повністю, а спосіб вчинення злочину, обране обвинуваченим знаряддя, локалізація тілесних ушкоджень, час між придбанням обвинуваченим бензину та підпалу потерпілої вказують на те, що його дії слід кваліфікувати саме за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, прокурора, потерпілу та її представника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого, потерпілої, свідків та дослідженими у судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково та пояснив, що отримавши від ОСОБА_11 смс-повідомлення з вимогою забрати з квартири речі, обвинувачений помітив неподалік автозаправку та у нього виник умисел придбати пальне, повернутись до ОСОБА_11 та налякати її. На автозаправці він придбав 2 літра бензину, повернувся до під`їзду, і попрохав потерпілу вийти на двір. Підійшовши до потерпілої, він двічі плюхнув на неї бензином з пляшки, щоб налякати та таким чином досягти примирення. З метою посилити враження, він чиркав кресалом запальнички, що знаходилась у сумці, в результаті чого відбулося раптове загорання та ОСОБА_11 спалахнула.
Таким чином, в суді першої інстанції та в апеляційних скаргах сторона захисту не заперечувала факт того, що ОСОБА_7 придбав бензин, облив ним ОСОБА_11 та чиркав запальничкою, що стало причиною підпалу потерпілої.

Разом з тим, обвинувачений та його захисник у своїх апеляційних скаргах зазначали, що ОСОБА_7 не мав умислу на вбивство, підпалювати потерпілу не хотів, намагався її лише налякати, настання таких наслідків не бажав,а її загорання відбулося випадково.

Отже їх позиція зводилась до того, що вбивство ОСОБА_11 він вчинив через необережність, тому дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 119, ч. 4 ст. 296 КК України.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме в умисному протиправному заподіянні смерті ОСОБА_11 , вчиненому з особливою жорстокістю, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Враховуючи, що сторона захисту не оскаржувала факт наявності конфлікту між обвинуваченим та потерпілою, придбання обвинуваченим бензину та облиття ним потерпілої, тобто безпосередню причетність обвинуваченого до позбавлення життя потерпілої, то суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуваний вирок в частині наявності чи відсутності умислу на вбивство ОСОБА_11 .
У суді першої інстанції були допитані потерпіла ОСОБА_9 , свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , показання яких стосуються особистих відносин між обвинуваченим та потерпілою до моменту події, характеристики особи обвинуваченого, обставин придбання обвинуваченим бензину на автозаправці, а також подій, що відбувалися вже після підпалу потерпілої (гасіння вогню на потерпілій, надання їй першої медичної допомоги, виклик поліції та швидкої допомоги, прибуття пожежних, лікарів та поліцейських на місце події).

Враховуючи, що вищевказані особи або взагалі не були безпосередніми свідками події, або не бачили саме моменту обливання бензином та підпалу потерпілої, то на думку колегії суддів, їх показання не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України.

Разом з тим, у суді першої інстанції були допитані безпосередні очевидці події - ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , показання яких містять інформацію, необхідну для встановлення фактичних обставин вчиненого злочину в частині наявності чи відсутності умислу обвинуваченого на заподіяння смерті потерпілій.

Так, свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції показала, що знаходячись на балконі своєї квартири, вона помітила дівчину, яка стояла біля під`їзду. У напрямку дівчини рухався обвинувачений, який тримав у руці прозору пляшку. Коли обвинувачений наблизився до дівчини, вони почали спілкуватись. В процесі спілкування обвинувачений, знаходячись від потерпілої на відстані приблизно 1 метр, двічі хлюпнув на неї рідиною з пляшки та почав хапати її за руку. Після цього, він дістав з кишені бриджів запальничку, зробив рух рукою у напрямку дівчини, і відразу запалав вогонь, а потерпіла спалахнула.
Свідок ОСОБА_13 у суді першої інстанції показала, що знаходячись на балконі своєї квартири, вона побачила хлопця, який поливав дівчину з пляшки. В той час свідок вирішила, що вони бавляться, а в пляшці було вода. Коли обвинувачений вперше хлюпнув рідиною, дівчина здається ухилилась, а вдруге рідина потрапила їй в область тулубу. Далі свідок помітила рух рукою ОСОБА_7 , який знаходився на відстані приблизно півметра, і дівчина спалахнула.
Підстав не довіряти показанням свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційних скаргах не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку вказаних свідків.

Під час проведення слідчих експериментів вказані свідки продемонстрували на місці обставини вказаної події.

Органом досудового розслідування було перевірено, що свідки без перешкод спостерігали за обставинами, що відбувались, мали можливість в подробицях розгледіти ці обставини.

Крім того, під час досудового розслідування слідчим суддею в порядку ст. 225 КПК України була допитана потерпіла ОСОБА_11 , яка показала, що коли вона вийшла на вулицю, через деякий час підійшов обвинувачений ОСОБА_7 , який тримав у руці прозору пляшку, з якої рясно полив її рідиною за запахом схожою на бензин, що потрапила на плече, запитуючи: «все, попрощалась зі мною? пішла від мене?» та почав відходити. ОСОБА_11 скочила з лавки, схопила ОСОБА_7 за руку, а останній, утримуючи руку в сумочці, чиркнув запальничкою, спалахнув вогонь і потерпіла запалала. Відчувала, що ОСОБА_7 намагається її потушити. В той час дії обвинуваченого ОСОБА_11 розцінила, як спробу налякати її, і не припускала, що він може вчинити таке.
Вирішуючи питання про доказове значення наданих потерпілою ОСОБА_11 показань, колегія суддів констатує, що вона дійсно повідомила обставини, з яких вбачається, що обвинувачений тримав руку в сумці та чиркав запальничкою, а потерпіла схопила його за цю руку, після чого спалахнув вогонь та потерпіла загорілась.
Разом з тим, такі показання ОСОБА_11 суперечать показанням свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які будучи допитаними в судовому засіданні окремо одна від одної, надали абсолютно аналогічні та категоричні показання з приводу механізму виникнення горіння потерпілої, а саме: обвинувачений двічі хлюпнув на потерпілу рідиною з пляшки, після чого дістав з кишені запальничку та зробив рух рукою у напрямку потерпілої, і відразу після цього запалав вогонь, а потерпіла спалахнула.
Також колегія суддів не може не врахувати, що обвинувачений та потерпіла тривалий час перебували у фактичних шлюбних відносинах та планували офіційно зареєструвати шлюб, тобто ОСОБА_11 могла надавати такі показання з метою допомогти ОСОБА_7 , до останнього намагаючись захистити його від можливого суворого покарання за вчинене, натомість свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не мали жодної особистої заінтересованості чи підстав для обмови обвинуваченого.

Беручи до уваги, що свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не були безпосередніми учасниками конфлікту та бачили обставини його розвитку зі сторони, на відміну від потерпілої ОСОБА_11 , яка в цей момент перебувала в стані емоційного стресу, і в силу напруженої обстановки не була здатна в повній мірі об`єктивно оцінювати і аналізувати окремі рухи та дії обвинуваченого, а також враховуючи фізіологічний та психічний стан потерпілої під час її допиту слідчим суддею, зокрема факт отримання нею 85% опіків шкіри все це в сукупності, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що показання свідків з приводу механізму виникнення горіння потерпілої є більш достовірними, деталізованими, логічними та послідовними.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, у суді першої інстанції були досліджені документи, а саме: протокол огляду місця події від 2 липня 2019 року; висновок експерта № 2557 від 12 липня 2019 року; висновок експерта № 12/1-12 від 4 вересня 2019 року; висновок щодо результатів медичного огляду ОСОБА_7 ; висновок СПЕ № 342 від 31 липня 2019 року; протокол огляду предмету від 15 липня 2017 року належного ОСОБА_9 мобільного телефону; протокол пред`явлення для впізнання за фотознімками від 3 липня 2019 року за участі свідка ОСОБА_16 ; протокол пред`явлення для впізнання за фотознімками від 15 серпня 2019 року за участі свідка ОСОБА_14 ; чек продажу з АЗС; протокол огляду предмету від 5 серпня 2019 року відеозапису з мобільного телефону ОСОБА_28 ; протокол огляду предмету від 3 липня 2019 року відеозапису з камер спостереження АЗС; протокол огляду предмету від 29 липня 2019 року аудіозапису повідомлення на «102»; протокол огляду предмету від 31 липня 2019 року аудіозапису повідомлення на «103»; відеозапис з нагрудної камери співробітника поліції; (т. 1, а.с. 164-171; т. 2, а.с. 1-7, 19-26, 61-71, 82, 84-88, 92-95, 96-99, 89-91, 102-104, 155-178, 183-195, 198, 209-210, 213-214, 217-223).

Вказані документи також не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України, оскільки вони підтверджують факт проведення огляду на місці скоєння злочину, ступінь тяжкості отриманих потерпілою тілесних ушкоджень, причини її смерті, загальний механізм займання бензину, обставини придбання обвинуваченим бензину на автозаправці, впізнання обвинуваченого свідками, виклик поліції та швидкої допомоги, спілкування поліцейських з очевидцями події, факт перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння та його психічний стан на момент вчинення злочину.

Разом з тим, з протоколів проведення слідчих експериментів від 3 липня 2019 року та відеозаписів до них вбачається, як свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 детально продемонстрували, за яких обставин обвинувачений вчинив інкримінований йому злочин та зазначили, що ОСОБА_7 дістав з кишені запальничку, здійснив рух рукою та підпалив ОСОБА_11 (т. 3, а.с. 55-58, 60-63).

Колегія суддів звертає увагу, що під час проведення вказаних слідчих дій свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 надали свідчення, які є аналогічними тим, які вони повідомили під час допиту в суді першої інстанції, що також свідчить на користь достовірності саме їх показань щодо механізму виникнення горіння потерпілої.

За таких обставин, суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності і в сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 скоїв саме умисне вбивство ОСОБА_11 , вчинене з особливою жорстокістю, і підстави для визнання дій обвинуваченого такими, що полягали у вбивстві ОСОБА_11 через необережність, у суду першої інстанції були відсутні.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів на підтвердження його вини і не взяв до уваги докази його невинуватості.

Так, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 надали суду повністю змістовні пояснення з приводу обставин вчинення злочину щодо ОСОБА_11 , зокрема щодо обставин безпосереднього підпалу потерпілої, їх показання повністю узгоджуються між собою та іншими дослідженими доказами.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі докази, в тому числі і надані стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та критично оцінює позицію захисту.

Що стосується доводів апеляційних скарг з приводу покладення в основу обвинувального вироку в якості доказів показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які твердженням апелянтів були перекручені судом на користь обвинувачення, то ці доводи також спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема технічними записами судових засідань та мотивувальною частиною вироку, з яких вбачається, що показання свідків викладені в обсязі, необхідному та достатньому для встановлення фактичних обставин вчиненого злочину, вказані показання свідків є логічними та послідовними, і не узгоджуються щодо істотних обставин вчиненого злочину лише з показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , які суд обґрунтовано оцінив критично.

З приводу доводів апеляційних скарг в частині того, що дії ОСОБА_7 були невірно кваліфіковані за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, тоді як правильною кваліфікація вчиненого ним злочину повинна бути за ч. 1 ст. 119 КК України та ч. 4 ст. 296 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Пункт 4 частини 2 статті 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з особливою жорстокістю.

З об`єктивної сторони даний злочин характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

За ст. 115 КК України кваліфікуються вбивства з помсти на ґрунті особистих стосунків.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.

Разом з тим, розмежування складів злочинів за ст. 115 КК України та ст. 119 КК України здійснюється виключно за їх суб`єктивною стороною. Зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

Специфіка вбивства з необережності полягає у його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Виходячи з обставин даного кримінального провадження, між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілою ОСОБА_11 конфлікт виник не раптово, безпосередньо до події в той день вони сварились та з`ясовували стосунки, і після того, як потерпіла повідомила обвинуваченому, щоб він забирав свої речі з квартири, у нього виник умисел на вбивство ОСОБА_11 з мотивів помсти на ґрунті особистих стосунків, у зв`язку з бажанням потерпілої припинити стосунки з обвинуваченим.

Крім того, з досліджених в суді першої інстанції доказів вбачається, що між обвинуваченим та потерпілою протягом всього часу стосунків виникали сварки та конфлікти, що також підтверджує наявність вищевказаного мотиву.

Після того, як у обвинуваченого виник умисел на вбивство, він пішов на автозаправку та під вигаданим приводом (нібито в нього неподалік від АЗС знаходився транспортний засіб) придбав 2 літри бензину, з яким повернувся до місця проживання потерпілої.

Коли потерпіла вийшла до обвинуваченого на вулицю, він сказав їй «Попрощалась зі мною? ОСОБА_29 від мене?», що підтверджує мотив помсти за бажання потерпілої припинити стосунки, а потім двічі облив її бензином, дістав запальничку з кишені, протягнув руку в напрямку потерпілої (що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ) та підпалив її.

Враховуючи характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, спосіб спричинення тілесних ушкоджень, їх тяжкість та локалізацію, використання у якості знаряддя злочину заздалегідь заготовленого бензину, тривалий час між моментом придбання бензину на АЗС та вчиненням злочину, можливість обвинуваченого протягом усього цього часу відмовитися від доведення своїх злочинних намірів до кінця та не повертатись до потерпілої для продовження конфлікту - усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 мав умисел на позбавлення життя ОСОБА_11 .

Достовірно розуміючи, що ОСОБА_11 вийшла до нього на вулицю для розмови та не очікувала від нього можливість вчинення таких дій, тобто фактично вважала конфлікт між ними тимчасово припиненим, ОСОБА_7 облив її бензином та чиркав запальничкою, хоча враховуючи достатній у нього життєвий досвід, свідомо припускав можливість загорання потерпілої від теплової енергії полум`я чи іскор запальнички, що свідчить виключно про бажання розправитись з нею.

Діяння, до якого вдався обвинувачений, не дають підстав вважати, що він мав намір налякати потерпілу, воно (діяння) було завідомо для нього таким, що потягне смерть потерпілої.

З урахуванням викладеного та на підставі наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, суд першої інстанції правильно встановив, що характер дій ОСОБА_7 свідчив про спрямованість його умислу на вбивство потерпілої, і жодних обставин, що дають підстави для кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 119, ч. 4 ст. 296 КК України як хуліганство та вбивство, вчинене через необережність, колегія суддів не вбачає.

На правильність таких висновків суду першої інстанції жодних чином не впливають доводи апеляційних скарг про те, що після загорання потерпілої обвинувачений не мав наміру втекти, намагався її потушити та обгорів сам, тобто не мав умислу на її вбивство.

Так, з показань допитаних у суді першої інстанції потерпілої та свідків, а також з висновку експерта № 552 від 5 липня 2019 року (т. 2, а.с. 13-15) вбачається, що ОСОБА_7 дійсно намагався загасити полум`я, в результаті чого отримав опіки ділянок обох кистей та правої нижньої кінцівки загалом до 5% поверхні шкіри.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що вбивство, яке було наслідком дії особи, котра хоча й не ставила собі за мету позбавлення життя, але байдуже ставилася до такого наслідку, можливість якого вона свідомо допускала, має кваліфікуватися як умисне вбивство. Відповідальність за умисне спричинення смерті настає і у випадах, коли винний, умисно завдаючи шкоду потерпілому, не передбачає конкретно, яка саме шкода матиме місце, допускаючи можливість будь-якої шкоди, в тому числі й смерті, яка фактично настає.

З досліджених судом доказів вбачається, що коли обвинувачений обливав ОСОБА_11 бензином та підпалював запальничкою, він свідомо допускав можливість її смерті, хоча можливо й не ставив за мету позбавлення її життя та байдуже ставився до такого наслідку, що не виключає у нього наявність умислу на вбивство.

На переконання колегії суддів, довівши свої злочинні наміри до кінця обливши ОСОБА_11 бензином та підпаливши її, обвинувачений у повній мірі реалізував свій умисел на вбивство, але усвідомивши вчинене, він почав гасити полум`я, тобто надавати допомогу вже безпосередньо після вчинення злочину, що судом першої інстанції було обґрунтовано враховано за обставину, що пом`якшує покарання.

Інші доводи апеляційних скарг щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи обвинуваченого та його захисника про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Доводам обвинуваченого у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується доводів з приводу призначеного покарання, яке на думку сторони захисту є занадто суворим, то колегія суддів з ними не погоджується з огляду на наступне.

Зі змісту апеляційних скарг вбачається, що обвинувачений та його захисник фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, наслідки злочину у вигляді смерті потерпілої, визнав спробу надати потерпілій допомогу після вчинення злочину за обставину, що пом`якшує покарання, визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання за яким характеризується задовільно, має на утриманні малолітню дитину, працював неофіційно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі, і підстави для пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання не в максимальних межах санкції (без призначення покарання у вигляді довічного позбавлення волі), що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на тяжкість та обставини вчиненого злочину, його вчинення з особливою жорстокістю шляхом підпалу потерпілої, яка зазнала дуже сильних фізичних страждань, наслідки у вигляді смерті потерпілої, часткове визнання обвинуваченим своєї вини, відсутність щирого каяття та бажання посприяти органу досудового розслідування і суду в установленні дійсних обставин справи, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, вчинення особливо тяжкого злочину в стані алкогольного сп`яніння у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж у вигляді 15 років позбавлення волі, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого в частині покарання, які зводяться до того, що суд призначив більш суворе покарання, ніж просив прокурор, вказаних висновків суду також не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

До того ж, позиція прокурора, який під час судового розгляду в місцевому суді не наполягав на максимально суворому покаранні обвинуваченому, не може бути вирішальною та повинна враховуватися одночасно з іншими обставинами кримінального провадження та думкою потерпілої, яка просила суд призначити обвинуваченому суворе покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч.2 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4