Справа №357/8387/19 Головуючий в суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/2973/2020 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , якою йому продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком по 06 вересня 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:
Білоцерківським міськрайонним судом здійснюється судовий розгляд кримінального провадження №0001749 від 19.06.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129, ч. 4 ст. 296 КК України.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2020 року продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, по 06 вересня 2020 року включно.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 та змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який.
Вважає, що ухвала суду першої інстанції є необгрунтованою та такою, яка не відповідає обставинам справи.
Зазначає, що в судовому засіданні суду першої інстанції потерпілі просили змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою, проте у своїй ухвалі суд першої інстанції зазначив, що потерпілі підтримали позицію прокурора, що не відповідає дійсності.
Також вказує, що прокурором не було наведено жодних нових обставин та доказів, що свідчили б про виправдане тримання під вартою обвинуваченого, наявність обгрунтованих ризиків, передбачених п.1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Крім того зазначає, що судом не надано об`єктивну оцінку стану здоров`я ОСОБА_7 .
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечує проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 а було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст.392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 р.).
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, і з якими повністю погоджується суд апеляційної інстанції.
Під час апеляційного розгляду суд також не встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів зможе запобігти ризикам, передбачених п. п. 1, 3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_7 під впливом тяжкості покарання, що йому загрожує у разі доведеності його вини у вчиненому, може переховуватися від суду та незаконно вплинути на потерпілих, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, які відповідно до ст. 12 КК Українивідносяться до категорії тяжких насильницьких злочинів та за які, в разі визнання його винуватим, може бути засудженим до позбавлення волі на тривалий термін.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність прокурором наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними. При апеляційному розгляді встановлено, що прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та встановлена наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України.
Відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Разом з тим, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 альтернативних запобіжних заходів, колегія суддів враховує особу обвинуваченого, який раніше неодноразово був засуджений за вчинення злочинів проти життя та здоров`я особи та відбував покарання у виді позбавлення волі, тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, суворість покарання, яке загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим, можливість переховуватись від суду та впливати на потерпілих.
Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, до обвинуваченого ОСОБА_7 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.
Суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.
Твердження захисника про те, що судом першої інстанції не враховано стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, оскільки, як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом було досліджено та враховано при прийнятті рішення листи № 122 від 12.05.2020 та № 151 від 22.05.2020 Київської медичної частини філії Державної установи "Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України" в м. Києві та Київській області щодо стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 та можливості його перебування в умовах слідчого ізолятору.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 376, 403, 404, 405, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , якою йому продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком по 06 вересня 2020 року, - без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: