Справа № 740/4040/20
Провадження № 1-кп/740/142/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники кримінального провадження:

- прокурор Ніжинської окружної прокуратури Чернігівської області ОСОБА_3 ,

- обвинувачений ОСОБА_4 ,

- захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК України),

установив:
У Ніжинському міськрайонному суді Чернігівської області з вересня 2020 року перебуває на розгляді вказане кримінальне провадження.

28 серпня 2020 року стосовно ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 23 жовтня 2020 року з визначенням розміру застави в сумі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У подальшому дію запобіжного заходу неодноразово продовжено, востаннє до 31 березня 2021 року.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 просив продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , про що подав письмове клопотання, посилаючись на те, що стосовно обвинуваченого запобіжний захід застосовано обгрунтовано. На цей час з об`єктивних причин у кримінальному провадженні нікого не допитано, нічого не досліджено. Продовжують існувати ризики, які наявні та реальні, а саме: переховування від суду, вплив на потерпілу та свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення. Тобто продовжують існувати ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 заперечили проти задоволення клопотання прокурора, просили змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, про що подали письмове клопотання.

Зокрема, обвинувачений зазначив, що наведені прокурором ризики необгрунтовані та нічим не підтверджені, грунтуються на здогадках та припущеннях. Він має міцні соціальні зв`язки, до затримання проживав з матір`ю та дідом у м. Прилуках. Крім цього, до затримання він працював на консервному заводі у м. Ніжині, про що неодноразово повідомляв, однак чомусь ця інформація ніде не відображена. Потерпіла не має до нього жодних претензій, впливати на неї він не буде не в його інтересах, навпаки, він хоче допитати її в судовому засіданні. Зауважив про погіршення стану здоров`я, що останнім часом втрачає свідомість, звертається за отриманням медичної допомоги, однак цих випадків не фіксують і належної допомоги йому не надають.

Захисник ОСОБА_5 зауважила, що прокурор не довів того, що не може бути застосований більш м`який запобіжний захід. Обвинувачений за місцем проживання характеризується позитивно, про що свідчить довідка, яка міститься в матеріалах кримінального провадження. Також звернула увагу на суттєве погіршення стану здоров`я обвинуваченого, що останнім часом він схуд і кашляє. Він неодноразово звертався за медичною допомогою, але не допомагають, не лікують, харчування ніяке, він втрачає свідомість. У нього вірусний гепатит С, потрібно пройти терапію.

Заслухавши учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Загальними засадами кримінального провадження за змістом ст. 7 КПК України, є, зокрема, верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У ст. 17 КПК України закріплена презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, зокрема, передбачено, що поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою (ч. 5).
Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Згідно із ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.
За змістом ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Прокурор обгрунтував клопотання наявністю ризиків, предбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Згідно із ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Метою застосування запобіжного заходу є не карна функція, а забезпечувальна, тобто до підозрюваного має бути застосований такий вид запобіжного заходу, який би в повній мірі забезпечив запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також відповідав засадам гарантування основоположних прав людини на свободу та особисту недоторканність, що передбачає недопущення ув`язнення особи до засудження її компетентним судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим тримання під вартою.
За приписами ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Згідно із ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), його поведінки під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки обвинуваченого під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
На думку ЄСПЛ, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) має задовольняти вимогу пропорційності (рішення у справах «Ладент проти Польщі»). При цьому у справі «Руслан Яковенко проти України» Суд зазначив, що межі перевірки на пропорційність мають застосовуватися у кожній справі і залежать від виду тримання під вартою, про який йдеться. Так, зокрема, у справі «Хайредінов проти України» ЄСПЛ зазначив, що на момент взяття заявника під варту йому було близько 20 років, він не мав судимості та мав постійне місце проживання, де, як підтвердили місцеві органи влади, він мав добре налагоджені соціальні зв`язки, проте, як вбачається з відповідних постанов суду, жоден із цих факторів не брався до уваги національними судами при ухваленні ними рішення про взяття заявника під варту.

Схожих висновків ЄСПЛ дійшов у справі «Худойоров проти Росії», де, зокрема, Суд критично поставився до того, що при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою національні суди жодного разу не звернули увагу на поступове погіршення стану здоров`я заявника та його усталені сімейні зв`язки.

Втілення вимоги пропорційності обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (рішення ЄСПЛ у справі «Таран проти України»). Аргументи «за» і «проти» звільнення, у тому числі ризик перешкоджання обвинуваченим належному здійсненню провадження, не можуть оцінюватися абстрактно, а обґрунтованим рішенням є таке, що підтверджується фактичними доказами. Органи влади повинні оцінити, чи є взяття заявника під варту конче необхідним для забезпечення його присутності в суді, та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі (рішення у справі «Луценко проти України»).

Арешт не є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки останнє є завданням попереднього розслідування (рішення ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії»).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» зазначено, що наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер, та доводитися відповідними доказами.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших порушень. Однак необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідний в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться.

За рішенням ЄСПЛ у справі «Бойченко проти Молдови» тільки одне посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав, з яких вони вважають обґрунтованими твердження, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу.

У своїх рішеннях ЄСПЛ також неодноразово наголошував на тому, що тяжкість покарання та суворість можливого вироку не виправдовують довготривале тримання під вартою та не можуть служити єдиним обґрунтуванням ризиків перешкоджання кримінальному провадженню з боку підозрюваного (рішення у справах: «Белевецький проти Росії», заява № 72967/01; «Ілійков проти Болгарії», заява № 33977/96; «Томазі проти Франції», заява № 12850/87; «Мамедова проти Росії», заява № 7064/05; «Ковязін проти Росії», заява № 50043/14).

У рішеннях у справах «Вітольд Літва проти Польщі», «Амбрушкевич проти Польщі», «Жеребін проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що позбавлення свободи є настільки суворим заходом, що його застосування може бути виправданим лише в тому разі, якщо інші, менш суворі заходи, були розглянуті й визнані недостатніми для забезпечення особистих та державних інтересів.
Відповідно до приписів п. 3 і 4 статті 5 Конвенції та практики ЄСПЛ, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо тільки в передбачених законом випадках за встановленою законом процедурою, між тим ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення.
«Законність» тримання під вартою з погляду національного закону не завжди є вирішальним чинником. ЄСПЛ зазначає, що тримання під вартою протягом зазначеного періоду має відповідати меті пункту 1 статті 5 Конвенції, яка забороняє безпідставне позбавлення свободи («Гаважук проти України», «Мурукін проти України», «Буряга проти України», «Фельдман проти України»).
Затримання особи є настільки серйозним запобіжним заходом, що воно є виправданим, лише якщо інші, менш суворі, заходи були розглянуті та визнанні недостатніми для забезпечення захисту індивідуальних або суспільних інтересів, які можуть вимагати затримання відповідної особи (X. v. Finland).
ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для обґрунтування обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Виходячи із правової позиції ЄСПЛ при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя, суд у кожному випадку повинен принципово та критично ставитися до доводів прокурора, якими він обґрунтовує необхідність застосування саме цього запобіжного заходу, об`єктивно оцінюючи її переконливість. При цьому прокурор повинен довести, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам передбачених ст. 177 КПК України.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» зазначено, що наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер, та доводитися відповідними доказами.
У рішеннях у справах «Мамедова проти Росії» та «Ковязін проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що характер та тяжкість правопорушень можуть відігравати певну роль у виборі запобіжного заходу, але виключно на початкових етапах розслідування, натомість потреба у подальшому обмеженні свободи не може оцінюватись абстрактно і бути обґрунтована виключно тяжкістю інкримінованого злочину чи суворістю майбутнього вироку.
Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 не містить переконливого обґрунтування щодо доцільності його продовження та наявності в обвинуваченого наміру перешкоджати ходу кримінального провадження в такий спосіб, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризикам, передбаченим п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Під час розгляду клопотання встановлено, що виключних обставин для тримання обвинуваченого під вартою немає, оскільки відомостей, які б свідчили про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, у клопотанні прокурора не вказано та в судовому засіданні не доведено. Доводи прокурора у своїй сукупності не свідчать про наявність підстав для продовження обвинуваченому виняткового запобіжного заходу.
Разом з цим суд ураховує, що запобіжний захід у виді тримання під вартою обрано ОСОБА_4 у серпні 2020 року, тобто станом на цей час пройшов досить тривалий період (майже сім місяців) перебування ОСОБА_4 під вартою. Судовий розгляд кримінального провадження досі не розпочатий, неодноразово відкладався з незалежних від суду і сторони захисту причин, у той час, як сторона обвинувачення неодноразово зобов`язувалася вжити заходів щодо виклику і забезпечення явки в судове засіданні потерпілої ОСОБА_6 , на яку суд на підставі відповідних ухвал двічі накладав грошове стягнення за неявку до суду.

Отже, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання прокурора про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 та вважає за можливе послабити запобіжний захід, обравши більш м`який, яким є цілодобовий домашній арешт, із застосуванням електронних засобів контролю, у зв`язку з чим клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу підлягає задоволенню.

Запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту суд вважає пропорційним наявним у кримінальному провадженні ризикам та забезпечить належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.
При застосуванні запобіжного заходу у виді домашнього арешту суд вважає за необхідне покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатися з м. Прилуки без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування з потерпілою ОСОБА_6 та свідками у кримінальному провадженні; здати на зберігання до органів поліції свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю. Такі обов`язки, на переконання суду, забезпечать належну поведінку обвинуваченого.

Заборона залишати житло цілодобово, а також застосування електронного засобу контрою забезпечить належний контроль за місцем перебування обвинуваченого, дотримання умов застосованого запобіжного заходу, а також належним чином убезпечить від його можливого спілкування з іншими учасниками кримінального провадження, зокрема, потерпілою та свідками.

Керуючись ст. 2, 7, 28, 315, 323, 324, 331, 376 КПК України, суд

ухвалив:
Клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, за виключенням надання невідкладної медичної допомоги, заборонивши йому залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 25 травня 2021 року включно.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції України з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 з-під варти в залі суду.

Зобов`язати ОСОБА_4 виконувати обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати до суду за першою вимогою;

- не відлучатися з м. Прилуки без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування з потерпілою ОСОБА_6 та свідками у кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до органів поліції свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Ухвалу передати для виконання органу Національної поліції України за місцем проживання ОСОБА_4 .

У разі невиконання покладених обов`язків може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повну ухвалу складено і підписано 29 березня 2021 року.

Суддя ОСОБА_1