ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/298/21 Справа № 199/6610/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000962 відносно ОСОБА_8 , за ч. 2 ст. 187 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено ОСОБА_8 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, до 23 січня 2021 року включно.
В задоволенні клопотання обвинуваченого та його захисника ОСОБА_9 про відмову у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовлено.
Як встановлено судом, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, за ознаками нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб. Санкція ч. 2 ст. 187 КК України передбачає за вчинення вказаного злочину покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.
В даному кримінальному провадженні, обвинуваченому ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з метою недопущення ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України.
Оскільки розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_10 в суді першої інстанції триває, то суд дійшов висновку про необхідність продовжити дію запобіжного захожу у виді тримання під вартою.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
ОСОБА_10 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та постановити нову, якою обрати альтернативний запобіжний захід відносно нього у виді домашнього арешту, мотивуючи такі вимоги тим, що обраний судом запобіжний захід позбавляє його можливості збирати докази в доведення своєї невинуватості у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. Окрім цього, звертає увагу на те, що переховуватись від суду не збирається, має міцні соціальні зв`язки, раніше не судимий. Апеляційну скаргу просить розглядати за його участі.
Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, як і підтримав подану апеляційну скаргу ОСОБА_11 його захисник.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечував, посилався на її безпідставність та необґрунтованість, просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.
Мотиви суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думки сторін кримінального провадження, перевіривши надані матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Рішенням Конституційного суду України від 13 червня 2019 року №4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Виходячи зі змісту диспозицій ст. ст. 177, 178, 194, 196, 199 КПК, терміни «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» використовуються як синонімічні за своїм правовим значенням.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України: вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до матеріалів справи, в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000962 відносно ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. Так, в ході досудового розслідування та судового провадження, обвинуваченому було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою у зв`язку із наявною обґрунтованою підозрою та з метою недопущення ризиків, які дають достатні підстави суду, вважати, що ОСОБА_11 може здійснити дії, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Розглядаючи клопотання прокурора щодо обрання міри запобіжного заходу, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є можливим.
Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
При обґрунтуванні рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.
Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Вказаних вимог кримінального процесуального законодавства України суд першої інстанції дотримався в повному обсязі. Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає не лише особі обвинуваченого, а й характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінуються та не дає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню ОСОБА_11 від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про необхідність застосування ОСОБА_11 більш м`якого запобіжного заходу.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи клопотання про обрання ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом першої інстанції правильно встановлено, що воно є доцільним, зважаючи на те, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин, і санкція ч. 2 ст. 187 КК України за вчинення даного злочину передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 10 років, з конфіскацією майна.
Тож, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за його вчинення, усвідомлюючи невідворотність покарання, є ризики того, що ОСОБА_11 може переховуватись від суду та буде продовжувати вчиняти інші кримінальні правопорушення, зважаючи на те, що ОСОБА_11 не одружений, дітей на утриманні не має, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків, враховуючи ризики впливу на потерпілого, оскільки станом на даний час судовий розгляд по суті даного кримінального провадження триває, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Будь-який більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування обвинуваченого на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є беззаперечною підставою для застосування відносно ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою, що визначено в рішенні Європейського суду за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії».
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Крім того, у справі Москаленко проти України, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.
Підстав для застосування судом до ОСОБА_11 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.
Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що обраний судом першої інстанції запобіжний захід у виді тримання під вартою позбавляє його можливості збору доказів на підтвердження своєї невинуватості, то колегія суддів відхиляє такі доводи, оскільки збір необхідних доказів може здійснювати наявний в обвинуваченого захисник, який має свідоцтво на зайняття адвокатською діяльністю та вповноважений отримувати всю необхідну інформацію шляхом здійснення відповідних запитів у відповідності до положень кримінального процесуального права та Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність.
Отже, приймаючи рішення про обрання обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинувачених, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2020 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , за ч. 2 ст. 187 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4