У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0004794, за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_5 , потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2021 року відносно
ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Котовськ Республіки Молдова, зареєстрована в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8 ,
обвинувачена ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_9 ,
потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ,
представник потерпілих ОСОБА_10 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2021 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 5 років позбавлення волі.
Ухвалено, в строк відбуття покарання ОСОБА_5 зарахувати строк затримання з 09.12.2018 р. по 11.12.2018 р.
Ухвалено цивільні позови ОСОБА_7 та ОСОБА_6 задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_5 у відшкодування моральної шкоди, на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по 100 000 грн. кожному, у відшкодування майнової шкоди, на користь ОСОБА_6 7 455 грн.
Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачена ОСОБА_5 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати її винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України з призначенням покарання у вид 3 років обмеження волі.
На підставі ст. ст. 69, 69-1, 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
В задоволенні цивільних позовів відмовити.
Речові докази по справі знищити.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді на майно, вилучене 09.12.2018 р. під час обшуку, а саме: грошові кошти в сумі 7 786,20 грн. скасувати, грошові кошти повернути.

Потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 просять вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України покарання у виді 8 років позбавлення волі.
Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_5 на користь потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у відшкодування моральної шкоди по 200 000 грн. кожному.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_5 вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі проаналізував матеріали кримінального провадження, не надав аналізу як доказам, так і показанням потерпілих, та неправильно кваліфікував вчинене нею.
Наголошує на тому, що судом повно встановлено обставини настання смерті потерпілого, однак не надано належної оцінки тим обставинам, що вона не мала наміру на умисне вбивство, а тому її дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України, як вбивство через необережність, що підтверджується як показаннями потерпілих, так і висновком спеціалістів судового медика, лікаря.

Потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не оспорюючи правової кваліфікації дій обвинуваченої, фактичних обставин справи, доведеності її вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, просять скасувати оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, оскільки суд безпідставно застосував вимоги ст. 69 КК України та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.
Вважають, що висновки суду першої інстанції про необхідність застосування відносно обвинуваченої ОСОБА_5 положень ст. 69 КК України, є безпідставними, в тому числі й через те, що заявлене обвинуваченою часткове визнання своєї провини та каяття є уявним, не відвертим та нещирим.
Окрім наведеного, вважають, що відшкодування моральної шкоди, у розмірі, меншому ніж заявлено у цивільних позовах є неспвірозмірним із ступенем їх моральних страждань.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

09.12.2018 р., близько 11.45 год., в квартирі АДРЕСА_3 , між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 , які винаймали вказане житло як співмешканці, на ґрунті раптово виниклих неприязливих стосунків, виник словесний конфлікт.
В ході раптово виниклої сварки у ОСОБА_5 виник злочинний, протиправний умисел направлений на вбивство, тобто, умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 .
Реалізуючи свій раптово виниклий умисел, спрямований на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 , ОСОБА_5 усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, маючи можливість передбачити його суспільно-небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, тримаючи у правій руці кравецькі ножиці, нанесла ними один удар ОСОБА_11 в надключичну область зліва, внаслідок чого спричинила останньому тілесні ушкодження у вигляді колото різаного поранення надключичної області зліва з ушкодженням дуги аорти та лівої яремної вени, яка ускладнилась внутрішньою плевральною та зовнішньою кровотечею і геморагічним шоком, в результаті чого ОСОБА_11 помер.
Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (умисне вбивство).

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченій ОСОБА_5 судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до особливо тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, з 2017 року працює швачкою у ФОП ОСОБА_12 , де характеризується позитивно, має на утриманні доньку ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Крім того, судом враховані конкретні обставини вчинення злочину внаслідок негативної поведінки потерпілого ОСОБА_11 , який неодноразово перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння чіплявся до обвинуваченої та наносив їй тілесні ушкодження
Визнав обставинами, які пом`якшують покарання щире каяття, щодо наслідків вчиненого нею діяння, активне сприяння розкриттю злочину, надання медичної допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину, вчинення злочину внаслідок збігу особистих, сімейних обставин, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Заслухавши доповідь судді, захисника та обвинуваченого на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновок суду, про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, судом зроблено на підставі показань безпосередньо допитаних потерпілих та свідка, а також досліджених письмових доказів.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку відносно ОСОБА_5 .

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченої про неправильність кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 115 КК та про необхідність кваліфікації її дій за ст. 119 КК, то вони є необґрунтованими.
Так, диспозицією ст. 115 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі непрямого умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.
На відміну від згаданого злочину вбивство через необережність (ст. 119 КК України) за суб`єктивною стороною, проявляється в необережній формі вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості (ст. 25 КК). Зокрема, необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.
Розмежування умисного вбивства (ст. 115 КК України) і вбивства, вчиненого через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється за суб`єктивною стороною цього злочину, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, з додержанням вимог ст. 23 КПК України та на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими в їх взаємозв`язку, відповідно до ст. 94 КПК України.
Свої висновки про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував показаннями потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_14 та експерта ОСОБА_15 , які є послідовними та підтверджені іншими доказами по справі, зокрема даними протоколів слідчих дій, випискою з медичної карти № 9608 від 09.12.2018 р., лікарським свідоцтвом про смерть № 3201 від 11.12.2018 р., висновками судових експертиз та іншими письмовими доказами, які детально відтворено у вироку суду першої інстанції і піддавати їх сумніву підстав немає.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та правильність кваліфікації її дій.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої про те, що вона не мала наміру на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_11 , а тому її дії неправильно кваліфіковані, ретельно перевірені судом першої інстанції і свого об`єктивного підтвердження не знайшли.
Так, умисне вбивство може бути вчинене з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачає його суспільне небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає її настання, або з непрямим умислом - коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання.
Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.
Виходячи із встановлених фактичних обставин, суд першої інстанції, з чим погоджується і апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що спосіб, механізм, знаряддя та локалізація завданого потерпілому удару, свідчить про те, що обвинувачена ОСОБА_5 хоча і не бажала, але свідомо допускала настання смерті потерпілого, внаслідок нанесення удару в область шиї, де знаходяться кровоносні судини.
За такого, встановлені обставини спричинення тілесних ушкоджень свідчать про те, що кримінально-правова оцінка фактично вчиненого ОСОБА_5 діяння умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (умисне вбивство) за ч. 1 ст. 115 КК України є правильною, а відтак, аргументи обвинуваченої про необхідність кваліфікації її дій за ст. 119 КК України не є слушними.

З приводу призначення обвинуваченій покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, яке, на думку потерпілих є явно несправедливим, апеляційний суд доходить наступного.
Питання призначення покарання визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх обставин провадження визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Положеннями ч. 1 ст. 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р., призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК України) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіркою матеріалів кримінального провадження, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення, яке відноситься до особливо тяжких злочинів, раніше не судима, з 2017 року працює швачкою у ФОП ОСОБА_12 , де характеризується позитивно.
Судом першої інстанції належним чином оцінено ті обставини, що обвинувачена ОСОБА_5 має на утриманні 1 неповнолітню доньку ІНФОРМАЦІЯ_2 , що на думку апеляційного суду, свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків, та обставин, які значно зменшують суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень та особу обвинуваченої.
Показаннями свідка ОСОБА_16 , наданими під час судового розгляду, належним чином підтверджено негативну поведінку потерпілого ОСОБА_11 , по відношенню до обвинуваченої ОСОБА_5 , який неодноразово перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння чіплявся останньої, наносячи їй тілесні ушкодження.
При цьому, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що безпосередньо після нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 обвинувачена вживала заходів для надання йому медичної допомоги, під час досудового розслідування та судового розгляду визнала свою вину, за виключенням правової кваліфікації її дій, щиро розкаялась у вчиненому та активно сприяла розкриттю злочину, шляхом прийняття участі у проведенні слідчих дій, що свідчить про наявність у обвинуваченої критичного ставлення до своїх дій та готовності нести кримінальну відповідальність за скоєне.
Перераховані вище обставини, на думку апеляційного суду, є такими, які, в силу положень ч. 2 ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_5 , істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а тому з урахуванням особи останньої, дають підстави для призначення обвинуваченій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України покарання нижче від найнижчої межі із застосуванням ст. 69 КК України, оскільки її виправлення можливе у менш короткий строк, ніж передбачено санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, що є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів у майбутньому і не може вважатися явно несправедливим унаслідок м`якості.

Стосовно доводів апелянтів про невірне вирішення цивільних позовів, в частині стягнення моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом ст. 2 КПК України, завданням кримінального провадження є, у тому числі, захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а отже і захист прав та інтересів окремих осіб, яким злочином заподіяно матеріальної або моральної шкоди.
Відповідно до положень ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. На захист інтересів неповнолітніх осіб цивільний позов може бути пред`явлений їхніми законними представниками. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною 2 ст. 23 ЦК України, передбачено, що моральна шкода полягає, окрім іншого: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р., розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, при цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до правового висновку, викладеного в рішенні Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 р. у справі № 686/23731/15-ц, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення в необхідному чи повному обсязі.

З матеріалів провадження вбачається, що до початку судового розгляду потерпілими ОСОБА_7 та ОСОБА_6 подано цивільні позови до ОСОБА_5 про стягнення моральної шкоди в розмірі 200 000 грн. кожному та 7 455 грн. на користь потерпілого ОСОБА_6 , у відшкодування майнової шкоди. Такий розмір моральної шкоди обґрунтований тим, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 загинула близька для них людина, що порушило звичайний спосіб їх життя та негативно позначилось на психічному стані. У них з`явилось почуття туги та самотності, які викликали невідворотні зміни у їх житті.
Оцінивши вказані обставини та матеріали кримінального провадження, суд першої інстанції, з урахуванням глибини та тривалості душевних страждань, яких зазнали потерпілі, ступню вини ОСОБА_5 , з огляду на вимоги розумності і справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку, що з обвинуваченої ОСОБА_5 підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 100 000 грн. кожному потерпілому.
Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції в сумі 100 000 грн. кожному потерпілому, з урахуванням глибини та тяжкості моральних страждань останніх, викликаних втратою близького родича, внаслідок події, спогадами про подію злочину, зміною звичного укладу життя, є таким, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а відтак є достатнім, із чим погоджується апеляційний суд.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку не виявлено, оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченої ОСОБА_5 , потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 квітня 2021 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 , потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3