УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2021 року

м. Київ
справа № 159/721/17
провадження № 51-1451ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 квітня 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000075, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Джаркурган (Республіка Узбекистан), зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Луцького міського суду від 01 березня 2004 року за ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 185, ч. 1 ст. 194 КК України, на підставі ст. 70 КК України, до остаточного покарання у вигляді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна (судимість якого не знята та не погашена у встановленому законом порядку),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.
Суть питання
За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 квітня 2019 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Крім того, цим же вироком засуджено ОСОБА_6 за ч 3 ст. 186 КК України, законність і обґрунтованість судових рішень стосовно якого, у цій касаційній скарзі, не оскаржуються.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він, за попередньою змовою з ОСОБА_6 , 11 січня 2017 року, близько 12 год 30 хв, повторно, діючи умисно, з корисливих мотивів проникли до приміщення квартири, яка знаходиться у АДРЕСА_2 ), звідки таємно викрали гаманець, який належить ОСОБА_7 . У подальшому вони були помічені потерпілою, яка повернулась додому, однак продовжили свої злочинні дії та, утримуючи при собі викрадений гаманець з грошовими коштами, почали відкрито втікати. При цьому ОСОБА_6 застосував до ОСОБА_7 газ дратівливої дії та насильство, яке не є небезпечне для життя чи здоров`я останньої. Своїми діями спричинили потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 1 тис. 000 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, засуджений оскаржив його до апеляційного суду.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 09 лютого 2021 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 без змін.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, та допущені, на її думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати рішення місцевого та апеляційного судів і закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 .
Обґрунтовуючи наведене, захисник указує на те, що вирок місцевого суду є незаконним, необґрунтованим і невмотивованим, а винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, не доведено належними доказами, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Попри те, що захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, суть її касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами. Зокрема, доводи касаційної скарги захисника фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судами під час ухвалення рішення, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації в мотивувальній частині вироку.
Як видно з долученої до касаційної скарги копії рішення суду першої інстанції, судом враховано те, що ОСОБА_5 заперечував свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, але суд дійшов висновку, що його винуватість підтверджується сукупністю досліджених і оцінених судом доказів, зокрема показаннями потерпілої ОСОБА_7 та її чоловіка свідка ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , та інших письмових доказів детально наведених у вироку, які, за висновком суду першої інстанції, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним стороною захисту у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.
Так, апеляційний суд вказав, що висловлені обвинуваченим ОСОБА_5 доводи в апеляційній скарзі щодо своєї непричетності до вчинення кримінального правопорушення, за яким він визнаний винним, у тому числі з посиланнями на показання іншого обвинуваченого ОСОБА_6 , який в судовому засіданні підтверджував, що здійснював пограбування без участі ОСОБА_5 , а з іншою особою, за відсутності будь-яких фактичних даних, що могли б беззаперечно підтвердити дану обставину, апеляційний суд знаходить неспроможними.
До того ж, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що така версія ОСОБА_5 , яка перевірялась місцевим судом та не знайшла свого підтвердження у матеріалах справи, спростовується висновком експерта від 21 лютого 2017 року № 31 року, відповідно до якого, слід взуття, виявлений та вилучений 11 січня 2017 року в ході проведення огляду приміщення квартири (яка є місцем злочину), залишений взуттям, яке має аналогічний рельєфний малюнок підошви, як і взуття ОСОБА_5 на праву ногу, яке в нього було вилучене 11 січня 2017 року під час проведення особистого обшуку.
Також суд зазначив, що потерпіла добровільно надала згоду на огляд свого житла, яке є місцем вчинення злочину, а тому підстав сумніватися у законності проведення слідчої дії, а також вважати протокол огляду місця події недопустимим доказом немає, про що судом обґрунтовано зазначено у своєму вироку, з посиланням на позицію, висловлену в постановах Верховного Суду від 01 листопада 2018 року (справа № 536/1048/16-к) та від 01 лютого 2018 року (провадження № 51-230 км 18).
Крім того, апеляційний суд дав оцінку доводам засудженого про те, що суд першої інстанції безпідставно змінив формулювання обвинувачення в частині уточнення способу проникнення у житло потерпілої та вказав, що зазначена обставина не впливає на кваліфікацію, а тому не становить порушення вимог ст. 337 КПК України.
Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувався при постановленні рішень.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено, а незгода сторони захисту з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що захисник у своїй касаційній скарзі не навела переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному проваджені судових рішень.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 квітня 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3