Справа № 1-10/2005
Провадження № 1-в/595/18/2021
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2021

Бучацький районний суд Тернопільської області
в складі головуючого судді: ОСОБА_1
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
засудженого ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференцзв`язку з ДУ «Чортківська установа виконання покарань № 26» в місті Бучач клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі або заміни покарання на більш м`яке, -
В С Т А Н О В И В:
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про звільнення від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі або заміни покарання на більш м`яке посилаючись на те, що його засуджено вироком апеляційного суду Тернопільської області від 25.01.2006 за ч.1 ст. 115, п.13 ч.2 ст.115 КК України до довічного позбавлення волі. Вказує, що метою його звернення є припинення порушень прав людини, гарантованих ст. ст. 28, 29 Конституції України та ст.ст. 1,3,5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція). Довічне позбавлення волі, як вид кримінального покарання в Україні, підстави та практика його призначення, правила і порядок виконання системно порушують Конституцію України, чинні міжнародно-правові договори в галузі правосуддя та прав людини, що підтверджено, в тому числі практикою Європейського суду з прав людини. Вимога реальної можливості дострокового звільнення є складовою норми, закріпленої у практиці Європейського суду відносно ст.3 Конвенції. В заяві посилається на ряд рішень ЄСПЛ: «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії», «Кафкаріс проти Кіпру», №21906/04, «Леже проти Франції», №19324/02, «Ласло Магьяр проти Угорщини», №73593/10, 20 травня 2014 року, «Пєтухов проти України №2», №41216/13, 12 березня 2019 року, у яких суд дійшов висновку, що коли внутрішнє законодавство не передбачає можливостей перегляду вироку засудженого до довічного позбавлення волі зі спливом визначеного законом часу, або його дострокове звільнення, довічне ув`язнення не відповідає ст. 3 Конвенції. Вважає, що суд, керуючись принципом верховенства права, зобов`язаний припинити порушення Конвенції відносно нього, ОСОБА_4 , та прийняти рішення про його звільнення від подальшого відбування покарання.
Засуджений ОСОБА_4 , який брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання підтримав та просить його задовольнити з мотивів, які в ньому наведені.
Захисник засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 , будучи присутнім в судовому засіданні просить клопотання засудженого задовольнити, пояснив, що метою звернення з даним клопотанням до суду є припинення порушень державою Україна прав засудженого ОСОБА_4 , гарантованих статтями Конституції України та статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Вказує, що ЄСПЛ в справі «Пєтухов проти України №2» вкотре констатував порушення статті 3 Конвенції (заборона катування) та вважає, що суди зобов`язані застосовувати практику ЄСПЛ, як джерело права, а тому просить замінити засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на визначений термін позбавлення волі.

Прокурор ОСОБА_3 заперечила щодо задоволення вказаного клопотання, посилаючись на те, що нормами національного законодавства не передбачено право особи, засудженої до довічного позбавлення волі, на звернення до суду з таким клопотанням. Просить відмовити в його задоволенні.
Вислухавши пояснення засудженого ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , прокурора ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, приходжу до наступних висновків.
Згідно п.3 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 08 липня 2021 року задоволено подання в.о. голови Чортківського районного суду Тернопільської області про зміну підсудності клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_4 про звільнення його від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну покарання на більш м`яке. Клопотання засудженого ОСОБА_4 направлено на розгляд у Бучацький районний суд Тернопільської області.
З матеріалів клопотання вбачається, що ОСОБА_4 відбуває покарання, призначене вироком апеляційного суду Тернопільської області від 25.01.2006, яким його засуджено за ч.1 ст.115, п.13 ч.2 ст.115 КК України та призначено, з урахуванням ч.1 ст.70 КК України, остаточне покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Верховного Суду України від 27.04.2006 вирок апеляційного суду Тернопільської області від 25.01.2006 - залишено без змін.
02 лютого 2018 року ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області заяву засудженого ОСОБА_4 задоволено. Зараховано засудженому згідно вироку апеляційного суду Тернопільської області від 25 січня 2006 року ОСОБА_4 строк його попереднього ув`язнення в період з 12.09.2005 до 27.04.2006 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі у строк відбуття покарання.
Ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 09 червня 2020 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну покарання на більш м`яке відмовлено.
Так, згідно ст. 152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
Кримінальним кодексом України, передбачені окремі види покарань, які утворюють певну їх систему, які закріплені у ст.51 КК України у формі встановленого законом і обов`язкового для суду вичерпного переліку видів покарань, які розташовані у певному порядку - відповідно до ступеня їх суворості. Так, статтею 51 КК України визначено серед інших видів покарань визначені два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
У відповідності зі ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Виходячи із кримінального процесуального кодексу України, можливість звільнення від відбування покарання може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Таким чином, можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, передбачена ст. 82 КК України, та може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачена.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України, помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування - «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту (а) частини першої статті першої Віденської конвенції про право міжнародних договорів.
Згідно ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.
Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.
Оскільки ні КК України, ні КПК України не передбачено порядку та процедури розгляду суддею заяви засудженого про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, тому суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не властиві суду, на даний час відсутні підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.
Лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, вирішення таких питань можливо судом в порядку діючих статей 537, 539 КПК України.
У своїй постанові від 15 травня 2019 року Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13). У цьому рішенні ЄСПЛ визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§ 194).
Таким чином, слід зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення прав осіб, засуджених до довічного позбавлення волі перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях покладає обов`язок на державу відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади.
Зважаючи на наведене, на думку суду, на даний час відсутні підстави для заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі іншим покаранням. Лише за умови внесення змін до національного законодавства щодо можливості дострокового звільнення засуджених від покарання у виді довічного позбавлення волі або заміни такого покарання на більш м`яке вирішення таких питань можливе в порядку діючих статей 537, 539 КПК України.
За даних обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі або заміни покарання більш м`яким, слід відмовити.
На підставі ст.ст. 81, 82, 85, 87 Кримінального кодексу України, керуючись ст.ст. 1, 2, 7, 370, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі або заміни покарання на більш м`яке - відмовити.
Копії ухвали вручити прокурору, засудженому ОСОБА_4 та його захиснику адвокату ОСОБА_5 .
Особову справу № ОЗ-Ц-15 на засудженого ОСОБА_4 повернути до ДУ «Чортківська установа виконання покарань № 26».
Ухвала може бути оскаржена до Тернопільського апеляційного суду протягом семи днів з дня її винесення, а для особи, яка тримається під вартою, з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя: ОСОБА_1