Справа № 467/905/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засіданні ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

підозрюваного ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження №0000014, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 червня 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

До Арбузинського районного суду Миколаївської області направлено обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування та одночасно з угодою про визнання винуватості, що була укладена між прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Миколаївської області ОСОБА_3 та обвиунваченим ОСОБА_4 , за участю захисника ОСОБА_5 , в рамках кримінального провадження №0000014, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 червня 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204 КК України.

Позиція учасників судового провадження

Прокурор та обвиунвачений в судовому засіданні просили затвердити угоду на умовах, що ними погоджені із призначенням узгодженого покарання.

Захисник вказав на відсутності порушення прав його підзахисного під час ініціювання та укладення угоди, у зв`язку із чим просив затвердити її.

Прокурор, при цьому, уточнив, що за умовою угоди підозрюваний зобов`язався впізнати осіб, які причетні до учинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204 КК України, як то, осіб, що збули йому та здійснювали транспортування підакцизного пального, у разі, якщо вони (ці особи) будуть встановлені в ході досудового розслідування.

Установлені судом фактичні обставини із даного питання

В провадженні СУ ФР ГУ ДФС у Миколаївській області перебувають матеріали кримінального провадження №0000024 від 19 червня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204 КК України, за фактом незаконного зберігання та транспортування з метою збуту, а також за фактом збуту незаконно виготовлених паливно мастильних матеріалів неустановленими особами на території м. Миколаєва та Миколаївської області, у тому числі й території складу ПММ по вул. Еелеваторній, 15 - Б в с. Кавуни Арбузинського району Миколаївської області.

Постановою прокурора від 30 червня 2020 року у зв`язку із допитом свідка ОСОБА_6 із вказаного кримінального провадження виділено матеріали щодо незаконного зберігання та транспортування з метою збуту, а також збут незаконно виготовлених паливно мастильних матеріалів неустановленими особами на території складу по АДРЕСА_1 .

Виділеним матеріалам досудового розслідування присвоєно № 000014, а здійснення самого досудового розслідування доручено СУ ФР ГУ ДФС у Миколаївській області.

Тож, в рамках цього провадження 25 серпня 2020 року прокурором було затверджено обвинувальний акт, яким ОСОБА_6 висунуто обвинувачення за ч.1 ст. 204 КК України та укладено угоду про визнання останнім винуватості.

Зокрема, угоду було укладено на тих умовах, що ОСОБА_6 своїми умисними протиправними діями вчинив злочин, передбачений ч.1 ст. 204 КК України, тобто незаконне придбання з метою збуту, зберігання з цією метою, а також збут незаконно виготовленого пального за обставин, що відображені в обвинувальному акті та угоді стосовно події кримінального правопорушення (часу, місця та способу його вчинення) і винуватості останнього (форми вини, мети і мотиву учинених діянь).

При цьому, ОСОБА_6 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у інкримінованому йому діянні та зобов`язався беззастережно визнати висунуте йому обвинувачення в обсязі підозри у судовому засіданні (п.2 угоди).

Також за пунктом третім угоди ОСОБА_6 зобов`язався співпрацювати з правоохоронними органами у викритті кримінальних правопорушень, вчинених іншими особами.

Сторони угоди в присутності захисника погодили вид і розмір (міру) покарання, зокрема, у виді штрафу в розмірі 5 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто о 85 000,00 грн. з конфіскацією та знищенням незаконного ви зготовлених товарів.

Таке покарання відповідає санкції ч.1 ст. 204 КК України, у той час як підстави для застосування спеціальної конфіскації відсутні, що відображено у документі.

Крім цього, угода містить умову щодо розуміння підозрюваним наслідків її укладення у частині обмеження права на оскарження вироку, у тому числі й апеляційному та касаційному порядку, а також у частині відмови обвиунваченого від здійснення ним прав, передбачених абзацами 1,4 п.1 ч.4 ст. 474 КПК України, як то, права на судовий розгляд під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину інкримінованого кримінального правопорушення, на допит свідків обвинувачення, клопотання, виклик свідків і надання доказів захисту, а так само і наслідків невиконання угоди про визнання винуватості, у тому числі й її умисного невиконання, що тягне за собою кримінальну відповідальність, передбачену ст. 389-1 КК України.

Угода підписана прокурором, ОСОБА_6 і захисником.

Сторони в судовому засіданні підтвердили виконання вимог КК та КПК України під час ініціювання угоди та її затвердженні.

Проте, суд, перевіривши угоду на дотримання положень ч.4 ст. 469 КПК України, піддавши аналізу її зміст згідно із ст.472 указаного Кодексу, здійснивши дії, регламентовані ч.4 ст. 474 КПК України і переконавшись, що укладення угоди було добровільним ( ч.6 ст. 474 КПК України), вважає, що вона (угода) не відповідає вимогам закону, зокрема, через таке.

Мотиви, із яких виходив суд при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався у контексті установлених ним фактичних обставин щодо укладення угоди

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Зокрема, згідно ч. 7 ст. 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону.

Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Та у цій ситуації суд, заслухавши позиції сторін, установив, що угода не відповідає вимогам закону, а тому в силу положень ч.7 ст. 474 КПК України не може бути затверджена судом.

Такий висновок суду зроблено з урахуванням наступного.

У статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року підтверджено обов`язковість виконання Україною рішення Європейського Суду з прав людини (далі - Суд) щодо України (стаття 46), а статтями 13 і 17 передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.

Конвенція містить положення про те, що Високі Договірні Сторони (якою є і Україна) гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції.

Крім того, статтею 8 КПК передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Положення статті 9 КПК додатково конкретизують зміст статті 8 КПК положенням, що під час кримінального провадження суд, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Обидві норми статей 8 і 9 КПК передбачають застосування норм КПК у кримінальному провадженні з урахуванням практики Суду.

Так, у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року Суд заявив, що «У демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливе відправлення правосуддя займає таке значне місце, що обмежувальне тлумачення пункту 1 статті 6 не відповідало б меті даного положення».

Угоди про визначення обсягу доказів, які підлягають дослідженню (статті 349, 468 КПК) є формами скороченого кримінального правосуддя, які були розроблені, відповідно до рекомендації Комітету Міністрів державам-членам Ради Європи.

Щодо гарантій права на справедливий суд у такій категорії справ, Суд у справі «Бортник проти України» від 27 січня 2011 року зазначив, що «стаття 6 Конвенції не перешкоджає особі добровільно відмовитись - відкрито чи опосередковано - від свого права на деякі гарантії справедливого суду (рішення щодо прийнятності у справі «Квятковська проти Італії» (Kwiatkowska v. Italy), N 52868/99 від 30 листопада 2000 року та рішення у справі «Піщальніков проти Росії» (Pishchalnikov v. Russia), N 7025/04, пункт 77 від 24 вересня 2009 року).

Проте, для того, щоб відмова від права була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути встановлена у недвозначній формі і супроводжуватись мінімальними гарантіями, співмірними з її важливістю (рішення у справі «Пуатрімоль проти Франції» (Poitrimol v. France), від 23 листопада 1993 року, пункт 31, Series A N 277-A).

Статтею 53 цієї Конвенції також заборонено тлумачення її положень у такий спосіб, який обмежував би будь-які права людини, які визнані на підставі законів держави чи будь-якою іншою угодою, стороною якої вона є.

Основні критерії законності вироків на підставі угод і роль національних судів по контролю за їх дотриманням, які в однаковій мірі відносяться до процедур, передбачених статтею 349 КПК, як і у справах, які стосуються угод, регламентованих ст. 468 КПК, оскільки вирішуються за скороченою судовою процедурою.

Суд у справі «Natsvlishvili тa Togonidze проти Грузії» (Заява № 9043/05) від 29 квітня 2014 року зазначає, що угоди, які призводять до засудження, без винятку є предметом перегляду компетентним судом і у цьому сенсі суди зобов`язані перевіряти, чи були досягнуті угоди відповідно до чинних процесуальних і матеріальних норм, чи уклав підсудний угоду добровільно і свідомо, чи існують докази, які підтверджують визнання підсудним вини в угоді, і чи є умови угоди відповідними (п. 66).

Так, згідно п. 2 угоди підозрюваний ОСОБА_6 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у діянні, що зазначене в угоді і зобов`язався визнати беззастережно обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні.

Разом із цим, закон вимагає для такого роду угод беззастережного визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення (ч.1 ст. 472 КПК України).

У цьому контексті слід нагадати, що це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Указане слідує і з положень ч. 1 ст. 474 КПК України, яка регламентує, якщо угоди досягнуто під час досудового розслідування, саме обвинувальний акт з підписаною сторонами угодою невідкладно надсилається до суду, а не, для прикладу, угода з підозрою, або ж сама угода.

До того ж, як вказав ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Кавала проти Туреччини» (заява №28749/18) нагадав критерії обґрунтованості підозри.

Зокрема, Суд вказав, що факти, які викликають підозру, не повинні бути такого ж рівня, як ті, які необхідні для обгрунтування обвинувального вироку або навіть притягнення до відповідальності, що настає на наступному етапі процесу кримінального розслідування.
Слова «обґрунтована підозра» означають наявність фактів чи відомостей, які б задовольняли об`єктивного спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила правопорушення. Однак те, що може бути визнано «розумним», залежить від усіх обставин. Відповідно, оцінюючи обґрунтованість підозри, необхідно встановити, чи забезпечена сутність гарантії, передбаченої п. 1 (с) ст. 5 Конвенції.
Термін «обґрунтованість» також означає поріг, який підозра повинна подолати, щоб задовольнити об`єктивного спостерігача щодо ймовірності звинувачень.

А тому з огляду на це, суд не може сприймати зобовязання про визнання обвинувачення «в обсязі підозри», як беззастережне, оскілки твердження про вчинення кримінального правопорушення закон повязує із вже висунутим обвинуваченням, у той час, як обсяг доказів, що є достатнім для підозри, може не співпадати із обсягом доказів, що є достатніми для обвинувачення.
Тому, за умови висунутого обвинувачення, умова угоди про визнання винуватості в обсязі підозри не відповідає вимогам закону, зокрема, ще й через те, що норма ч.1 ст. 472 КПК України щодо змісту угоди не містить такого положення, а вказує лише на беззастережне визнання винуватості у вчиненні саме кримінального правопорушення, під яким розуміється безумовне (повне) визнання своєї винуватості у вчиненні інкримінованого органом досудового розслідування кримінального правопорушення.
При цьому, суд звертає увагу, що умови угоди є укладеними на розсуд уповноважених субєктів (її сторін) і суд самостійно не вправі коригувати їх, змінюючи текст, а у даному випадку й сутнісне навантаження, конкретного пункту.
Стосовно пункту 3 угоди, що представлена на затвердження суду, то слід вказати слідуюче.
Так, згідно п.3 угоди, «підозрюваний зобов`язується співпрацювати з правоохоронними органами у викритті кримінальних правопорушень, вчинених іншими особами».

Але таке формулювання обов`язку суд сприймає як занадто формальне, оскільки у тексті угоди відсутня конкретизація цього зобов`язання, зокрема, про яке саме кримінальне провадження йдеться, яких саме осіб зобов`язується викрити підозрюваний і у який спосіб він це має зробити.

У той час, як вказав сам ОСОБА_6 , що особи, які збували та транспортували йому пальне, на цей час йому невідомі.

Прокурор же стверджував, що підозрюваний зобов`язується впізнати цих осіб у разі, якщо вони будуть установлені досудовим розслідуванням.

Однак, це не дає змогу суду пересвідчитись у реальності і дійсній можливості виконання цієї умови угоди, а тим більше у майбутньому, оскільки не є виключеною вірогідність того, що ці особи взагалі не будуть установлені досудовим розслідуванням у строки, що визначені КПК України, зі спливом яких кримінальне провадження закривається.

Зокрема, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїй постанові «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» вказав, що стосовно обов`язків підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, то у будь-якому разі обов`язки підозрюваного, обвинуваченого мають бути зазначені у такий спосіб, щоб можна було пересвідчитися у реальності та можливості їх виконання. Слід зважати, що відсутність конкретизації сутності таких зобов`язань з використанням лише загальних формулювань унеможливлює суд пересвідчитися у реальності і можливості їх виконання, у зв`язку з чим, з огляду на передбачені ст. 476 КПК наслідки невиконання угоди, такий виклад є неприпустимим (абз.3 п.10 постанови Пленуму).

Та оскільки неможливість виконання такого обов`язку не є очевидною, то суд приходить до висновку, що висока ймовірність того, що він (цей обов`язок) може бути не виконаний (для прикладу через неустановленість осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, закриття кримінального провадження через закінчення строків досудового розслідування), з урахуванням того,що обвинувачений ОСОБА_6 вказав на те, що він не знає цих осіб на цей час, не відповідає інтересам суспільства, а тому така умова не грунтується на законі.

Як наслідок, суд приходить до висновку, що умова пункту 2 угоди не відповідає вимогам КПК України, а саме положенням ч.1 ст. 472 КПК України, а умова пункту 3 угоди не відповідає інтересам суспільства.

А тому ці умови не відповідають критеріями законності угоди, які означені законодавцем у п.п.1,2 ч.7 ст. 474 КПК України, що дає суду підстави відмовити у її затвердженні, оскільки завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, з тим, щоб жоден невинуватий не був обвинувачений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Крім цього, кримінальне провадження підлягає поверненню прокурору на підставі імперативної вимоги п.1 ч.3 ст. 314 КПК України, оскільки угода була ініційована і укладена на стадії досудового розслідування.

Доводи прокурора про можливе надання строку для усунення недоліків угоди належить відхилити, оскільки кримінальний процесуальний закон не передбачає такої можливості, у той час, як в силу дії норм КПК України у їх системному зв`язку суд може затвердити угоду або відмовити у її затвердженні.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 314, 474, 369-372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Миколаївської області ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , за участю захисника ОСОБА_5 , в рамках кримінального провадження №0000014, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 червня 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204 КК України, відмовити.

Кримінальне провадження №0000014, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 червня 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204 КК України, - повернути прокурору для продовження досудового розслідування.

Повторне звернення з угодою в одному кримінальному провадженні не допускається.

Ухвала оскарженню не підлягає і набирає законної сили з моменту її проголошення, але заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 Кримінального процесуального Кодексу України.

Суддя ОСОБА_1