КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 16 вересня 2020 року, апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 06 липня 2020 року,

за участі: прокурора представника власника майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора групи прокурорів Офісу Генерального прокурора у кримінальному провадженні - заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, яке належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_5 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування рішення, слідчий суддя зазначив про наявність підстав для накладення арешту на згадане майно з метою конфіскації майна як виду покарання, зважаючи на те, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України та у випадку визнання його вини, суд може призначити додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 06 липня 2020 року та відмовити у задоволенні клопотання прокурора.
Щодо строку на апеляційне оскарження, то автор апеляційної скарги зазначає, що розгляд клопотання прокурора відбувався за відсутності власника майна та його представника, а копію постановленого рішення останній отримав 31 липня 2020 року.

Власник майна вважає ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою.

Зокрема, зазначає, що слідчий суддя прийшов до помилкового висновку, що наявність у санкції ч. 3 ст. 212 КК України додаткового покарання у виді конфіскації майна є безумовною підставою призначення даного покарання за умови доведеності вини. Зауважує, що повідомлення про підозру не містить вказівки на корисливий мотив вчинення кримінального правопорушення, не зазначено про одержання підозрюваним для себе матеріальних благ і майнових прав, уникнення особисто підозрюваним матеріальних витрат і обов`язків або досягнення ним власної матеріальної вигоди.

Також, стверджує про необґрунтованість пред`явленої йому підозри, і відповідно відсутність підстав для кваліфікації діянь за ч. 3 ст. 212 КК України.

Вважає, що прокурором не доведено, а слідчим суддею не встановлено обставин про приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження згаданого майна, та можливість таких ризиків.

Крім того, власник майна стверджує, що накладений арешт на майно суттєво обмежує його право власності та тягне за собою негативні наслідки арешту майна для нього, оскільки позбавляє повноцінної можливості володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, виступ прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити в силі ухвалу слідчого судді, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою, зокрема, забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що слідчий суддя при розгляді клопотання прокурора дотримався вищевказаних вимог закону, перевіривши при цьому наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, наявність ризиків та доведеність обставин, передбачених ст.ст. 132, 170 КПК України, таким чином, взявши до уваги усі обставини, які у відповідності до ст. 173 КПК України повинні враховуватися при вирішенні питання про арешт майна.
Так, з матеріалів судового провадження вбачається, що Слідчим управлінням Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості якого 25 листопада 2016 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000057, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.
02 липня 2020 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у тому, що він будучи службовою особою підприємства, умисно ухилився від сплати податків, що входять в систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України, санкція якого передбачає обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Вказана позиція відображена, зокрема й в рішенні Суду від 30 серпня 1990 року у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства».

Як убачається з матеріалів провадження, наданих слідчому судді, які обґрунтовують клопотання, зазначені у клопотанні прокурора обставини підозри ОСОБА_5 могли мати місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних та доказами. Тобто існують обґрунтовані підстави підозрювати ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.

Наведене нівелює доводи власника майна щодо пред`явлення йому необґрунтованої підозри у вчиненні згаданого кримінального правопорушення.

Крім того, на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, то на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише можна визначити, що причетність ОСОБА_5 до скоєння кримінального правопорушення, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування слідчим суддею відносно нього такого обмежувального заходу, як арешт майна.
Зважаючи на вищевикладене у сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, у даному випадку накладаючи арешт на майно належне ОСОБА_5 , діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи власника майна стосовно незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Доводи ОСОБА_5 про відсутність підстав для кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 212 КК України, не є предметом розгляду у даному судовому засіданні, проте підлягають перевірці під час досудового розслідування.

Крім того, колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на згадане майно належне ОСОБА_5 , врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга власника майна, навіть з урахуванням усіх викладених в ній доводів, задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладених обставин, керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 06 липня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора групи прокурорів Офісу Генерального прокурора у кримінальному провадженні - заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, яке належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_5 , а саме: квартиру АДРЕСА_3 ; житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_9 ОСОБА_3

Унікальний номер справи 760/14506/20 Справа №11-сс/824/4232/2020 Категорія: ст.170 КПК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_10 Доповідач: ОСОБА_1