КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року про продовження строку тримання його під вартою до 07.09.2020 року включно, -

В С Т А Н О В И Л А:

Дарницьким районним судом м. Києва розглядається кримінальне провадження №0010044 стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.07.2020 року обвинуваченому ОСОБА_6 та іншим обвинуваченим продовжено строк тримання під вартою на 60 діб, тобто до 07 вересня 2020 року включно та залишено без зміни раніше визначений розмір застави.

На вказане судове рішення обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року в частині продовження йому строку тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 посилається на порушення судом першої інстанції вимог ст. 183, 177, 199 КПК України та положень викладених в судових актах Європейського суду з прав людини, оскільки під час вирішення питання продовження обвинуваченим строку дії тримання під вартою, який є винятковим, найсуворішим видом запобіжного заходу, судом повністю проігноровані переконливі доводи сторони захисту щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. При цьому стороною обвинувачення не доведено, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові обставини.
Також апелянт зазначає, що при вирішенні питання щодо продовження йому строку тримання під вартою суд першої інстанції не врахував, що він має постійне місце проживання, наявність у нього на утриманні хворої матері, яка є пенсіонером по інвалідності, хворіє на гематологічну хворобу і потребує постійного догляду та допомоги.
Крім цього вказує, що у даному кримінальному провадженні обґрунтованість підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, з точки зору фактичних обставин і правової кваліфікації інкримінованих йому діянь, ґрунтується виключно на припущеннях, а обвинувачення не підтверджено жодними доказами.

На переконання апелянта, оскаржуване рішення щодо продовження строку тримання його під вартою не містить чіткого визначення законодавчих підстав та досліджених під час судового розгляду обставин, з урахуванням особи винного та інших обставин справи.

Клопотання про участь в апеляційному розгляді обвинувачений ОСОБА_6 не подавав, його захисник був належним чином повідомлений про час і місце апеляційного розгляду, проте в судове засідання не з`явився, про причини свого неприбуття не повідомив, а тому колегія суддів вважає розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_6 без участі останніх.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка заперечувала проти поданої обвинуваченим апеляційної скарги, перевіривши матеріали контрольного провадження №753/5437/18 та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції Україн (є неконституційним), положення ч.2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в судді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч.2 ст. 331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Європейський Суд з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» зазначив, що продовжуване утримання особи під вартою може бути виправдане у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

Таким чином, при позбавленні особи волі та продовженні такого заходу забезпечення суд повинен враховувати особливості конкретної справи, в якій необхідне тривале утримання особи під вартою у зв`язку з привалюванням суспільного інтересу та безпеки суспільства над правилом поваги до особистої свободи особи.

Під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, зокрема обвинуваченому ОСОБА_6 , суд, з посиланням на положення ч.2 ст. 177 КПК України, зазначив, що ризиками, які свідчать про доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є наявність обґрунтованих підстав вважати, що перебуваючи на волі, останній може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та продовжувати злочинну діяльність у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, оскільки відсутні інші джерела доходів.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає його особі, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 іншого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, про що ставиться питання в поданій обвинуваченим апеляційній скарзі, оскільки такий запобіжний захід не забезпечить належної поведінки обвинуваченого під час розгляду даного кримінального провадження.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Отже, приймаючи до уваги тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, має високий ступінь суспільної небезпеки та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 10 років з конфіскацією майна, а також дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який офіційно не працевлаштований, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, що суд оцінює у сукупності з іншими наведеними вище даними, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки відсутні підстави вважати, що інший (менш суворий) запобіжний захід, може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також його твердження, що стороною обвинувачення не доведено, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові обставини, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки при вирішенні судом питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою було встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують його подальше тримання під вартою та встановлена наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а посилання апелянта на ту обставину, що у нього на утриманні перебуває його матір, яка хворіє на гематологічну хворобу і потребує постійного догляду, не може бути безумовною підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Що стосується посилання ОСОБА_6 на те, що висунута йому у даному кримінальному провадженні підозра ґрунтується виключно на припущеннях, а обвинувачення не підтверджено жодними доказами, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що вимога обґрунтованої підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного/обвинуваченого з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Крім того, переглядаючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого особі обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також до вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні інкримінованих їй злочинів.

За викладеним, ухвала Дарницького районного суду м. Києва від 10.07.2020 року щодо продовження, зокрема обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою до 07 вересня 2020 року включно винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування та зміни йому запобіжного заходу на домашній арешт, про що ставиться питання в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 .

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 10 липня 2020 року, якою зокрема обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 07 вересня 2020 року включно без зміни.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3