Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/79/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 187 (86, 86-1, 142) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2020 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисників-адвокатів - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

законних представників - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000663 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_16 в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_8 в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_14 , захисника ОСОБА_7 в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_15 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16.10.2019 року, яким:

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, українця, громадянина України, маючого базову середню освіту, неодруженого, дітей на утриманні не маючого, непрацюючого, учня І курсу Центральноукраїнського вищого професійного училища ім. М. Федоровського, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі без конфіскації майна.
ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Олександрівна, Маловисківського району, Кіровоградської області, українця, громадянина України, маючого базову середню освіту, неодруженого, дітей на утриманні не маючого, непрацюючого, учня І курсу Центральноукраїнського вищого професійного училища ім. М. Федоровського, за професією «Зварник», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі без конфіскації майна.
ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Малопомічна, Новоукраїнського району, Кіровоградської області, українця, громадянина України, маючого базову середню освіту, неодруженого, дітей на утриманні не маючого, непрацюючого, учня І курсу Центральноукраїнського вищого професійного училища ім. М. Федоровського, за професією «Зварник», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі без конфіскації майна.
Стягнуто з ОСОБА_13 , а у випадку недостатності коштів у неповнолітнього з його законного представника ОСОБА_10 на користь держави 1048 грн. 67 коп. судових витрат за проведення судових експертиз.
Стягнуто з ОСОБА_15 , а у випадку недостатності коштів у неповнолітнього з його законного представника ОСОБА_11 на користь держави 1048 грн. 67 коп. судових витрат за проведення судових експертиз.
Стягнуто з ОСОБА_14 , а у випадку недостатності коштів у неповнолітнього з його законного представника ОСОБА_12 на користь держави 1048 грн. 67 коп. судових витрат за проведення судових експертиз.
Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази,

ВСТАНОВИВ:
Згідно з вироком суду першої інстанції неповнолітні: ОСОБА_13 , ОСОБА_15 . ОСОБА_14 визнані винуватими та засуджені за те, що вони вчинили напад, з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб за наступних обставин.

25.01.2019 року близько 14.00 год., у неповнолітнього ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 спільно з неповнолітнім ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітнім ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які достовірно знали, що 25.01.2019 потерпілий ОСОБА_17 отримав стипендію в розмірі 1164,00 гривень, винник умисел спрямований на напад з метою заволодіння майном, яке належить потерпілому ОСОБА_17 , поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи умисно та цілеспрямовано, переслідуючи мету власної наживи, неповнолітній ОСОБА_13 , спільно з неповнолітнім ОСОБА_15 та неповнолітнім ОСОБА_14 , заздалегідь розподіливши між собою ролі, внаслідок чого, неповнолітній ОСОБА_13 , об 14.00 годині, 25.01.2019 року, зустрівся з потерпілим ОСОБА_17 , та направився разом з ним, до супермаркету «Епіцентр», що розташований за адресою: м. Кропивницький, вул. Космонавта Попова, 8, де ОСОБА_13 запропонував потерпілому ОСОБА_17 переглянути баланс на належній йому банківській картці «Укргазбанк». Переконавшись в тому, що на належній потерпілому банківській картці «Укргазбанк» є грошові кошти в розмірі 1172,44 гривень, неповнолітній ОСОБА_13 , продовжуючи свій злочинний умисел, та виконуючи заздалегідь сплановані злочинні дії, запропонував потерпілому піти до приміщення недобудови, яка розташована поруч з супермаркетом «Епіцентр», біля будинку АДРЕСА_5 .

Перебуваючи в приміщенні недобудови, що розташована за вищевказаною адресою, до потерпілого ОСОБА_17 та неповнолітнього ОСОБА_13 , підійшли неповнолітній ОСОБА_14 та неповнолітній ОСОБА_15 , які сховали свої обличчя за допомогою шарфу, а на голові були шапки та капюшони від курток, з метою, не бути викритим потерпілим ОСОБА_17 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння майном потерпілого, неповнолітній ОСОБА_15 , дістав з кишені куртки заздалегідь підготовлений предмет ззовні схожий на ніж, з рукояткою чорного кольору, та направляючи ніж в напрямку потерпілого ОСОБА_17 , тим самим погрожуючи застосуванням насильства небезпечного для життя та здоров`я, наказав потерпілому та неповнолітньому ОСОБА_13 , повернутись обличчям до стіни, що останні і зробили. Після цього продовжуючи свої злочинні дії, які були заздалегідь сплановані, діючи умисно та цілеспрямовано, неповнолітній ОСОБА_15 , притиснув лезо ножа, який тримав в правій руці, до спини потерпілого ОСОБА_17 , та почав здійснювати обшук його кишень, внаслідок чого, з кишені кітелю, в який був одягнений потерпілий ОСОБА_17 , неповнолітній ОСОБА_15 , дістав банківську картку «Укргазбанк», паспорт громадянина України та ідентифікаційний код платника податків видані на ім`я ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та мобільний телефон марки «LG 870» типу сенсорний, чорного кольору, імеі: НОМЕР_1 , вартість якого згідно висновку судової товарознавчої експертизи № 144 від 13.02.2019 року складає 428,00 гривень. В цей час неповнолітній ОСОБА_14 , виконуючи дії, які заздалегідь були обумовлені між ними, з метою не бути викритим потерпілим, наказав ОСОБА_13 також стати обличчям до стіни, та почав здійснювати обшук його речей, внаслідок чого, забрав рюкзак належний останньому, в якому знаходились його особисті речі.

Продовжуючи свій злочинний умисел направлений на незаконне заволодіння чужим майном, неповнолітній ОСОБА_15 , запитав у потерпілого ПІН-код до вказаної картки, на що останній злякавшись за своє життя та здоров`я, розуміючи реальну погрозу з боку ОСОБА_15 та ОСОБА_14 повідомив ПІН-код, вказавши цифри «4614». Виконавши всі дії, які були заздалегідь обумовлені між неповнолітнім ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та неповнолітнім ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , зникли з місця вчиненого кримінального правопорушення, разом з майном, яке належить потерпілому та ОСОБА_13 .

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння майном належне потерпілому ОСОБА_17 , неповнолітній ОСОБА_13 спільно з неповнолітнім ОСОБА_15 та неповнолітнім ОСОБА_14 , через деякий час зустрілись, в обумовленому заздалегідь місці та направились до приміщення супермаркету «Епіцентр», що по вул. Космонавта Попова, 8, в м. Кропивницький, де здійснили зняття грошових коштів з банківської картки «Укргазбанк», яка належить потерпілому, в сумі 1150 гривень, які порівну розподілили між собою.

Таким чином, злочинними діями неповнолітнього ОСОБА_15 , спільно з неповнолітнім ОСОБА_14 та неповнолітнім ОСОБА_13 , було спричинено матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_17 на загальну суму 1578 гривень.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_14 подала апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи кваліфікації кримінального правопорушення інкримінованого ОСОБА_14 , просить оскаржуваний вирок змінити в частині призначення покарання неповнолітньому ОСОБА_14 , призначивши йому покарання з застосуванням ст.69,75,104 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при ухваленні вироку було залишено поза увагою ряд пом`якшуючих обставин, а саме, ОСОБА_14 вперше вчинив злочин будучи неповнолітнім, до цього часу до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, повністю визнав свою вину, щиро покаявся, активно сприяв розкриттю злочину, має позитивну характеристику та вважається таким, що раніше не судимий. Крім того, вчинення даного злочину не потягло за собою тяжких наслідків та цивільний позов по справі не заявлявся. При цьому, ОСОБА_14 попросив вибачення у потерпілого і потерпілий його пробачив і просив суворо не карати.

Також, судом першої інстанції не було надано оцінки тому факту, що ОСОБА_14 проживає разом з бабусею та позбавлений батьківської турботи і піклування, що також наклало свій відбиток на особу неповнолітнього.

Проте, призначаючи покарання ОСОБА_14 у виді реального позбавлення волі, суд першої інстанції не зазначив підстав, відповідно до яких суд прийшов до висновку про неможливість виправлення неповнолітнього без ізоляції від суспільства.

На думку захисника, ОСОБА_14 можливо призначити покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, якого буде достатньо для виправлення неповнолітнього.

Захисник адвокат ОСОБА_7 , в своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи кваліфікації кримінального правопорушення інкримінованого ОСОБА_15 , не погоджується з мірою покарання призначеного неповнолітньому обвинуваченому, вважає його занадто суворим та таким, що не відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення. Просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення покарання неповнолітньому ОСОБА_15 , призначивши йому покарання з застосуванням ст.69,75,104 КК України, та звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник зазначає, що на думку захисту судом першої інстанції при ухваленні вироку було залишено поза увагою ряд пом`якшуючих обставин, а саме, ОСОБА_15 вперше вчинив злочин будучи неповнолітнім, до цього часу до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, повністю визнав свою вину, щиро покаявся, активно сприяв розкриттю злочину, має позитивну характеристику та вважається таким, що раніше не судимий. Крім того, вчинення даного злочину не потягло за собою тяжких наслідків та цивільний позов по справі не заявлявся. При цьому, ОСОБА_15 попросив вибачення у потерпілого і потерпілий його пробачив і просив суворо не карати.

В тому числі, судом першої інстанції не враховано показів потерпілого ОСОБА_17 , який просив суд не позбавляти обвинуваченого волі та надати можливість останньому виправитись без ізоляції від суспільства.

Призначаючи покарання ОСОБА_15 у виді реального позбавлення волі, суд першої інстанції не зазначив підстав, відповідно до яких суд прийшов до висновку про неможливість виправлення неповнолітнього без ізоляції від суспільства.

На думку захисника, ОСОБА_15 можливо призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі, якого буде достатньо для виправлення неповнолітнього.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_9 , який діє в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_13 , вважає, що вирок суду першої інстанції в частині обвинуваченого ОСОБА_13 не є законним і підлягає зміні через невірне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність, а також через призначення обвинуваченому покарання, яке за своєю суворістю не відповідає його особі.

Просить вирок суду першої інстанції відносно неповнолітнього ОСОБА_13 змінити шляхом зміни кваліфікації скоєного ним кримінального правопорушення на ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому із застосуванням положень ст. 75 КК України покарання з випробуванням.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що суд помилково кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 187 КК України, в той час як з матеріалів провадження вбачається, що його дії підпадають під кваліфікації за іншою, менш тяжкою статтею, а саме за ч. 2 ст. 186 КК України.

Так, при кваліфікації дій усіх трьох обвинувачених, включаючи ОСОБА_13 , суд першої інстанції виходив з того, що злочин скоєно ними за попередньою змовою групою осіб, при цьому ця змова полягала у заволодінні майном потерпілого із погрозою застосування відносно потерпілого насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого. Згідно матеріалів провадження в якості джерела застосування такого насильства виступає ніж, який в ході нападу застосовував обвинувачений ОСОБА_15 .

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КК України вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб передбачає наявність досягнення між співучасниками домовленості про спільне вчинення злочину до його початку, тобто до виконання хоча б одним із співучасників діяння, яке передбачене як обов`язковий елемент об`єктивної сторони юридичного складу закінченого злочину. До того ж домовленість щодо змісту діяння має бути конкретизованою настільки, щоб можна було зробити висновок принаймні про вид злочину, який має бути вчинений у співучасті.

Як вбачається з показань усіх трьох обвинувачених, ними було досягнуто домовленості про відкрите заволодіння майном потерпілого, для чого було розподілено відповідні ролі. Згідно своєї ролі обвинувачений ОСОБА_13 мав зображати ще одного потерпілого.

При цьому важливим є те, що на стадії планування злочину та готування до нього обвинувачені не обговорювали можливості застосування до потерпілого насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або навіть погрози застосування до потерпілого такого насильства. Зокрема, обвинуваченими не обговорювалося питання застосування в ході злочину ножа.

Про наявність у нього з собою ножа обвинувачений ОСОБА_15 повідомив обвинуваченому ОСОБА_14 лише тоді, коли вони вже йшли на місце, куди обвинувачений ОСОБА_13 згідно попередньо погодженого плану привів потерпілого. Обвинувачений ОСОБА_13 про цей факт взагалі дізнався лише тоді, коли обвинувачений ОСОБА_15 цей ніж дістав безпосередньо на місця події та продемонстрував його потерпілому. Згоди на такі дії обвинуваченого ОСОБА_15 , обвинувачений ОСОБА_13 не давав.

Захисник звертає увагу на те, що фактично жодних погроз застосування до потерпілого насильства, яке є небезпечним для його життя чи здоров`я, жоден з обвинувачених не висловлював. В якості таких погроз потерпілий сприйняв дії обвинуваченого ОСОБА_15 , вчинені ним без погодження з іншими обвинуваченими, і зокрема з обвинуваченим ОСОБА_13 .

Наведене, особливо зважаючи на приписи ч. 5 ст. 29 КК України, свідчить проте, що дії обвинуваченого ОСОБА_13 помилково кваліфіковано судом, як розбій. Вірною кваліфікацією є грабіж, вчинений за попередньою змовою групою осіб, то тобто ч. 2 ст. 186 КК України, що є менш тяжким злочином, за який передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 4 до 6 років.

Крім того, захисник зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_13 безпідставно не застосував положення ст. 75 КК України, щодо можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_13 від відбування покарання з випробуванням.

При призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_18 , суд першої інстанції вказував, що злочин, скоєний ОСОБА_13 , є тяжким, за місцем проживання ОСОБА_13 характеризується позитивно, є осудним, на обліках у лікарнях не перебуває, раніше не судимий.

В якості обставин, які пом`якшують покарання, суд відносно ОСОБА_13 , визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вивчення злочину будучи неповнолітнім та добровільне відшкодування завданих збитків. Усі ці (чотири) обставини суд врахував як підстави для застосування при визначення міри покарання положень ст. 69 КК України.

Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Також у вироку зазначено, що суд врахував висновок досудової доповіді відділу пробації.

Незважаючи на вказані вище обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для застосування положень ст.ст. 75 та 104 КК України відсутні, а виправлення обвинуваченого ОСОБА_13 можливо виключно у разі реального відбуття ним призначеного судом покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, що буде необхідним для можливого перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Захисник вважає, що така позиція суду першої інстанції є помилковою з огляду на таке.

Так, згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Отже виправлення засудженим та запобігання вчиненню ним нових злочинів є одними з ключових пріоритетних завдань покарання.

В даному провадженні за доручення суду першої інстанції органом пробації відносно обвинуваченого ОСОБА_13 складено відповідну досудову доповідь (т. 3 а.с. 61-62), в якій чітко вказано на низький рівень ризику повторного вчинення обвинуваченим ОСОБА_13 повторного кримінального правопорушення, а також на те, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

З наявний у провадження характеристик вбачається, що обвинувачений ОСОБА_13 характеризується позитивно не лише за місцем проживання, на що вказав суд першої інстанції, а й за місцем навчання (т. 2 а.с. 25, 27), на що суд першої інстанції уваги не звернув та у вироку не відобразив, тобто при призначенні покарання не врахував.

Той факт, що за час, який минув з дня видачі наявних у матеріалах провадження характеристик на обвинуваченого ОСОБА_13 , вони на негативні не змінилися, підтверджується оновленими характеристиками з місця проживання та з місця навчання ОСОБА_13 . Про позитивний характер обвинуваченого ОСОБА_13 свідчать також характеристики, надані йому його сусідами-мешканцями села Обознівка, Кіровоградського району, Кіровоградської області. Ці характеристики, на відміну від «сухої» та офіційної характеристики, наданої відповідною сільрадою, містять яскравий опис позитивних рис характеру ОСОБА_13 .

Більш того, за цей час обвинувачений ОСОБА_13 вчинив дії, які прямо свідчать про його бажання до перевиховання. Зокрема 07.11.2019 р. ОСОБА_13 був офіційно працевлаштований на ТОВ «Нота Бене» на посаду фахівця по закупівлям на неповний робочий день, що дозволить йому поєднувати роботу з навчанням. Факт працевлаштування підтверджується відповідним наказом по підприємству № 19-к від 06.11.2019 р., трудовою книжкою, виданою на ім`я ОСОБА_13 , а також його характеристикою.

Крім того, назване підприємство виявило бажання працевлаштувати ОСОБА_13 на посаду «зварнирка», тобто за профілем освіти, що ним зараз здобувається, після закінчення ним навчання у ВПУ,що підтверджується відповідною довідкою ТОВ «Нота Бене» № 48 від 15.11.2019 р., Вказане підтверджується копіями документів.

Оскільки, у сторони захисту на час розгляду провадженні судом першої інстанції перераховані вище докази були відсутні, вони не могли бути надані суду.

Ці факти свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_13 зробив для себе висновок про необхідність заробляти собі на життя чесною працею, а не у спосіб відбирання грошей чи майна у інших.

Крім того, захисник звертає увагу і на помилковий підхід суду першої інстанції до застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_13 положень ст. 69 КК України. Зокрема мова йде про те, що норма даної статті дозволяє її застосування «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання». Кількох - це дві та більше. Тобто закон вказує, що формально достатньо і двох.

В даному ж випадку суд встановив наявність відносно обвинуваченого ОСОБА_13 одразу 4 обставин, які пом`якшують покарання, що давало суду можливість врахувати деякі з них в якості підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_13 положень ст.ст. 75 та 104 КК України.

Наведене свідчить про те, що призначення обвинуваченому ОСОБА_13 покарання у вигляді реального позбавлення не сприятиме його перевихованню, а навпаки призведе до появи у нього почуття обурення до системи правосуддя та суспільства в цілому, що в подальшому може призвести до скоєння ним інших злочинів.

Заслухавши доповідь судді, захисників, обвинувачених, законних представників неповнолітніх, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, посилаючись на обґрунтованість вироку суду першої інстанції, вивчивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 слід задовольнити, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_16 задовольнити частково, змінивши вирок в частині призначеного покарання обвинуваченим, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_15 та ОСОБА_14 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, за що їх засуджено, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які за обставин, встановлених вироком є правильними, так як ґрунтується на об`єктивному, повному і всебічному досліджені належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, правильно оцінених судом, та відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Тому, колегія суддів вважає вину ОСОБА_15 та ОСОБА_14 у вчиненні вчинив нападу, з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з погрозою застосування насильства (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, доведеною, а кваліфікацію їх дій за ч. 2 ст. 187 КК України правильною.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що апеляційні вимоги захисника ОСОБА_9 про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_13 за ч.2 ст. 186 КК України не підлягають задоволенню, оскільки винуватість обвинуваченого ОСОБА_13 у вчиненні нападу, з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 187 КК України, знайшла своє підтвердження на підставі сукупності доказів, безпосередньо досліджених в судовому засіданні суду першої інстанції, зокрема :

Під час розгляду в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_13 вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю та пояснив, що 25.01.2019 року близько 14.00 год., у нього разом з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , знаючи, що ОСОБА_17 отримав стипендію, винник намір на напад на останнього та погрожуючи застосуванням насильства відносно нього, заволодіти його майном. Тому, попередньо домовившись та розподіливши ролі, він зустрівся з потерпілим ОСОБА_17 та направився разом з ним до супермаркету «Епіцентр», де він запропонував потерпілому переглянути баланс на належній останньому банківській картці. Після чого запропонував потерпілому піти до приміщення недобудови, яка розташована поруч з супермаркетом «Епіцентр», де до них підійшли ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які сховали свої обличчя під шарфом, а на голові були шапки та капюшони від курток, щоб ОСОБА_17 їх не впізнав. ОСОБА_15 дістав з кишені куртки ніж з рукояткою чорного кольору та , направляючи ніж в напрямку ОСОБА_17 , почав погрожувати останньому, в ході чого наказав потерпілому та ОСОБА_13 повернутись обличчям до стіни, що останні і зробили. Після чого, ОСОБА_15 , діючи відповідно до спланованого ними плану, притиснув лезо ножа, який тримав в правій руці, до спини ОСОБА_17 , та почав здійснювати обшук його кишень, внаслідок чого, з кишені кітелю, в який був одягнений останній дістав банківську картку «Укргазбанк», паспорт громадянина України та ідентифікаційний код на ім`я ОСОБА_17 , та мобільний телефон марки «LG». В цей час ОСОБА_14 , виконуючи дії, які заздалегідь були обумовлені між ними, щоб не бути викритим потерпілим, наказав йому також стати обличчям до стіни, та почав здійснювати обшук його речей, внаслідок чого, забрав рюкзак належний йому, в якому знаходились його особисті речі. Після чого ОСОБА_15 запитав у ОСОБА_17 ПІН-код до вказаної картки, на що останній повідомив цифри ПІН-коду. Потім він, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , зникли з місця вчиненного кримінального правопорушепня, разом з майном, яке належить йому та ОСОБА_17 .

В подальшому, він ( ОСОБА_13 ), ОСОБА_15 та ОСОБА_14 зустрілись та направились до супермаркету «Епіцентр», де здійснили зняття грошових коштів з банківської картки, яка належить потерпілому, в сумі 1150 гривень, які порівну розподілили між собою.

При цьому обвинувачений ОСОБА_13 у вчиненому щиро розкаявся, повністю визнав усі обставини злочину, вказані в його обвинуваченні, кількість та вартість викраденого, просив суворо не карати.

Покази надані ОСОБА_13 також підтвердили обвинувачені ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , окрім того зазначили, що після домовленості між ними усіма, вони пішли по своїх домівках з метою змінити одяг, щоб ОСОБА_17 не зміг їх упізнати. Також, останні вину у вчиненому злочині визнали повністю.

Крім того, винуватість обвинуваченого ОСОБА_13 у вчиненні розбійного нападу на потерпілого доведена також:
витягом з ЄРДР, згідно якого вбачається, що 25.01.2019 року було внесено відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_17 про вчинення відносно нього кримінального правопорушення , передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України (Т.1 а.п. 1-2);
заявою про вчинення кримінального правопорушення від представника потерпілого ОСОБА_17 від 25.01.2019 р. (Т.1 а.п. 11);
протоколом огляду місця події від 25.01.2019 року, в ході якого було оглянуто місце події, а саме недобудову, що розташована біля багатоповерхового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , в ході якого виявлено на сніговому покриві сліди взуття трьох різних видів. (Т.1 а.п. 12-18);
протоколами проведення слідчого експерименту від 29.01.2019 року за участю потерпілого ОСОБА_17 , який пояснив та показав при яких обставинах було скоєно на нього напад, з метою заволодіння його майном. (Т.1 а.п. 28-32);
протоколом огляду предмету від 11.02.2019 року, в ході якого оглянуто три аркуші паперу формату А4, які є випискою з особового рахунку клієнта АТ «Укргазбанк» ОСОБА_17 , рахунок № НОМЕР_2 , з якої вбачається що 25.01.2019 р. на зазначений рахунок було зараховано грошові кошти в сумі 1168, 20 грн. (Т.1 а.п. 34);
постановою про визнання речових доказів, долучення їх до кримінального провадження та передачу їх на зберігання від 01.02.2019 року, згідно якої чотири аркуші паперу формату А4 з випискою з особового рахунку клієнта АТ «Укргазбанк» ОСОБА_17 визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні та долучено до матеріалів кримінального провадження (Т.1 а.п. 35-39);
протоколом огляду предмету від 10.02.2019 року, в ході якого оглянуто оптичний диск формату DVD-R марки «Ахеnt» з відеофайлами з камер спостереження, розташованих в приміщенні супермаркету «Епіцентр», що розташований по вул. К. Попова, 8 в м. Кропивницькому. (Т.1 а.п. 41-42);
постановою про визнання речових доказів, долучення їх до кримінального провадження та передачу їх на зберігання від 10.02.2019 року, згідно якої відеозаписи з камер спостереження, розташованих в приміщенні супермаркету «Епіцентр» визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні та долучено до матеріалів кримінального провадження (Т.1 а.п. 43-45);
протоколом огляду предмету від 01.02.2019 року, в ході якого оглянуто паспорт громадянина України, картку платника податків виданих на ім`я ОСОБА_17 , мобільний телефон «LG». (Т.1 а.п. 52-53);
протоколом пред`явлення речей для впізнання від 22.02.2019 р., за участі потерпілого ОСОБА_17 , в ході якого останній впізнав за зовнішніми ознаками та характерними ушкодженнями мобільний телефон марки «LG», який був у нього викрадений 25.01.2019 р. (Т.1 а.п. 54-57);
постановою про визнання речових доказів, долучення їх до кримінального провадження та передачу їх на зберігання від 01.02.2019 року, згідно якої паспорт громадянина України виданий на ім`я ОСОБА_17 визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні та передано на зберігання потерпілому. (Т.1 а.п. 58-59);
розписками, згідно якої ОСОБА_17 отримав від слідчого на зберігання мобільний телефон «LG», паспорт громадянина України та картку платника податків виданих на його ім`я. (Т.1 а.п. 60,61);
заявою ОСОБА_17 , з якої вбачається, що ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 було відшкодовано йому завдану матеріальну шкоду у розмірі 1200 грн. (Т.1 а.п. 62);
висновком експерта №144 від 13.02.2019 р., згідно якого ринкова вартість станом цін на 25.01.2019 року представленого на експертизу мобільного телефону «LG», який на момент викрадення був у технічно-справному стані, мав пошкодження екрану у вигляді вм`ятини, без зарядного пристрою та іншої гарнітури, придбаного бувшим у використанні влітку 2015 р. може складати 428, 00 грн. (Т.1 а.п. 71 - 77);
протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 06.03.2019 року, згідно якого було на підставі ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11.02.2019 року з приміщення квартири АДРЕСА_6 було вилучено пару чоловічих кросівок, які належать ОСОБА_15 (Т.1 а.п. 85 - 87);
протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 06.03.2019 року, згідно якого було на підставі ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11.02.2019 року у приміщенні будинку АДРЕСА_1 було вилучено пару чоловічих кросівок, які належать ОСОБА_13 (Т.1 а.п. 85 - 87);
висновком експерта №20 від 15.03.2019 р., згідно даними якого сліди, довжиною - 276 мм, 305 мм і 286 мм, виявлені 25.01.2019 р. в ході огляду місця події недобудованої споруди, за адресою: м. Кропивницький, вул. Попова, 4, зафіксовані, відповідно у графічних файлах: «DSCN2651», «DSCN2653» i «DSCN2656» цифрового носія інформації, придатні для встановлення групової приналежності слідоутворюючого об`єкта. Сліди довжиною - 276 мм, 305 мм і 286 мм, виявлені 25.01.2019 р. в ході огляду місця події недобудованої споруди, за адресою: м. Кропивницький, вул. Попова, 4, зафіксовані, відповідно у графічних файлах: «DSCN2651», «DSCN2653» i «DSCN2656» цифрового носія інформації, залишені не підошвами взуття, що належать ОСОБА_15 . Сліди довжиною - 276 мм і 286 мм, виявлені 25.01.2019 р. в ході огляду місця події недобудованої споруди, за адресою: м. Кропивницький, вул. Попова, 4, зафіксовані, відповідно у графічних файлах: «DSCN2651» i «DSCN2656» цифрового носія інформації, залишені не підошвами взуття, що належать ОСОБА_13 . Сліди довжиною - 305 мм, виявлений 25.01.2019 р. в ході огляду місця події недобудованої споруди, за адресою: АДРЕСА_5 , зафіксовані, відповідно у графічному файлі: «DSCN2653» цифрового носія інформації, залишений взуттям, яке за розмірами та малюнком підошви аналогічне розмірам та малюнку підошви взуття на ліву ногу, що належить ОСОБА_13 , вилученого 06.03.2019 року ототожнити слід з даним взуттям, не надається можливим. (Т.1 а.п. 108 - 121);
протоколом огляду предмету від 15.03.2019 року, в ході якого оглянуто пару чоловічого взуття, яке належить ОСОБА_13 (Т.1 а.п. 122);
постановою про визнання речових доказів, долучення їх до кримінального провадження та передачу їх на зберігання від 15.03.2019 року та розписками , згідно якої пари чоловічого взуття, які належить ОСОБА_13 та ОСОБА_15 визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні та передано на зберігання останнім. (Т.1 а.п. 123-124, 125, 126).
Враховуючи викладене вище, апеляційні доводи захисника про те, що ОСОБА_13 про наявність ножа у ОСОБА_15 не знав, та дізнався лише тоді, коли останній дістав ніж безпосередньо на місці події та продемонстрував його потерпілому не спростовують висновки суду першої інстанції про правильність кваліфікації дій ОСОБА_13 за ч.2 ст. 187 КК України та не ставлять їх під сумнів, оскільки про домовленість про напад на потерпілого між ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 виникла не раптово, а за деякий час до події.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що про домовленість обвинувачених, в тому числі і ОСОБА_13 про на напад з метою заволодіння майном потерпілого вказує і обране ОСОБА_13 місце вчинення злочину, яке виключало можливу появу сторонніх осіб, та надавало змогу обвинуваченим безперешкодно застосувати до потерпілого психологічне та фізичне насильство.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про неправильность кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_13 за ч.2 ст. 187 КК України і, як наслідок, необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого з розбою на грабіж, колегія суддів виходить з того, що доводи апеляційної скарги у повному обсязі спростовуються безпосередньо дослідженими в судовому засіданні суду першої інстанції доказами, яким суд відповідно до ст. 94 КПК України надав правильну оцінку щодо доведеності вини обвинувачених, в тому числі і ОСОБА_13 і правильності кваліфікації їх дій саме за ч.2 ст. 187 КК України.

З об`єктивної сторони розбій відповідно до ч.1 ст. 187 КК України є нападом з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою спричинення такого насильства. Напад може бути таємним чи відкритим. Але обо`язково повинен виявлятися у психічному або фізичному насильстві, яке має реальний характер: воно здатне подавити волю потерпілого і примусити його передати майно винному.

Так, про наявність кваліфікуючих ознак - вчиненні нападу, з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, тобто ч.2 ст. 187 КК України, свідчить взаємоузгодженість дій обвинувачених перед початком нападу на потерпілого і в процесі цього нападу, тобто перед початком виконання об`єктивної сторони злочину та в процесі його виконання, взаємоузгодженість протиправних дій під час виконання об`єктивної сторони розбою, в ході якої кожен з обвинувачених виконував певні протиправні дії,в тому числі і демонстрації ножа та розподілення ролей, що в сукупності свідчить про наявність певної домовленості на вчинення злочину, яка може бути досягнута в різний спосіб, включаючи і мовчазну згоду.

Враховуючи вищевикладене, у суду апеляційної інстанції не виникає сумніву в правильності кваліфікації дій обвинувачених, ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 за ч.2 ст. 187 КК України , як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, щодо потерпілого ОСОБА_19 .

З огляду на зазначені обставини відсутні підстави для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_13 з ч.2 ст. 187 КК України на ч.2 ст. 186 КК України, про що просить в апеляційній скарзі захисник.

Крім того, захисником не надано належних доказів та не наведено переконливих доводів на спростування висновків суду в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_13 , а тому в цій частині апеляційна скарга захисника є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Разом з цим, колегія суддів встановила, що суд першої інстанції у судовому засіданні допитав потерпілого ОСОБА_17 . Дана обставина підтверджується журналом судового зсідання та звукозаписом, який міститься в матеріалах провадження. Проте, як убачається з вироку, у його мотивувальній частині суд покази потерпілого не виклав.

Однак вказане, на думку колегії суддів є не тією обставиною, яка б вплинула на правильність висновків районного суду, викладених у судовому рішенні та не є безумовною підставою для скасування оскаржуваного вироку , оскільки висновки суду підтверджуються показами обвинувачених, які в суді визнали вину повністю. Окрім того, покази обвинувачених підтверджуються та узгоджуються із доказами у кримінальному провадженні, дослідженими під час судового розгляду та викладеними у судовому рішенні.

Водночас колегія суддів зазначає, що доводи апеляційних скарг захисників про зміну вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання обвинуваченим ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_18 заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з вироку районного суду, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_18 покарання, суд першої інстанції, у відповідності до ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесений до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, осудний, на обліках у лікарнях не перебуває, раніше не судимий.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_18 , суд першої інстанції визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину неповнолітнім та добровільне відшкодування завданих збитків. Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_18 , відсутні.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_15 покарання, суд першої інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, осудний, на обліках у лікарнях не перебуває, раніше не судимий.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_15 , суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину неповнолітнім та добровільне відшкодування завданих збитків. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_15 судом не встановлено.

Також при призначенні обвинуваченому ОСОБА_14 покарання, суд першої інстанції врахував те, що він вчинив злочин, віднесений до категорії тяжких. Як особа за місцем проживання характеризується позитивно, осудний, на обліках у лікарнях не перебуває, раніше не судимий.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_14 , районний суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину неповнолітнім та добровільне відшкодування завданих збитків. Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_14 , відсутні.

Таким чином, врахувавши всі обставини справи, тяжкість вчиненого злочину та висновок досудової доповіді відділу пробації, суд першої інстанції визнав за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_18 покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням на строк, необхідний для можливого перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів із застосуванням ст. 69 КК України , призначив основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу.

Щодо обвинуваченого ОСОБА_15 , суд першої інстанції врахувавши всі обставини справи, тяжкість вчиненого злочину та висновок досудової доповіді відділу пробації, прийшов до висновку за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_15 покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням на строк, необхідний для можливого перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, із застосуванням ст. 69 КК України та призначив основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу.

Також, врахувавши тяжкість вчиненого злочину та висновок досудової доповіді відділу пробації, суд першої інстанції також прийшов до висновку про необхідність призначити обвинуваченому ОСОБА_14 покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням на строк, необхідний для можливого перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, із застосуванням ст. 69 КК України та призначив основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність призначення покарання ОСОБА_13 , ОСОБА_20 та ОСОБА_14 без призначення додаткового покарання, оскільки на момент вчинення злочину вони були неповнолітніми.

Водночас , суд першої інстанції прийшов до висновку, що підстав для застосування ст.ст. 75, 104 КК України при призначенні покарання обвинуваченим відсутні.

Разом з цим, на думку колегії суддів, мотивуючи призначене неповнолітнім обвинуваченим покарання, районний суд хоча і послався на обставини, передбачені ст. 65 КК України, але не врахував їх в повній мірі при визначенні питання, чи повинні вони відбувати покарання реально.

Так, у мотивувальній частині вироку, суд першої інстанції зазначивши, що підстави до застосування ст.ст. 75, 104 КК України при призначенні покарання відсутні, взагалі не мотивував свого рішення, а тому в цій частині вирок не може вважатися законним та обґрунтованим.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ч.2 ст. 409 КК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно п.1-3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», зі змінами, суди, при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання призначення більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пиятства, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті, і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочин, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували в стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання неповнолітнім повинні суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання такого засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація.

Неповнолітній вік особи, яка вчинила злочин, згідно з п.3 ч.1 ст. 66 КК України є обставиною, яка пом`якшує покарання. Вона обов`язково має враховуватись при призначенні покарання - незалежно від того, чи досяг підсудний на час розгляду справи повноліття. Залежно від конкретних обставин справи суди повинні враховувати як такі, що пом`якшують покарання, й інші обставини, перелічені в ч.1 вказаної статті, а також обставини, хоча й не зазначені у законі, але які знижують ступінь суспільної небезпечності злочину чи особи (наприклад, втягнення неповнолітнього у злочинну діяльність іншою особою, примирення з потерпілим, тощо). При призначенні неповнолітньому покарання, крім передбачених у статтях 65-67 КК України обставин, суди відповідно до ч.1 ст. 103 КК мають враховувати також умови його життя та виховання, вплив на нього дорослих, рівень розвитку й інші особливості його особи.

Тобто, для звільнення особи з випробування потрібно встановити достатню для цього підставу. Звільнення з випробуванням може мати місце тоді, коли суд дійде висновку, що, виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин, виправлення засудженого можливе без відбування покарання. Тяжкість злочину повинна бути конкретизована з урахуванням об`єкта і предмета посягання, характеру діяння, обстановки, засобу, місця і часу вчинення, відсутності тяжких наслідків, урахування, чи був злочин закінченим або незакінченим, чи був він вчинений у співучасті або однією особою, форма та ступінь вини, мотиви і мета злочину та ін. Не менш важливе значення, враховуються дані, що характеризують особу винного.

Колегія суддів встановила, що суд першої інстанції хоча і зазначив у вироку, проте належним чином не врахував, що неповнолітні обвинувачені ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 за місцем проживання характеризуються виключно позитивно, осудні, на обліках у лікарнях не перебувають, раніше не судимі. Однак, не враховано взагалі, що обвинувачені раніше до кримінальної відповідальності не притягалися, тяжких та невідворотних наслідків від скоєного злочину не наступило, навчаються, нових кримінально правопорушень не вчинили, значної небезпеки для суспільства не становлять. Також, залишено поза увагою думку потерпілого ОСОБА_17 , який в судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що вибачив обвинувачених та просив призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Беручи до уваги вищевикладене в сукупності, а також обставини справи, вік, особу обвинувачених, врахувавши обставини справи, тяжкість вчиненого злочину, який хоча і є тяжким, проте, невідворотні наслідки не наступили, збитки внаслідок злочину потерпілому повністю відшкодовані, потерпілий просив не позбавляти обвинувачених свободи, наявність обставин, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані про особу обвинувачених, які позитивно характеризується за місцем проживання, навчаються, вперше притягуються до кримінальної відповідальності, нових кримінально правопорушень не вчинили, значної небезпеки для суспільства не становлять, а тому колегія суддів дійшла до переконливого висновку про можливість виправлення обвинувачених без ізоляції їх від суспільства, звільнивши обвинувачених від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що мета покарання та виправлення неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 може бути досягнута без відбування ними реального покарання. За таких обставин до них можливо застосувати ст.ст. 75, 104 КК України, які передбачають звільнення від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на них обов`язків передбачених ст.76 КК України, якщо протягом визначеного судом іспитового строку обвинувачені не вчинять нового злочину і виконають покладені на них обов`язки.

За таких обставин апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 слід задовольнити, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_16 задовольнити частково, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16.10.2019 року відносно ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 в частині призначеного їм покарання змінити та застосувати до них вимоги ст.75, 104 КК України.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 409, 418, 419, 424 КПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_16 задовольнити частково.

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16.10.2019 року змінити в частині призначеного покарання обвинуваченим ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 .
Вважати засудженим ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75, 104 КК України звільнити ОСОБА_13 від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_13 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вважати засудженим ОСОБА_15 за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75, 104 КК України звільнити ОСОБА_15 від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_15 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вважати засудженим ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75, 104 КК України звільнити ОСОБА_14 від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_14 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4