Справа № 465/4283/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/907/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року у м.Львові.
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Франківського районного суду м. Львова від 27.07.2020 року про накладення арешту на майно,

з участю прокурора ОСОБА_9
адвоката ОСОБА_6 ,
власників майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою слідчого судді Франківського районного суду м.Львова від 27.07.2020 року задоволено клопотання прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001270 від 26.06.2020 року та накладено арешт на: нежитлові приміщення загальною площею 195.6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 4607007, що перебувають у приватній спільній частковій власності (76/100), ОСОБА_7 та у приватній спільній частковій власності (24/100), ОСОБА_8 .. Заборонено на термін накладення арешту ОСОБА_7 , ОСОБА_8 використання вказаних об`єктів нерухомого майна для будь-яких цілей.
Адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу на вказану ухвалу слідчого судді, в якій просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

У своїх доводах на підтвердження апеляційних вимог адвокат зазначає, що під час накладення арешту на майно не було враховано розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки накладеного арешту для ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , тобто приводить до порушення права власності. Також апелянт зазначає, що клопотання прокурора не відповідає вимогам ч.2 ст.172 КПК України, а саме прокурор не обґрунтував ризики, яким має запобігти арешт, та в ухвалі слідчого судді не вказано на який строк накладено арешт.

З огляду на наведене апелянт вважає безпідставним рішення слідчого судді про задоволення клопотання про накладення арешту на майно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ..

При апеляційному розгляді адвокат ОСОБА_6 , та власники майна ОСОБА_7 і ОСОБА_8 підтримали подану апеляційну скаргу, вважають ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою, та в засіданні навели аналогічні доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Прокурор вважає ухвалу слідчого судді є законною та обґрунтованою, і таку слід залишити в законній силі.

Заслухавши доповідача та пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали клопотання і доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до наступних висновків.
Згідно ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.
Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 КПК України.
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Судом апеляційної інстанції беруться до уваги покликання апелянта про те, що під час накладення арешту на майно не було враховано розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки накладеного арешту для ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , тобто приводить до порушення права власності, в якому здійснюється підприємницька діяльність з використанням найманої праці інших людей, та слідчий суддя задовольняючи клопотання прокурора та забороняючи фактично ведення господарської діяльності перебрав на себе не притаманні для суду кримінальної юрисдикції повноваження, які не передбачені КПК України при здійсненні судового контролю під час досудового розслідування.

При цьому, слідчий суддя накладаючи арешт шляхом заборони ОСОБА_7 , ОСОБА_8 використання вказаних об`єктів нерухомого майна для будь-яких цілей, не врахував вимоги ч.1 ст.170 КПК України, де передбачено лише можливим позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.
Крім того, на підтвердження необґрунтованості клопотання прокурора є відсутність у додатку до клопотання постанови органу досудового розслідування (слідчого або прокурора) про визнання вищевказаного нерухомого майна речовим доказом. Отже, покликаючись в ухвалі про накладення арешту на майно на наявність постанови про визнання цього майна речовим доказом, слідчий суддя не мав даної постанови, а також не вказав реквізити такої, а саме коли така постанова ухвалена та якою процесуальною особою (слідчим чи прокурором).
При апеляційному розгляді прокурор також не зміг надати колегії суддів постанови ограну досудового розслідування про визнання вказаного нерухомого майна речовим доказом, що викликає обґрунтовані сумніви у існуванні такої постанови.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що клопотання прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_9 є необґрунтованим та відповідає вимогам закону, а слідчий суддя безпідставно його задоволив наклавши арешт шляхом заборони використання вказаних об`єктів нерухомого майна для будь-яких цілей, оскільки таке суперечить завданню накладення арешту на майно в кримінальному провадженні.
Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до обґрунтованого переконання про те, що оскаржувану ухвалу слідчого судді слід скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Франківського районного суду м.Львова від 27.07.2020 року про накладення арешту на майно: нежитлові приміщення загальною площею 195.6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати.
В задоволенні клопотання прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001270 від 26.06.2020 року, а саме на нежитлові приміщення загальною площею 195.6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , відмовити.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: