Постанова
Іменем України
10 листопада 2020 року

м. Київ
справа № 691/341/16-к
провадження № 51-3788км20
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
представника потерпілої ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 14 березня 2019 року й ухвалу Черкаського апеляційного суду від 25 травня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000001 за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Городищенського районного суду Черкаської області від 14 березня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді арешту строком на 5 місяців.
На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, визначених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винним в тому, що він 20 грудня 2015 року, приблизно о 12:40, перебував біля домоволодіння на АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, наніс удар рукою в обличчя ОСОБА_8 внаслідок чого остання отримала тілесне ушкодження у вигляді перелому першого зуба верхньої щелепи зліва, крововилив слизової оболонки лівої губи, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 25 травня 2020 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, на неповноту та однобічність судового розгляду. Вважає, що вирок побудований на припущеннях та показання потерпілої і свідків не підтверджують його вини у нанесенні ним потерпілій легких тілесних ушкоджень. Вказує на те, що судом безпідставно були відхиленні його клопотання про призначення повторної судово-медичної експертизи ОСОБА_8 . Вказує, що апеляційний суд при залишенні його апеляційної скарги без задоволення, належним чином своїх висновків не мотивував та не дав відповіді на всі доводи, які були викладені у його апеляційній скарзі, безпідставно відмовив у задоволенні його клопотань про допит свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а тому вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження
У запереченнях на касаційну скаргу засудженого представник потерпілої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_6 просить залишити її без задоволення як безпідставну.
В судовому засіданні прокурор та представник потерпілої заперечував проти задоволення касаційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено в частинах 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність підстав, зазначених у ч. 1 даної статті суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 414 цього Кодексу. Можливості скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційної скарги засудженого вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 409 та 410 КПК України, просить дати доказам у справі іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
У поданій касаційній скарзі засуджений стверджує, що в цьому кримінальному провадженні відсутні достатні та допустимі докази, які б доводили його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину.
Однак, такі доводи засудженого ОСОБА_7 , наведені в касаційній скарзі, є безпідставними з огляду на таке.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у зазначеній статті, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Оцінка доказів має здійснитись судом за критеріями належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновки суду про винність засудженого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку. Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України, є законним та вмотивованим.
Зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що суд, відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України,у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, мотив та спосіб вчинення злочину, його наслідки, зазначив дії засудженого.

Так, із матеріалів кримінального провадження слідує, що засуджений ОСОБА_7 не визнав свою винуватість у заподіянні легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_8 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я останньої. Проте, суд, визнаючи ОСОБА_7 винним у вчиненні інкримінованого йому злочину обґрунтовано послався у вироку на послідовні показання потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , а також ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_9 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та інших свідків по справі.
Досліджені судом показання потерпілої та свідків є логічними, послідовними, узгоджуються з іншими доказами та не викликають у суду сумнівів у їх правдивості, а у своїй сукупності з іншими доказами підтверджують те, що ОСОБА_7 заподіяв легке тілесне ушкодження потерпілій ОСОБА_8 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я останньої. Зокрема, суд при обґрунтуванні своїх висновків послався також і на дані протоколів проведення слідчого експерименту; дані акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 2484 від 22 грудня 2015 року, згідно якого у ОСОБА_8 мали місце ушкодження: перелом першого зуба верхньої щелепи зліва, крововилив слизової оболонки верхньої губи, які виникли від дії тупого предмета, по давності виникнення можуть відповідати часу, вказаному оглянутою та відносяться до категорій легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; дані висновку експерта № 135 від 04 лютого 2016 року, згідно якого у ОСОБА_8 мали місце: перелом першого зуба верхньої щелепи зліва, крововилив слизової оболонки верхньої губи, які виникли від дії тупого предмета, по давності виникнення можуть відповідати часу, вказаному оглянутою під час її судово-медичного огляду, тобто 20 грудня 2015 року, та відносяться до категорій легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я;дані висновку експерта № 204 від 10 лютого 2016 року, згідно якого виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження могли виникнути як за обставин, які вона вказала в протоколі проведення слідчого експерименту від 13 січня 2016 року, так і при обставинах, на які вказали ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в протоколах проведення слідчих експериментів від 13 січня 2016 року. Окрім того, допитаний у суді першої інстанції експерт ОСОБА_21 суду пояснив , що 22 грудня 2015 року він провів обстеження ОСОБА_8 , за результатами якого ним був складений акт судово-медичного дослідження (обстеження). На підставі вказаного акта, ним щодо отриманих ОСОБА_8 травм були проведені дві експертизи. Коли ОСОБА_8 до нього звернулася, він направив її до Черкаської обласної стоматполіклініки, вказане направлення потерпілої до спеціаліста було зроблено на підставі відповідних законодавчих та внутрішніх нормативних актів, вся процедура була витримана. У подальшому лікарі якої склали консультативний висновок, згідно якого у ОСОБА_8 мав місце травматичний перелом кореня першого зуба верхньої щелепи зліва.

Таким чином, зібрані у справі докази у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а доводи засудженого про неналежне встановлення події та обставин цього злочину є непереконливими.
Що стосується тверджень засудженого про безпідставну відмову йому судом у проведенні повторної судово-медичної експертизи, то колегія суддів також вважає їх неспроможними виходячи з наступного.
Так, судом за клопотанням сторони захисту було викликано експерта ОСОБА_21 , який дав свої пояснення та вичерпні відповіді на запитання учасників процесу з приводу наданих ним висновків № 135 від 04 лютого 2016 року і № 204 від 10 лютого 2016 року, а тому у суду в ході вивчення висновку експерта сумнівів у його правильності не виникло. Судом не було встановлено, що висновок суперечить іншим матеріалам справи, так і не встановлено порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, а тому ухвалою суду від 17 грудня 2018 року у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_22 було відмовлено.
Надалі, з таким рішенням суду першої інстанції погодився і суд апеляційної інстанції та відхилив клопотання сторони захисту про проведення повторної судово-медичної експертизи.
Таким чином, Верховний Суд не вбачає жодних підстав вважати порушеними вимоги статей 10, 22 КПК України щодо створення необхідних умов для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуті у відповідності до вимог КПК України.
Слід зазначити і про те, що для встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, докази відіграють не кількісну роль, а використовуються в доказуванні, якщо в них доведено достовірність фактів і обставин.
У цьому кримінальному провадженні суд дослідив усі надані сторонами докази, які не викликають сумнівів у допустимості та достовірності, з`ясувавши усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення засудженим інкримінованого кримінального правопорушення.
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК України та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації діяння, в касаційній скарзі не наведено.
Дії засудженого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України кваліфіковано судом правильно.
Аналогічні за змістом доводи касаційної скарги засудженого були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який з наведенням мотивів спростування, визнав їх неспроможними. У тому числі предметом перевірки суду апеляційної інстанції були і твердження сторони захисту про те, що потерпіла отримала тілесні ушкодження за інших обставин, а тому несвоєчасно звернулася до правоохоронних органів та до експертної установи. Спростовуючи вказаний довід апеляційний суд послався на пояснення потерпілої яка показала, що подія відбулась у вихідний день, а в понеділок 21 грудня 2015 року вона звернулась до Городищенського ВП та прокуратури Городищенського району з метою отримання направлення до експерта для обстеження на наявність тілесних ушкоджень, проте отримала відмову. На далі 22 грудня 2015 року вона звернулась до прокуратури Черкаської області та в цей же день отримала слідчим направлення до експерта на обстеження. Вказанні пояснення потерпілої визнано щирими і логічними, підтвердженими іншими доказами, наявними у матеріалах справи та вони не викликали у суду сумнівів у їх правдивості.
Твердження сторони захисту про необґрунтовану відмову апеляційним судом у задоволенні клопотання про виклик та допит свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 є безпідставними.
Так, з матеріалів кримінального провадження слідує, що апеляційним судом у судовому засіданні 03 липня 2019 року було частково задоволено клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні у частині виклику та допиту свідків з покладенням обов`язку забезпечення їх явки у судове засідання на сторону захисту. У свою чергу апеляційним судом вжито всіх заходів щодо виклику свідків у судове засідання шляхом неодноразового направлення їм повісток про виклик до суду апеляційної інстанції, проте свідки у судові засідання не з`являлися без зазначення поважності причин такої неявки. У судовому засіданні 02 березня 2020 року, апеляційний суд, у зв`язку з систематичною неявкою свідків сторони захисту, а також неможливістю сторони захисту забезпечити явку свідків до суду, з метою недопущення затягування розгляду справи, відмовив у допиті свідків сторони захисту.
Таким чином у колегії суддів не має підстав вважати, що судом були допущенні істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Покарання засудженому призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та всіх обставин справи. Крім того, з урахуванням того, що на момент ухвалення вироку строки передбачені п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України сплили, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно ухвалив рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від призначення покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433,434,436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 14 березня 2019 року й ухвалу Черкаського апеляційного суду від 25 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3