Справа № № 585/4398/19
Номер провадження 1-в/585/23/20
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И
14 грудня 2020 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ромни в режимі відеоконференцзв`язку клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , 1975 року народження, який відбуває покарання в Державній установі «Роменська виправна колонія (№ 56)»,

про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`який вид покарання , -

В С Т А Н О В И В:
1. 22.11.2019 року до суду звернувся адвокат ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 з клопотанням в порядку ч. 1 та ч. 2 ст. 539 КПК України про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким та призначення певного строку покарання.
2. Своє клопотання мотивує тим, що ОСОБА_5 є засудженим до довічного позбавлення волі. Подальше своє тримання під вартою вважає таким, що порушує ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. У клопотанні посилався на те, що прогрес у напрямку виправлення, який зробив засуджений ОСОБА_5 , відбутого покарання, а також зміни, яких останній зазнав, призводять до невиправданості його подальшого позбавлення волі, адже, для цього відсутні обгрунтовані підстави. Отже, вважає, що у відповідності до практики Європейського суду з прав людини, якщо для продовження довічного ув`язнення більше немає обґрунтованих пенологічних підстав, то її подальше тримання в установі виконання покарань суперечитиме ст. 3 Конвенції, та, відповідно ст. 28 Конституції України. Зазначає, що ОСОБА_5 , як засуджений до довічного позбавлення волі, має право знати, за яких умов може бути переглянуто його покарання на більш м`яке. Більше того, він має право знати чіткі критерії для такого перегляду. Він не повинен чекати «невизначену кількість років» до того, як зможе порушувати питання щодо невідповідності його довічного покарання згаданим вимогам ст. 3 Конвенції щодо довічного покарання. Звертає увагу, що існуюча у ч. 2 ст. 87 КК України норма про можливість застосування до нього помилування після відбуття 20 років покарання не задовольняє вищезазначені вимоги ст. 3 Конвенції. Просить взяти до уваги, що український порядок помилування, так само не вимагає від президента мотивувати рішення про відмову у помилуванні, оскільки нею було подано клопотання про помилування до президента України у травні 2019 року, по якому ОСОБА_5 отримував відмову. Також Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для задоволення вимог ст. 3 Конвенції. Для задоволення вимог ст. 3 Конвенції довічне покарання має бути «зменшуваним». Щоб встановити, чи було таке покарання «зменшуваним», має існувати перспектива звільнення від довічного позбавлення волі, яке має бути не тільки «де юре», а й «де факто» реалістичною. У будь якому разі, встановлення «де факто» реалістичності такої перспективи має враховуватися статистика звільнення від довічного покарання. Крім того, вважає, що дане клопотання має бути задоволено також на підставі ст. 28 Конституції України. Зазначив, що ст. 28 Конституції України, яка передбачає заборону катувань, жорсткого, нелюдського або такого, що принижують його гідність, поводження, - має тлумачитись у світлі вказаних рішень Європейського суду з прав людини щодо кореспондуючої ст. 3 Конвенції. Відсутність у Кримінальному кодексі та у Кримінально процесуальному кодексі України механізму дострокового звільнення від довічного позбавлення волі чи його заміни більш мяким, не вважає перешкодою, оскільки така відсутність не узгоджується із Конституцією України, Конвенцією та практикою Європейського Суду України, які мають застосовуватись безпосередньо, як такі, що мають вищу юридичну силу. Тому просив замінити покарання у вигляді довічного позбавлення волі на строкове покарання.
3. Засуджений ОСОБА_5 клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених ним у клопотанні.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 підтримав клопотання та просив його задовольнити з підстав, викладених в ньому.
У судовому засіданні прокурор в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 просив відмовити. Зазначив, що на його думку, заявлене клопотання безпідставне та необґрунтоване. Зазначив, що в Україні відсутній Закон з приводу заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

4. Суд, вислухавши пояснення захисника, засудженого, прокурора, ознайомившись з матеріалами справи та матеріалами особової справи засудженого, прийшов до наступних висновків.
5. Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 року ОСОБА_5 засуджений за ст. ст. 69, 93 п.п. «а», «г», «і» ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 222 КК України і йому призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного суду України від 29.10.2002 року вирок Апеляційного суду Черкаської області від 14.06.2002 року щодо засудженого ОСОБА_5 залишено без змін.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_5 рахується з 22.12.1999 року. Вирок суду набрав законної сили 14 липня 2009 року.

ОСОБА_5 відбуває покарання в ДУ «Роменська ВК №56» (с. Перехрестівка, Роменського району, Сумської обл.).

З клопотання Всеукраїнської спілки громадських організацій «Конгрес ромен України» від 10 листопада 2019 року, останні просять переглянути покарання ОСОБА_5 шляхом звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким і гарантують, у випадку його звільнення, здійснювати супровід адаптації засудженого до життя в суспільстві. (а. с. 8-10).

З характеристики, наданої ДУ «Роменська ВК № 56» на засудженого ОСОБА_5 , вбачається, що за час відбування покарання засуджений ОСОБА_5 характеризується посередньо, до дисциплінарної відповідальності притягувався 14 раз, стягнення погашені або зняті у встановленому законом порядку; з метою стимулювання законослухняної поведінки заохочувався два рази; на основному виробництві установи не працевлаштований у зв`язку з обмеженістю робочих місць на секторі для тримання чоловіків засуджених до довічного позбавлення волі (а. с. 16 - 17).

З довідки Уманського районного відділу державної виконавчої служби у Черкаській області від 19.08.2019 року згідно бази даних АСВП на примусовому виконанні у відділі виконавчих проваджень, за якими боржником є ОСОБА_5 , станом на 19.08.2019 року не перебувало і не перебуває (а. с. 18).

Згідно висновку судово психологічного експерта № 483 від 01.09.2020 року 1, 4, 5 у ОСОБА_5 визначається нормативний рівень функціонування інтелектуально мнестичної сфери, ознаки певної педагогічної занедбаності періоду шкільного навчання. В особистісній сфері: активність, екстравертованість, вибіркова комунікабельність, гнучкість і диференційованість у контактах, демонстративність поведінки (прагнення справити потрібне враження, підкреслення соціально позитивної спрямованості, демонстрація своєї конформності щодо актуально значущого авторитету); емоційна врівноваженість, ситуаційна лабільність, переважання позитивного настрою, достатній самоконтроль, організованість, акуратність, наполегливість у суб`єктивно значущих сферах, самостійність поведінки, прагматичність настанов. Мотиваційна сфера особистості ОСОБА_5 наразі характеризується фіксованістю на проблемі звільнення, свідомим дотриманням соціальних вимог, демонстрацією соціально позитивної спрямованості. В наданих характеризуючих матеріалах ОСОБА_5 описаний в хронологічній динаміці після 2017 року як більш стриманий, диференційований , коректний у поводженні з оточуючими, залишається в описаннях «хитрим та скритним», «компромісно пристосовується до умов перебування» з врахуванням своїх інтересів, що є свідомими адаптивними змінами поведінки для самого засудженого та адміністрації колонії. Питання ухвали суду щодо позитивності або негативності особистісних змін носить нечіткий характер у зв`язку з відносністю даних понять. Соціальна позитивність негативність є морально етичною категорією, її оцінка виходить за межі компетентності експертів. Визначення доцільності подальшого утримання засудженого в умовах ізоляції від суспільства не входить у компетенцію експертів. Формулювання питання щодо вставання засудженого «на шлях виправлення» не входить у компетенцію експертів.

6. Вирішуючи клопотання засудженого суд виходить з наступних норм права.

Згідно ч.2 ст.4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

За злочини, передбачені ст. ст. 69, 93 п.п. «а», «г», «і» ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 222 КК України, передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Статтею ст. 64 ч. 1 КК України визначено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк. При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України особам, які відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати не відбутого строку покарання, призначеного вироком.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст. 82 КК України може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

При розгляді клопотання засудженого суд виходить з вимог ч.1 ст.82 КК України, якою передбачена лише можливість заміни більш м`яким покаранням, покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк. Така заміна до призначеного судом покарання у вигляді довічного позбавлення волі не передбачена. А відповідно до вимог ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (КПК України). Відповідно до ч.1 ст.9КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Тобто, враховуючи сферу дії принципу диспозитивності, процесуальний закон чітко зазначає у який спосіб суд, слідчий суддя вирішують питання. Таким чином, суд має вирішувати питання, які віднесені до його повноважень процесуальним законом і саме в спосіб, передбачений процесуальними нормами. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
Законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Детальний механізм помилування визначений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015.
7. Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України, на даний час поки що передбачено лише можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, і такою можливістю ОСОБА_5 скористався. Суд погоджується з доводами засудженого ОСОБА_5 , що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі без альтернативи його перегляду не відповідає принципам Конвенції про права людини, оскільки про це зазначив Європейський Суд у своєму рішенні «Петухов проти України № 2». Однак, на даний час ні Кримінальний кодекс України, ні Кримінально процесуальний кодекс України, не передбачає такої процедури і не надає право суду замінити довічне позбавлення волі призначене засудженому на інший вид покарання, з підстав, що таке покарання не відповідає ст. 28 Конституції України та/або у випадку, коли процедура помилування є неефективною.
Стосовно посилання засудженого ОСОБА_5 на порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України № 2» та в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно - дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, то з цього приводу суд зазначає, що Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов, з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання. Європейський Суд поклав обов`язок на державу відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб засуджених до довічного позбавлення волі, поклавши це на відповідні органи. А тому до часу поки законодавець не покладе вирішення питання перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі на судову гілку влади, вирішення цього питання лежить за межами повноважень суду.

З огляду на те, що суд не має законодавчого права вирішувати питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на інший вид покарання, в тому числі на визначення покарання на певний строк, то питання чи змінилась особа засудженого ОСОБА_5 за час відбуття ним покарання, чи став він на шлях виправлення і чи потребує він подальшого утримання в умовах ізоляції від суспільства, судом не оцінюється, оскільки це не матиме жодного результату для вирішення заявленого ним клопотання.

Крім того, суд зазначає, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку національного суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.
За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, в задоволенні клопотання ОСОБА_5 слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 376, 537, 539 КПК України, Суд,-

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , 1975 року народження, який відбуває покарання в Державній установі «Роменська виправна колонія (№ 56)», про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`який вид покарання, - відмовити в повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 7 днів з дня оголошення ухвали суду, засудженим - з дня отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали проголошено 17 грудня 2020 року.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1