Справа № 345/68/20
Провадження № 11-кп/4808/411/20
Категорія ч. 3 ст. 185 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальні провадження №0001515 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06.07.2020 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Успенський, Республіки Комі, Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , освіта середня, який не працює, не одружений, раніше судимий, востаннє 07.12.2011 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за ч. 1 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України, до 5 років позбавлення волі, громадянина України, за ч. 3 ст. 185 КК України,-

визнано винуватим та засуджено за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

з участю: прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить змінити вирок суду в частині призначення йому покарання. Вважає, що суд обрав занадто суворе покарання, без врахування того, що він визнав свою вину у повному обсязі та щиросердно розкаявся у скоєному. Просить обрати відносно нього більш м`яке покарання.

Судом встановлено, що в період часу з 05.10.2019 року по 07-30 годин 06.10.2019 року ОСОБА_6 знаходився у АДРЕСА_2 , де на території домогосподарства побачив гаражне приміщення. В цей час у ОСОБА_6 виник умисел проникнути у вказане гаражне приміщення з метою вчинення крадіжки чужого майна.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки і свідомо бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, повторно, з метою особистого збагачення, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом пошкодження та відважування дверцят вхідних дверей гаражу, незаконно проник у приміщення, звідки таємно викрав бензопилу марки «ROYAL» Einhell MKS35/35 вартістю 1600 грн., ланцюгову електропилу марки «Парма-М», 2 кВт, вартістю 1 450 грн., електричний лобзик марки «Союз» ЛБС-4065 OR-UK 121217/15013, вартістю 435 грн., дриль електро марки «BAUTEC» BSM 1200Е, вартістю 525 грн., зварювальний апарат німецького виробництва вартістю 700 грн.

З викраденим майном ОСОБА_6 вийшов із приміщення і в подальшому розпорядився викраденим на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 вчинив таємне викрадення майна потерпілого ОСОБА_9 на загальну суму 4 710 грн.

В судове засідання не з`явився обвинувачений ОСОБА_6 , про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, відповідно до витягу Укрпошти, повідомлення вручено особисто, що не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду у його відсутність, згідно приписів ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заяв про відкладання судового розгляду або поважної причини неявки ОСОБА_6 , не надано.

Під час апеляційного розгляду:

-захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити їх, вирок суду в частині призначеного покарання змінити;

-прокурор заперечував з приводу доводів апеляційної скарги, просив вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, вирок суду залишити без змін, за таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

З вироку суду вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому органом досудового розслідуванням кримінальному правопорушенні, погодився з кваліфікацією вчиненого ним діяння, а прокурор та потерпілий не висловили жодних заперечень щодо встановлених обставин та в частині необхідності дослідження доказів у повному обсязі, тобто поданих на підтвердження події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, що дало прав суду визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорюються, та провести судовий розгляд відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись лише допитом обвинуваченого та дослідження даних, що характеризують його особу.

Оскільки фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікація злочинних дій ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, ніким не оспорюється, то вказані обставини в апеляційному порядку не перевіряються.

Зі змісту апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 вбачається, що апелянт не згоден із обраним суддею видом та розміром покарання внаслідок суворості, проте, на думку колегії суддів, вказані доводи апелянта не є слушними, з наступних підстав.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, дотримався вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що відноситься до категорії тяжкого злочину, встановив обставини, що пом`якшують покарання: повне визнання вини та щире каяття обвинуваченого, та врахував відсутність обтяжують покарання обставин.

Суд першої інстанції також дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.п. 46-47); з характеристики з місця проживання вбачаються, особи з якими мешкав ОСОБА_6 , - братом та батьком, а також те, що на час складання характеристики, ОСОБА_6 перебував в місцях позбавлення волі (а.п. 49).

Під час обрання покарання, суд першої інстанції врахував й молодий вік ОСОБА_6 .

Також судом першої інстанції, було враховано й те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини (а.п. 43-45), і знову вчинив умисний корисливий злочин проти власності, що, на думку колегії суддів, не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві.

Виходячи з наведеного вище, на переконання колегії суддів, суду першої інстанції зробив правильні висновки в тій частині, що ОСОБА_6 належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим ОСОБА_6 можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_6 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, узгоджується з вимогами ст. 65 КК України, відповідає меті покарання, відповідно до приписів ст. 50 КК України.

Залишаючи вирок суду першої інстанції в частині покарання без змін, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, а саме у висновки суду у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року), згідно яких «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 року) Європейський Суд з прав людини наголошував, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався наведених вимог як національного, так й міжнародного законодавства.

При цьому, суд першої інстанції приймав рішення виходячи з одночасним врахуванням як принципу індивідуалізації покарання, так й поведінки обвинуваченого до вчиненого ним діяння, та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення та перевиховання ОСОБА_6 без його ізоляції від суспільства.

Доводи на які посилається апелянт як на підставу зменшення обраного судом першої інстанції йому розміру покарання, зокрема на повне визнання ним вини та щире каяття, були враховані судом першої інстанції під час прийняття рішення та, у сукупності з іншими відомостями, що характеризують останнього, не спростовують висновків суду щодо обрання ОСОБА_6 саме покарання у виді позбавлення волі.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що призначене судом першої інстанції покарання, відповідає як принципу співрозмірності конкретного злочинного діяння з обраним покаранням, так й узгоджується з принципом справедливості, виходячи з фактичних обставин вчиненого злочину.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо суворості призначеного покарання є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а призначене покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 , а також попередження нових злочинів, та підстав для його пом`якшення колегією суддів не вбачається.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновок, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06.07.2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4