Єдиний унікальний номер справи №759/358/18 Головуючий в суді I інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1795/2020 Доповідач ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника - ОСОБА_7
секретаря судових засідань ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 09 липня 2018 року, яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Нересниця Тячівського району Закарпатської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 06.04.2015 за ч.1 ст. 28, ч.1 ст. 122, ч.1 ст. 28, ч.2 ст. 125, ст. 70 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі
- визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 09 липня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки. Крім того, даним вироком суду вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду,ОСОБА_6 визнано винуватим у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за наступних обставин.
26.11.2017 приблизно о 18 год. 00 хв., ОСОБА_6 знаходячись біля зупинки громадського транспорту по вул. Тулузи 2/58 в м. Києві, та реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне відкрите викрадення чужого майна підійшов до ОСОБА_9 , який є інвалідом та перебував у інвалідному візку, та з метою подолання будь-якого опору рукою наніс удар в область щелепи останнього, після чого іншою рукою вирвав з руки ОСОБА_9 належний йому мобільний телефон торгової марки «Самсунг Дуос», чорного кольору, вартістю 1500 грн., який знаходився в чохлі чорного кольору, вартістю 100 грн., в якому сім-картки операторів мобільного зв`язку були відсутні, а всього майна на суму 1600 грн. Після чого, ОСОБА_6 з місця вчинення злочину почав втікати разом з викраденим майном, незважаючи на намагання та прохання ОСОБА_9 повернути викрадене, однак незабаром був викритий та затриманий пересічними громадянами, які відгукнулись на прохання про допомогу ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 09.07.2018 скасувати, а кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.2 ст. 186 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України, закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого в суді і вичерпанням можливості їх отримати.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції визнаючи ОСОБА_6 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України належним чином не врахував та не надав оцінки всім обставинам справи. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги показання самого обвинуваченого ОСОБА_6 , який своєї вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, на досудовому слідстві та під час судового розгляду вказував про те, що тілесних ушкоджень потерпілому не наносив та телефон не викрадав. Пояснивши, що 26.11.2017 року приблизно о 18 год. 00 хв. він проходив повз будинку АДРЕСА_3 , де поряд з будинком знайшов мобільний телефон «Самсунг», який поклав до своєї кишені, не підозрюючи, що він є предметом злочину.
Також апелянт вказує про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні заперечував нанесення йому ударів та викрадення мобільного телефону саме ОСОБА_6 та зазначав, що не має до нього претензій, а у Святошинському управлінні поліції підписував документи, зміст яких не читав.
Окрім того апелянт зазначає, що допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 не були очевидцями нападу та нанесення ударів потерпілому, в тому числі і вчинення таких дій саме обвинуваченим ОСОБА_6 , а сам факт виявлення у обвинуваченого під час затримання та огляду мобільного телефону потерпілого, не підтверджує вчинення ним даного кримінального правопорушення.
Вказує про те, що суд першої інстанції за наявностісуперечливих доказів, які мають істотне значення для ухвалення законного та обґрунтованого судового рішеннярозбіжності у показаннях свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 та потерпілого і обвинуваченого не усунув, не допитав їх щодо наявності таких розбіжностей та без достатніх підстав і без наведення належних мотивів відкинув показання обвинуваченого та потерпілого, взявши до уваги лише показання свідків.
Окрім того, апелянт зазначає, що під час судового розгляду не був відтворений диск з відеозаписом, який є додатком до протоколу проведення слідчого експерименту від 07.12.2017 року, через відсутність на цьому диску самого запису, а тому посилання суду на зазначений доказ є неправомірним. Вказує, що висновок експерта №3087 від 29.11.2017 року, на який послався суд першої інстанції, як на доказ винуватості ОСОБА_6 , не доводить заподіяння останнім тілесних ушкоджень потерпілому, оскільки зазначене експертне дослідження проведено через кілька днів після події злочину.
Також, захисник посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано, що органом досудового розслідування докази отримані з порушенням норм КПК України, зокрема допит ОСОБА_6 , як підозрюваного на досудовому слідстві та пред`явлення особи для впізнання, було проведено без залучення захисника, що є порушенням права на захист. Крім того, впізнання проведено в нічний час, що є грубим порушенням вимог ч.4 ст. 223 КПК України, окрім того при проведенні даної слідчої дії досудовим розслідуванням не було забезпечено здійснення перекладу з української мови на рідну мову потерпілого або російську мову, оскільки останній є громадянином Молдови і не розуміє в достатній мірі українську мову.
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , який разом зі своїм захисником підтримали подану захисником апеляційну скаргу, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку про те, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у відкритому викраденні чужого майна (грабежу), поєднаному із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за обставин, викладених у вироку обґрунтований сукупністю досліджених в судовому засіданні й наведених у вироку доказів, яким суд дав належну оцінку.
Зокрема, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України підтверджуються детальними та послідовними показаннями свідка ОСОБА_11 , яка показала, що 26.11.2017 приблизно о 18 год. проходивши поблизу будинку по вул. Тулузи в м. Києві, почула крики чоловіка, який знаходився на візку, та крики ще однієї незнайомої жінки. Підійшовши до потерпілого, вона дізналась, що у останнього викрадено мобільний телефон невідомим, який вдарив його. При цьому зазначила, що вказана жінка побігла за тим чоловіком та вона побачила на відстані 10 метрів вказаного чоловіка, який в подальшому виявився ОСОБА_6 . Останній втікав в сторону зупинки громадського транспорту. Також після цього на місце вчинення злочину прибув дільничний інспектор поліції, який проходив неподалік. Цього ж дня після затримання ОСОБА_6 вона та інший свідок були присутніми при виявленні дільничним інспектором поліції мобільного телефону у ОСОБА_6 .
Свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що в кінці листопада 2017 року проходив по вул. Тулузи в м. Києві біля зупинки громадського транспорту, почув крики про допомогу чоловіка у візку та крики жінки, яка вказала на іншого чоловіка, який біг до кінця будинку. Він одразу побіг за цим чоловіком та зупинив його. Ним виявився ОСОБА_6 , який почав втікати. В цей час поруч проходив дільничний інспектор, якому вони зі ОСОБА_11 розповіли про те, що відбулось, після чого було викликано слідчо-оперативну групу. У ОСОБА_6 було виявлено мобільний телефон.
Свідка ОСОБА_12 , запрошеного в якості понятого в приміщення управління поліції, де 26.11.2017 в службовому кабінеті, засвідчив, що при ньому та інших особах працівником поліції у раніше невідомого йому ОСОБА_6 вилучили з кишені мобільний телефон. При цьому був присутній невідомий йому ОСОБА_9 , який впізнав ОСОБА_6 та вказував на нього, як на особу, яка відкрито викрала у нього мобільний телефон застосувавши при цьому фізичне насильство.
Свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що 26.11.2017 приблизно о 18 год. біля будинку № 2/58 по вул. Тулузи в м. Києві бачив, як раніше йому невідомий ОСОБА_9 , сидів на візку та кричав, що його вдарили і викрали в нього мобільний телефон, при цьому ОСОБА_9 вказував на раніше невідомого йому ОСОБА_6 , який знаходився поряд. Коли ОСОБА_6 почав втікати, він та інший чоловік побігли за ОСОБА_6 та затримали його поблизу будинку на перехресті вулиць Тулузи та Зодчих в м. Києві. При цьому ОСОБА_6 виражався нецензурною лайкою. Після цього, він зателефонував в поліцію, викликав слідчо-оперативну групу. При ньому та інших свідках після прибуття працівників поліції у ОСОБА_6 у кишені працівником поліції було виявлено мобільний телефон «Самсунг» у чорному чохлі. Також він був присутнім при проведенні впізнання потерпілим ОСОБА_9 , який вказував на ОСОБА_6 , як на особу, яка вчинила відносно нього злочин.
Показання зазначених свідків є послідовними, логічними, містять відомі їм обставини кримінального провадження, які суд першої інстанції безпосередньо сприймав під час судового засідання, зазначені свідки не входять до кола осіб, які згідно ч.2 ст. 65 КПК України не можуть бути допитані як свідки, відсутні в матеріалах провадження і будь-які дані щодо недостовірності показань свідків у даному кримінальному провадженні.

Крім того, показання наведених вище свідків повністю узгоджуються іншими, долученими до матеріалів кримінального провадження і безпосередньо дослідженими під час судового розгляду доказами, які доповнюють один одного та в своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочині.

Зокрема, судом першої інстанції досліджено протокол проведення слідчого експерименту від 07.12.2017 з додатком, відповідно до якого свідок ОСОБА_10 розповів про обставини, вчинення ОСОБА_6 відкритого викрадення майна, які мали місце 26.11.2017 приблизно о 18 год. 00 хв., на зупинці громадського транспорту по вул. Тулузи, 2/58 в м. Києві (т.1 а.п.79-84)
Фактичні дані, що містяться у висновку експерта № 3087 від 29.11.2017, відповідно до якого у ОСОБА_9 виявлено тілесне ушкодження, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження, за критерієм тривалості розладу здоров`я т.1 а.п. 85-89);
Досліджено судом першої інстанції і протокол огляду від 28.11.2017 з додатком, відповідно до якого було оглянуто виявлений у ОСОБА_6 мобільний телефон «Самсунг Дуос» та чохол чорного кольору (т. а.п. 100-102);

Дані протоколу прийняття заяви від ОСОБА_9 від 26.11.2017 щодо вчинення відносно нього кримінального правопорушення (т.1 а.п 103).

Фактичні дані, що містяться у протоколі пред`явлення особи для впізнання від 26.11.2017 з додатком, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_9 серед чотирьох осіб, за участю понятих впізнав ОСОБА_6 , як особу, яка вчинила щодо нього злочин (т.1 а.с. 93).

Показання вказаних свідків та наведені письмові докази суд першої інстанції обґрунтовано визнав у вироку належними та допустимими доказами, оскільки вони прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, які були отриманні в порядку встановленому кримінальним процесуальним кодексом України.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 суд першої інстанції з достатньою повнотою перевірив доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо його непричетності до вчинення злочину стосовно потерпілого ОСОБА_9 та обґрунтовано розцінив обрану позицію, як спосіб захисту від пред`явленого йому обвинувачення та бажання останнього уникнути кримінальної відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення, з чим погоджується і колегія суддів.
Крім того, як правильно встановив суд першої інстанції, така версія обвинуваченого в повному обсязі спростовується зібраними по справі та належним чином дослідженими у судовому засіданні доказами, які доповнюють один одного та у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 щодо визнання протоколу пред`явлення особи для впізнаннявід 26.11.2017 недопустимим доказом, на переконання колегії суддів є неспроможними. Так, зі змісту зазначеного протоколу вбачається, особою, яка впізнавала був потерпілий ОСОБА_15 , і саме він надавав відповідні пояснення щодо прикмет, за якими впізнав особу, яка його пограбувала, а саме ОСОБА_6 . Сам ОСОБА_6 під час проведення впізнання жодних пояснень чи показань з приводу події кримінального правопорушення не надавав. Відповідно до ч.2 ст. 228 КПК України ОСОБА_6 за відсутності особи, яка впізнає, було надано можливість зайняти будь-яке місце серед інших осіб, які пред`являлися для впізнання. Зазначену слідчу дію проведено та оформлено з дотриманням вимог статей 104, 105, 106, 223 та 228 КПК України. Жодних зауважень чи доповнень до протоколу ОСОБА_6 не вносив, як і не висловлював прохання про залучення захисника. Отже, протокол пред`явлення особи для впізнання від 26.11.2017 як за формою, так і за змістом відповідає вимогам ст. ст. 228, 231 КПК України, а тому, отримані під час вказаної слідчої дії фактичні дані є допустимими доказами в даному кримінальному провадженні.

Безпідставними колегія суддів вважає і доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції не були усунуті суперечності у показаннях обвинуваченого і потерпілого з одного боку та показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 з іншого, оскільки суд першої інстанції в ході розгляду даного кримінального провадження, надав оцінку як доводам обвинуваченого про те, що мобільний телефон він не викрадав, а знайшов його та поклав до своєї кишені, не підозрюючи, що він є предметом злочину і, що тілесних ушкоджень нікому не завдавав, так і показанням потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні заперечував нанесення йому ударів та викрадення мобільного телефону саме ОСОБА_6 та зазначав, що не має до нього претензій, а у Святошинському управлінні поліції підписував документи, зміст яких не читав та обґрунтовано зазначено, що такі показання обвинуваченого і потерпілого спростовуються наведеними у вироку показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , які стверджували, що сам потерпілий ОСОБА_9 просив їх допомогти йому та вказував саме на обвинуваченого ОСОБА_6 як на особу, яка вчинила відносно нього злочин, які узгоджуються між собою та у сукупності з іншими, дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, доводять вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Доводи апеляційної скарги захисника, про те, що експертне дослідження було проведено через кілька днів після події злочину, а тому висновок експерта не доводить заподіяння обвинуваченим ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілому, колегія суддів вважає безпідставним, з огляду на те, що згідно висновку експерта №3087 від 29.11.2017 виявлене у ОСОБА_9 ушкодження, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень (за критерієм розладу здоров`я) могло утворитись 26.11.2017, що в сукупності з зібраними по справі та належним чином дослідженими доказами, як правильно встановив суд першої інстанції, підтверджує вину обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про те, що слідчі дії з потерпілим та обвинуваченим, в порушення вимог КПК України проводилась в нічний час, без здійснення перекладу з української мови на рідну мову потерпілого, який є громадянином Молдови, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на положення ч.4 ст. 223 КПК України, яка передбачає проведення слідчих (розшукових) дій в нічний час у невідкладних випадках, коли затримка в її проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі підозрюваного і цих вимог кримінального процесуального закону слідчим порушено не було, окрім того потерпілий ОСОБА_9 був повідомлений про свої права та обов`язки, проте клопотань, що він не володіє мовою, якою ведеться кримінальне провадження в ході досудового розслідування не заявляв, як і не заявляв під час судового розгляду в суді першої інстанції.
При перевірці матеріалів кримінального провадження, порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування вироку суду не встановлено, а сукупність зібраних у справі та належним чином досліджених у судовому засіданні доказів, які доповнюють один одного та у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, на переконання колегії суддів повністю спростовують доводи апеляційної скарги захисника щодо необхідності закриття кримінального провадження, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 .
Відповідає вимогам статті 65 КК України і призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання, розмір якого обраний з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжкого злочину, дані про особу винного, який на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, відсутність претензій з боку потерпілого та за відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів, в межах, установлених санкцією інкримінованої статті, відповідно до положень КК України, з яким погоджується і колегія суддів.
Підстав для скасування вироку та закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого , як про це ставить питання в апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 405,405, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 09 липня 2018 року щодо ОСОБА_6 - без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду.

Судді:

_______________ _______________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3