ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи : 647/2024/19
Номер провадження : 11-кп/819/260/21 Головуючий в І інстанції : ОСОБА_1
Категорія : ч.2 ст.121 КК України Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
2021 року лютого місяця 16 дня колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі: Головуючого судді : ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4
Секретар судового засідання: ОСОБА_5
З участю прокурори : ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в залі Херсонського апеляційного суду в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження внесене до ЄРДР за № 0000300 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 21 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,
в с т а н о в и в:
Вироком Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 21 грудня 2020 щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Берислав Бериславського району Херсонської області, українки, громадянки України, з базовою загальною середньою освітою, офіційно не працюючої, депутатом не являється, дітей на утриманні не має, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , не судимої постановлено вирок яким її визнано винною і засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України де призначити їй покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у вигляді семи років позбавлення волі. До набрання вироком чинності обрано обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Строк відбування покарання відраховувати з моменту затримання ОСОБА_7 в порядку виконання вироку. Вирішено питання щодо речових доказів і судових витрат.
За обвинувальним актом та вироком суду, ОСОБА_7 27.04.2019 року близько 17-00 години, знаходячись за місцем свого проживання в кімнаті будинку за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, у ході сварки, що виникла під час спільного вживання спиртних напоїв, з особистих мотивів, з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , не передбачаючи настання смерті останнього, хоча враховуючи свій вік і життєвий досвід повинна була і могла без жодних перешкод це передбачити, схопила кухонний ніж і нанесла ним удар в область лівого стегна ОСОБА_10 , заподіявши йому згідно з висновком судово-медичного експерта №55 від 29.05.2019 року на внутрішній поверхні лівого стегна крововиливи по ходу раневого каналу, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Унаслідок її дії смерть останнього настала від колото-різаної рани лівого стегна з пошкодженням судин, що супроводжувались розвитком гострої крововтрати, 27.04.2019 року о 17 годині 45 хвилин у кареті швидкої допомоги.
Своїми діями ОСОБА_7 скоїла діяння, кримінальна відповідальність за яке передбачена ст. 121 ч. 2 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.
На вказаний вирок суду захисник подав апеляційну скаргу в якій просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції з підстав однобічності та неповноти досудового та судового слідства, що призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи. Вказує, що висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним фактичним обставинам справи, ґрунтуються на доказах, які належним чином не оцінені, деякі докази судом проігноровано. Судом не враховано пояснення свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про те що обвинувачена не бажала смерті загиблому, який був в стані сп`яніння, бив її та сам прийшов з ножем, а вона з метою налякати останнього вдарила того ножем в ногу. Вважає, що судом не враховано вимоги ст. 36 КК України і не з`ясовано чи діяла обвинувачена в межах необхідної оборони. Зазначає, що висунуте щодо ОСОБА_7 обвинувачення не відповідає вимогам закону, де не дотримано вимоги ст. 291 КК та не сформульовано обвинувачення передбачене ч. 2ст. 121 КК України чим було порушено право обвинуваченої на захист.
Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку та доводи апеляційних скарг, думку прокурора, про не підтримку апеляції, обвинувачену та захисника, про підтримку апеляцію, де ті просили вирок суду скасувати та призначитиме новий судовий розгляд, потерпілу про підтримку апеляції, заслухавши сторони в судових дебатах, які залишилися на своїх позиціях, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Згідно з ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Вимогами ч.1 ст.370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Крім того, ч. 2 ст. 291 КПК України встановлено вичерпний перелік відомостей, які повинні міститись в обвинувальному акті.
За вироком суду, дійшовши висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, сформулював обвинувачення, належним чином мотивував своє рішення, навівши докази обвинувачення і дав відповідної оцінки у їх сукупності при цьому взяв до уваги доводи сторони захисту, про те що обвинувачена не бажала смерті загиблому, який її бив та сам прийшов з ножем, а вона з метою налякати останнього вдарила того ножем в ногу.
Відповідно до ч.2 ст. 25 КК України необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення.
Відповідно до ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. Частиною 2 цієї статті передбачено, що кожен має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади для захисту.
Усталена позиція, узагальнена в постанові Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про необхідну оборону» від 26.04.2002 №1, полягає у тому, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
За обставинами вказаного кримінального провадження та з пояснень обвинуваченої ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 встановлено що вчинення суспільно небезпечного посягання щодо обвинуваченої з боку загиблого ОСОБА_10 не було, де ОСОБА_10 в ході вживання алкогольних напоїв та сварки ображав обвинувачену нецензурною лайкою, ударив її в обличчя, через деякий час не погрожуючи прийшов з ножем в руках а обвинувачена вихопила у ОСОБА_10 ніж та з метою налякати умисно ударила його ножем в ногу.
Тобто, судом обґрунтовано встановлено, що дії потерпілого не свідчать про намір завдати шкоду здоров`ю обвинуваченої та встановлено що обвинувачена діяла умисно не знаходячись в межах необхідної оборони і взагалі будь якої оборони. В судовому засіданні сторона захисту не вказували про перебування обвинуваченої в межах необхідної оборони.
Вирішуючи питання про спрямованість умислу обвинуваченої, а саме наявність у обвинуваченої прямого умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 судом, враховано наявність конфлікту між обвинуваченою та потерпілим, дії обвинуваченої, характер, локалізацію, ступінь тяжкості та механізм спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , так спричинення ударів ножем в ногу, що свідчить про прикладання сили обвинуваченою під час здійснення таких ударів.
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення покарання, врахував наявність всіх обставин та дійшов правильного висновку призначивши ОСОБА_7 покарання в межах санкцій ч.2 ст.121 КК України у виді 7 років позбавлення волі.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів достовірність доказів та були б підставами для скасування або зміни вироку, не встановлено.
Виходячи з викладеного, апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 412 ч.1, 419 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 21 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: ОСОБА_2 (підпис) ОСОБА_3 (підпис) ОСОБА_4 (підпис)