Постанова

іменем України
26 січня 2021 року

м. Київ
справа № 644/3040/17

провадження № 51- 5139 км 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
а також в режимі відеоконференції:
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року та вирок Харківського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001238, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Кірейкове Ульянівського району Калузької області (Російська Федерація), жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України

(далі КК).

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням упродовж трирічного іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Харківський апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання та 14 вересня 2020 року ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 11 листопада 2016 року приблизно о 6 годині 20 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «ГАЗ-31105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю близько 50 км/год у м. Харкові по пр. Московському зі сторони м. Чугуїв у напрямку вул. Плиткової, на шляху свого руху при під`їзді до нерегульованого пішохідного переходу скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїжджу частину пр. Маяковського в районі будинку № 300 на нерегульованому пішохідному переході зліва на право по ходу руху автомобіля, не надавши переваги в русі даному пішоходу, чим порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, від яких наступила його смерть.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що судовий розгляд у суді першої інстанції проведено неповно та однобічно, висновки суду, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому зазначає, що вина ОСОБА_6 базується лише на висновку автотехнічної експертизи № 345/17 та на неіснуючих показаннях ОСОБА_10 , який не був визнаний потерпілим і не був допитаний слідством. Вказує, що всупереч положенням ст. 97 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд безпідставно визнав показання з чужих слів свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_11 належними та допустимими доказами, водночас показання свідка ОСОБА_12 визнав недопустимим доказом. Також зазначає, що показання експерта ОСОБА_13 , надані в суді першої інстанції, не відповідають тим, які зазначені у вироку. Крім того, стверджує, що апеляційний суд, постановляючи свій вирок, належним чином не врахував особу засудженого, а саме його вік і те, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання, який місце ДТП не залишив, викликав швидку допомогу і намагався надати матеріальну допомогу ОСОБА_10 , стан здоров`я його дружини, а тому, на думку захисника, дійшов необґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства. Також зазначає, що апеляційний суд, порушуючи вимоги ст. 420 КПК, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги сторони захисту та, як наслідок, постановив незаконне та необґрунтоване рішення.
Потерпіла ОСОБА_8 подала заперечення на касаційну скаргу захисника ОСОБА_14 , яку просить залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 без зміни.

Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу захисника та просив її задовольнити.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 та потерпіла ОСОБА_8 заперечували щодо задоволення касаційної скарги захисника.

Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу захисника необґрунтованою і просив залишити її без задоволення.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_14 , яка підтримала свою касаційну скаргу, засудженого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 та прокурораОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено ч. ч. 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу. Можливість скасування судом касаційної інстанції судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачена.
У касаційній скарзі захисник вказує на незаконність вироків місцевого та апеляційного судів, вважає, що такі рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1). Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6).
Як закріплено у ст. 26 КПК, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (ч. 3).
Згідно ж із вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Наведені вимоги кримінального процесуального закону судами першої та апеляційної інстанцій в цілому було дотримано.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник, окрім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, яку визначено у статтях 409 та 411 КПК як підставу для скасування або зміни судового рішення, і фактично просить доказам по справі дати іншу оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, із яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, до таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показань засудженого ОСОБА_6 , який не заперечував проти того, що дійсно сталася дорожньо-транспортна пригода 11 листопада 2016 року за його участю; потерпілої ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_10 був її братом та, перебуваючи у свідомості повідомив їй, що перетинав проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу, позначеному дорожньою розміткою «зебра», зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, в той день він поспішав на роботу, тому рухався у швидкому темпі ходи; свідка ОСОБА_11 про те, що його дядько ОСОБА_10 в перші дні госпіталізації до лікувального закладу після аварії знаходився у свідомості, міг розмовляти, повідомив про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, а саме про те, що наїзд відбувся на нерегульованому пішохідному переході.
Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій були перевірені доводи захисника про неможливість врахування даних, повідомлених самим ОСОБА_10 , отриманих від родичів померлого у вигляді їх показань зі слів останнього як достатніх та допустимих у частині того, що відсутня можливість безпосереднього допиту ОСОБА_10 .
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд, вирішуючи питання про допустимість показань потерпілої ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_11 , які містять отримані від ОСОБА_10 відомості (без можливості допитати останнього з огляду на його смерть) та котрі були використані під час проведення експертизи, врахував значення наданих показань для з`ясування всіх обставин вчинення дорожньо-транспортної пригоди, а також той факт, що ОСОБА_10 безпосередньо після вчинення наїзду перебував у свідомості, про що зазначено у висновку судово-медичної експертизи від 4 січня 2017 року № 1393-А/16, в якому викладено дані медичної картки стаціонарного хворого № 32264, а саме те, що 11 та 12 листопада 2016 року хворий був у свідомості, адекватний, контактний.
Оскільки потерпілий ОСОБА_10 на час судового розгляду кримінального провадження помер, то суд у відповідності з вимогами ст. 97 КПК поклав в основу вироку показання потерпілої ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_11 , яким ОСОБА_10 за життя розповідав про обставини дорожньо-транспортної пригоди.
Причому місцевим судом ці показання оцінені як логічні, послідовні та такі, що узгоджуються між собою, а також з іншими дослідженими доказами, а тому об`єктивних підстав недовіряти їм немає.
Крім того, місцевим судом досліджено як доказ винуватості ОСОБА_6 фактичні дані, що містяться в протоколі огляду місця ДТП від 11 листопада 2016 року, схемі та фототаблиці до нього, в яких зафіксовано місце ДТП; висновках судово-медичної експертизи № 439-МК від 25 листопада 2016 року та експертизи трупа ОСОБА_10 № 60-Дм/17 від 2 лютого 2017 року, в яких зазначено механізм утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 , як з правої сторони тулубу, куди безпосередньо прийшовся удар автомобілем, так і ліворуч по голові внаслідок падіння; висновку автотехнічної експертизи № 345/17

від 21 квітня 2017 року; повідомленні про дорожньо-транспортну пригоду

від 16 січня 2016 року, поданому ПАТ «СК «Країна» ОСОБА_6 , де ним особисто було зображено схему з місця ДТП; листі Харківського регіонального центру з гідрометеорології № 36-07/1064 від 9 грудня 2016 року та в інших доказах.
До того ж, як убачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції був допитаний експерт ОСОБА_13 , показання якого, наведені у вироку на підтвердження винуватості ОСОБА_6 , відповідають зафіксованим на технічному носії звукозапису судового засідання від 27 травня 2019 року.
А тому доводи касаційної скарги захисника про невідповідність зазначених у вироку показань експерта ОСОБА_13 тим, які надані в суді першої інстанції, є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Стосовно ж доводів захисника про безпідставне визнання судом недопустимим доказом показань свідка ОСОБА_12 , то це, на думку колегії суддів касаційної інстанції, в цілому не вплинуло на законність та обґрунтованість судових рішень, постановлених щодо ОСОБА_6 , оскільки місцевий суд, визнавши недопустимим доказом показання вказаного свідка, одночасно дав оцінку щодо належності цих показань, вказавши, що вони не спростовують винуватості ОСОБА_6 . Зокрема, як убачається із звукозапису судового засідання від 28 січня 2019 року, даний свідок під час допиту у суді повідомив, що обставин вчинення дорожньо-транспортної пригоди особисто не бачив, а про них дізнався лише наступного дня від знайомих.
Також судом апеляційної інстанції перевірялись і доводи захисника про те, що наїзд на пішохода стався через те, що потерпілий раптово почав переходити дорогу за межами нерегульованого пішохідного переходу справа на ліво, що виключало можливість водія своєчасно зреагувати на перешкоду в русі і зупинити автомобіль, та не знайшли свого підтвердження, оскільки вони суперечать характеру і локалізації пошкоджень на одязі та тілі потерпілого від дії деталей і поверхонь рухомого транспортного засобу та встановлених згідно з висновком експерта №439-МК від 25 листопада 2016 року даних про те, що потерпілий був звернений до автомобіля передньою правою поверхнею тіла. А тому встановлені обставини свідчать про те, що ОСОБА_10 рухався по пішохідному переходу саме зліва направо, внаслідок чого отримані пошкодження від контакту з передньою правою частиною капоту та правою фарою транспортного засобу у вигляді перелому правої гомілки та правої плечової кістки пішохода, а внаслідок падіння черепно-мозкова травма.
Таким чином, у вироку в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у його мотивувальній частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку. При цьому дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК.
А тому доводи захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними й такими, що повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Доводи ж касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного засудженому апеляційним судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості також є безпідставними.
Зокрема, твердження захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість взагалі позбавлені свого обґрунтування.
Так, відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Тобто згідно з положеннями ст. 414 КПК критеріями невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є вид та розмір покарання.
Однак про те, яким чином може свідчити про таку невідповідність призначене ОСОБА_6 покарання на мінімальній межі, передбаченій санкцією ч. 2

ст. 286 КК, захисник взагалі не зазначає.
Водночас, зі змісту касаційної скарги вбачається, що апеляційний суд, на думку захисника, під час призначення покарання ОСОБА_6 належним чином не врахував даних про його особу, його вік, котрий раніше не судимий, має постійне місце проживання, стан здоров`я його дружини, які у сукупності свідчать про можливість призначення засудженому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК.
Вказані доводи за своїм змістом стосуються питання призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Так, визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
З огляду на викладене, апеляційний суд, дотримуючись вимог ст. 420 КПК, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та звільнення від його відбування з випробуванням і призначив реальне покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК, у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Призначаючи ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно зі ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, не працює, одружений, неповнолітніх дітей не має, місце ДТП не покинув, вживав заходи для виклику швидкої, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Однак, враховані судом першої інстанції обставини, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, не вказують на те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 можливе без відбування покарання, а тому підстави для застосування ст. 75 КК відсутні.

На переконання колегії суддів касаційного суду, щодо відсутності підстав для застосування до ОСОБА_6 положень, передбачених ст. 75 КК, апеляційним судом належно враховано тяжкість злочину, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.
Враховуючи наведене, колегія суддів касаційного суду вважає, що призначене ОСОБА_6 апеляційним судом покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50, 65 КК, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації, є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому стверджувати, що це покарання за своїм видом і розміром є явно несправедливим через суворість, підстав немає.
Апеляційний суд дав належну оцінку викладеним у поданих апеляційних скаргах захисника та представника потерпілої доводам та обґрунтовано дійшов висновку про можливість задоволення лише апеляційних вимог представника потерпілої в частині призначеного покарання.
Вирок апеляційного суду належним чином мотивовано та відповідає вимогам статей 370 і 420 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування судового рішення, не встановлено.
А тому касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення.
На підставі наведеного та керуючисьстаттями 433, 434, 436, 441,442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 31 січня 2020 року та вирок Харківського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3