МИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 945/1703/20
Провадження № 1-кп/945/217/21
Ухвала
Іменем України

24 червня 2021 року м.Миколаїв

Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
під час розгляду у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України,

встановив:

20.10.2020 року до Миколаївського районного суду Миколаївської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України.

Вказане кримінальне провадження перебувало у провадженні судді ОСОБА_6 .

Згідно з розпорядженням керівника апарату Миколаївського районного суду Миколаївської області №109 від 02.06.2021 року, у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_6 у відставку відповідно до Засідання Вищої Ради Правосуддя №40 від 01.06.2021 року, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №945/1703/20.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2021 року судова справа № 945/1703/20 розподілена головуючому судді ОСОБА_1 .
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 08.06.2021 року кримінальне провадження №945/1703/20 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України прийняте до свого провадження; призначене підготовче судове засідання.

На адресу суду надійшло клопотання прокурора Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_7 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 терміном на 60 діб. В обґрунтування заявленого клопотання прокурор посилався на існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.
У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підтримала та просила суд задовольнити його.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 заперечували щодо задоволення клопотання прокурора. Вважали заявлене клопотання безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню.

Представник потерпілої ОСОБА_8 в підготовче судове засідання не з`явився. При цьому, надав на адресу суду заяву про розгляд клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 без його участі. Одночасно вказав, що клопотання прокурора підтримує у повному обсязі.

Крім того, на адресу суду від захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 надійшло клопотання про зміну запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою. В обґрунтування заявленого клопотання посилається на те, що ризики, вказані у клопотанні прокурора, на разі, спростовані тим, що ОСОБА_4 має соціальні зв`язки. Так, останній має дружину обвинуваченого ОСОБА_9 та її сина ОСОБА_10 , який вважає ОСОБА_4 батьком. Дитина є інвалідом другої групи, емоційний стан якої значно погіршився у зв`язку з відсутністю батька в сім`ї. ОСОБА_9 має незадовільний стан здоров`я та потребує стороннього догляду. За місцем проживання ОСОБА_4 характеризується позитивно; під час перебування в ДУ Миколаївський слідчий ізолятор режим утримання не порушував, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, стягнень не має, характеризується позитивно.

У підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_4 заявлене клопотання підтримали та просили суд змінити обраний запобіжний захід на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

Прокурор ОСОБА_3 заперечувала щодо задоволення вказаного клопотання.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про заміну запобіжного заходу, суд дійшов наступного.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 13.07.2020 року відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) діб.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16.04.2021 року ОСОБА_4 продовжено строк тримання під вартою в Державній установі Миколаївський слідчий ізолятор на 60 діб.

Згідно з ч.1, п.4 ч.2 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, і може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Відповідно до положень ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є, зокрема, забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання спробам, у тому числі: згідно з п.1 ст.177 КПК України переховуватися від суду; згідно з п.3 ч. 1 ст.177 КПК України незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; згідно з п.5 ч.1 ст.177 КПК України вчинити інше кримінальне правопорушення.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частинами 1, 2, 3 статті 201 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Копія клопотання та матеріалів, якими воно обґрунтовується, надається прокурору не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

До клопотання мають бути додані:

1) копії матеріалів, якими підозрюваний, обвинувачений обґрунтовує доводи клопотання;

2) перелік свідків, яких підозрюваний, обвинувачений вважає за необхідне допитати під час розгляду клопотання, із зазначенням відомостей, які вони можуть надати, та обґрунтуванням значення цих відомостей для вирішення питання;

3) підтвердження того, що прокурору надіслана копія клопотання та копії матеріалів, що обґрунтовують клопотання.

Розглядаючи клопотання захисника обвинуваченого, суд дійшов такого.

Так, вимоги ч.3 ст.201 КПК України захисником обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокатом ОСОБА_5 у наданому клопотанні не дотримані. До клопотання про зміну запобіжного заходу, всупереч вимог, визначених ч.3 ст.201 КПК України, не додано жодного доказу, яким воно обґрунтовується.

Враховуючи зазначене, у задоволенні клопотання слід відмовити.

Розглядаючи в порядку, визначеному ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , суд враховує особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, офіційно працевлаштований. При цьому, ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені злочинів, один з яких відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, санкція якого передбачає позбавленням волі на строк до восьми років, а тому суд, поміж іншого, враховує і тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_4 у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів. Так, обвинувачений з метою уникнення кримінальної відповідальності може вжити заходів до переховування від суду.

Згідно з положеннями п.33-37 рішення Європейського суду з прав людини у справі Москаленко проти України, заява № 37466/04 від 20 травня 2010 року, у своїх рішеннях про тримання заявника під вартою, органи державної влади додатково до обґрунтованої підозри щодо заявника посилалися в основному на три підстави: 1) тяжкість злочинів, у вчиненні яких він обвинувачувався; 2) суворість покарання, яке йому могло бути призначено і 3) необхідність забезпечити належний хід провадження, враховуючи ризик того, що заявник міг переховуватися від слідства і суду та примусити свідків давати неправдиві показання. Суд вважає, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Однак, з плином часу ці підстави ставали усе менш обґрунтованими. Тому Суд повинен встановити, чи були інші підстави, наведені судами, зокрема тяжкість імовірного покарання, ризик того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання, «достатніми» та «відповідними» (див. рішення у згаданій вище справі «Кудла проти Польщі»). Суд зазначає, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Однак, Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункти 80-81, рішення від 26 липня 2001 року). Щодо ризику того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання Суд зазначає, що у своїх рішеннях про тримання заявника під вартою чи продовження тримання під вартою, органи державної влади не вказали жодних конкретних причин, на підставі яких вони дійшли такого висновку (див. Пункти 6 і 14 вище). Крім того, по мірі прогресу провадження та завершення збирання доказів ризик того, що заявник загрожуватиме певним свідкам також ставав усе меншим (див. згадане вище рішення у справі «Невмержицький проти України» (Nevmerzhitsky v. Ukraine), пункт 136).
Також суд бере до уваги і те, що у даному кримінальному провадженні, на разі, не допитані усі свідки, що дає підстави суду стверджувати про існування високих ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_4 може незаконно впливати на них у даному кримінальному провадженні.
Крім того, судом враховуються фактичні обставини кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , а саме суспільну небезпечність злочинів, що дає підстави суду стверджувати про існування високих ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_4 може переховуватись від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Сторона захисту правом збирання та подання до суду документів та інших доказів, в порядку визначеному ст. 22 КПК України, не скористалась. Доводи обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 , викладені у судовому засіданні, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні належними та допустимими доказами.
У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі Галь проти України, заява № 6759/11 від 16.04.2015 року суд наголошує на тому, що стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає заборону позбавлення свободи або заборону продовження позбавлення свободи, за винятком випадків, передбачених пунктом 1 статті 5 Конвенції. Цей перелік винятків, передбачений вищезазначеним положенням, є вичерпним і лише вузьке їх тлумачення відповідає цілям вказаного положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (див. рішення у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п.26, від 14.10.2010 року, з подальшими посиланнями). Жодне свавільне тримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції, поняття «свавільність» у цьому контексті є ширшим, ніж невідповідність законодавству. Як наслідок, законне позбавлення свободи за національним законодавством все-рівно може бути свавільним і, таким чином порушувати Конвенцію, особливо коли з боку державних органів мали місце недобросовісність або введення в оману (див. вищенаведене рішення у справі «Моорен проти Німеччини» (Mooren v. Germany), пп. 72, 77 і 78, з подальшими посиланнями) або коли таке позбавлення свободи не було необхідним за конкретних обставин (див. рішення у справі «Нештяк проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74, від 27.02.2007 року).

За вказаного, суд вважає, що продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 є необхідним за конкретних обставин вказаного кримінального провадження, оскільки у судовому засіданні підтверджено достатніми та відповідними доводами, що є підстави вважати, що у обвинуваченого ОСОБА_4 наявні ризики переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, які на разі ще не допитані у судовому засіданні; вчинити інше кримінальне правопорушення.
У зв`язку із зазначеним, суд приходить до висновку, що матеріали клопотання прокурора містять достатньо обґрунтувань необхідності про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 та неможливості обрати відносно нього більш м`який запобіжний захід.
Згідно з положеннями ч.4 ст.183 КПК України, суд вважає за необхідне не визначати ОСОБА_4 розмір застави у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 196, 197, 199, 203, 331, 350, 369, ч.1 ст.370 Кримінального процесуального кодексу України, суд, -

постановив:

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Клопотання прокурора Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_7 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України задовольнити.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжити строк тримання під вартою в Державній установі Миколаївський слідчий ізолятор на 60 діб.

Строк дії даної ухвали закінчується 22 серпня 2021 року (включно).

Відповідно до п.2 ч.4 ст.183 КПК України ОСОБА_4 розмір застави у даному кримінальному провадженні не визначати.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду через Миколаївський районний суд Миколаївської області протягом 7 днів з дня оголошення ухвали.

Суддя ОСОБА_1

24.06.2021