Справа № 183/6099/16
№ 1-кп/183/38/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

провівши в залі Новомосковського міськрайонного судовий розгляд на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000115, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Носівка Чернігівської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, працюючого ЖЕО № 2 м.Бровари, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,-

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

в присутності обвинуваченого ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 18 березня 2015 року № 68 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 , наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 10 квітня 2015 року № 90 солдата ОСОБА_3 та призначено на посаду навідника оператора 1 парашутно-десантного відділення 2 парашутно-десантного взводу 2 парашутно-десантної роти 1 парашутно-десантного взводу військової частини полова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, а у відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 20.01.2015 року, в Україні діє особливий період.

Солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 9,11,16, 127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обв`язку.

19 жовтня 2015 року ОСОБА_3 , діючи всупереч наведених вище вимог Статуту, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

28 жовтня 2016 року солдат ОСОБА_3 добровільно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та заявив про себе.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду військовослужбовцем (крім строкової служби).

Обвинувачений в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України, визнав у повному обсязі, обставини вчиненого кримінального правопорушення ним не оспрювалися, надав показання про те, що самовільно військову частину він залишив після того, як йому запропонували укласти контракт на проходження військової служби на посаді, яка передбачає повну матеріальну відповідальність за збереження майна, якого фактично йому не було передано. Оскільки його почали примушувати брати на себе відповідальність за збереження майна, а укладення контракту було не можливим через відсутність паспорту, від дійсно самовільно залишив військову частину та не повернувся до 28 жовтня 2016 року.

В судовому засіданні обвинувачений не оспорював обставини, при яких ним скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає не доцільним досліджувати докази, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч.3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

На підтвердження встановлених в судовому засіданні обставин, судом були досліджені матеріали кримінального провадження, а саме матеріали, що підтверджують статус військовослужбовця на момент вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду військовослужбовцем (крім строкової служби).

При призначенні покарання ОСОБА_3 суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, тяжкість якого обумовлена особливим періодом, що діяла на території України на момент вчинення злочину.

Також суд враховує особу обвинуваченого, який раніше не був судимим, посередньо характеризується за місцем служби, на обліку у лікарів нарколога, психіатра, фтизіатра не перебуває, займається суспільно-корисною працею, має постійне місце проживання.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставин, що пом`якшують покарання судом не встановлено.

При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, бажанням виправити ситуацію, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

У відповідності до ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, реальне позбавлення волі обвинуваченого на певний термін буде достатнім для його виправлення, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.4 ст. 407 КК України.

Між тим, з урахуванням характеру скоєного злочину та його наслідків, з урахуванням особи обвинуваченого, його ставлення до скоєного та реального усвідомлення про наслідки скоєного кримінального правопорушення, суд дійшов до переконання, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання у виді позбавленні волі, ОСОБА_3 , у відповідності до вимог ст. 75 КК України, може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Обраний відносно ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, - скасувати, звільнивши його з-під варти з зали суду негайно.

Зарахувати в строк відбування покарання строк тримання обвинуваченого під вартою в період з 05 серпня 2020 року по 13 серпня 2020 року включно.

Копію вироку вручити обвинуваченому негайно.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1 .