Номер провадження: 11-кп/813/1279/21
Номер справи місцевого суду: 521/2772/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання обвинуваченої ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт під час апеляційного розгляду кримінального провадження, , внесеного до ЄРДР за №0005175 від 25 листопада 2016 року відносно

ОСОБА_9 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новоселівка Арцизького району Одеської області, громадянки України, має середню спеціальну освіту, не працює, заміжня, має дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання проживала за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Одесі, громадянина України, має вищу освіту, до затримання працював без укладення трудового договору водієм таксі, не одружений, не судимий, зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_3

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.121; ч.4 ст.187 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2021 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.121; ч.4 ст.187 КК України та йому призначено покарання: за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років; за ч.4 ст.187 КК України 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, окрім житла. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, окрім житла.

У строк відбутого ОСОБА_8 основного покарання у виді позбавлення волі зараховано строк його попереднього ув`язнення з 26 листопада 2016 року до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Цим же вироком ОСОБА_9 визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, що є її власністю, окрім житла.

У строк відбутого ОСОБА_9 основного покарання у виді позбавлення волі зарахований строк її попереднього ув`язнення з 26 листопада 2016 року до 30 серпня 2018 року включно, а також з 19 лютого 2021 року до дня набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішено питання з речовими доказами, заходами забезпечення кримінального провадження та з цивільним позовом ОСОБА_11 .

Не погодившись з вироком суду обвинувачена ОСОБА_12 , її захисник ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_13 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подали апеляційні скарги.

23 червня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшло клопотання обвинуваченої ОСОБА_9 , в якому вона просила змінити їй запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем її проживання.

Відповідно до ч.1 ст.350 КПК України клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала. Відмова в задоволенні клопотання не перешкоджає його повторному заявленню з інших підстав.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченої ОСОБА_9 та її захисника ОСОБА_7 , які підтримали клопотання про зміну запобіжного заходу, вислухавши думку прокурора ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_10 , які заперечували проти його задоволення, а також заслухавши думку іншого обвинуваченого ОСОБА_8 , який залишив вирішення цього питання на розсуд суду, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про таке.
Згідно з положеннями ч.3 ст.176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Відповідно до ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Апеляційний суд бере до уваги, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював (у справі Фокс, Кембелл і Гартлі проти Сполученого Королівства, Феррарі-Браво проти Італії, Мюррей проти Сполученого Королівства) що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях статей 177, 178, 183 КПК України.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст.183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2021 року ОСОБА_9 визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, що є її власністю, окрім житла. На теперішній час вказаний вирок не набрав законної сили.

Разом з тим Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Руслана Яковенко проти України», заява №?5425/11 від 04.06.2015, зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть, якщо він ще не набрав законної сили, і його можна оскаржити.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_9 ) була визнана винуватою у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, та їй призначено реальне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, апеляційний суд вважає, що у даному кримінальному провадженні беззаперечно існує ризик того, що з метою уникнення відбування значного терміну призначеного покарання обвинувачена ОСОБА_9 може переховуватись від апеляційного суду, змінити місце проживання, або взагалі залишити територію України.

При цьому наявність у обвинуваченої малолітньої дитини не є перешкодою для виконання вищевказаних дій та жодним чином не зменшує існування ризику, передбаченого п.1) ч.1 ст.177 КПК України.

З урахуванням тяжкості призначеного ОСОБА_9 покарання жодні більш м`які запобіжні заходи у даному випадку не дадуть змогу контролювати місце знаходження обвинуваченої та гарантувати належне виконання останньою її процесуальних обов`язків під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження.

Приймаючи до уваги вищенаведене та керуючись нормами кримінального процесуального закону, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання обвинуваченої ОСОБА_9 та відсутність підстав для зміни їй запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Керуючись статтями 176, 177, 178, 183, 193, 194, 376, 405, 407, 418, 419, КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання обвинуваченої ОСОБА_9 про зміну їй запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0005175 від 25 листопада 2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4