Справа № 349/378/19
Провадження № 11-кп/4808/388/20
Категорія ч. 2 ст. 121 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду ОСОБА_3 , перевіривши апеляційну скаргу прокурора Рогатинського відділу Тисменицької місцевої прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2020 року,
ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся з апеляційною скаргою на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2020 року, якою змінено обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово.

Перевіривши апеляційну скаргу, вважаю, що у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме:

1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу;

2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру;

3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першої цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Прокурор подав апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції про зміну запобіжного заходу, прийняту під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення відповідного судового рішення, передбаченого ч. 1 ст. 392 КПК України, тобто на рішення суду першої інстанції, яке оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Так, рішенням Конституційного Суду України № 4?р/2019 від 13 червня 2019 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Відповідно, визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвали суду про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному розгляду.

Зокрема, Конституційний суд України зазначив, що неможливість своєчасного апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою унеможливлює ефективну та оперативну (дієву) перевірку правомірності обмеження конституційного права особи на свободу на стадії судового розгляду. Неможливість оскарження особою чи її захисником в апеляційному порядку ухвали суду про продовження строку тримання під вартою створює умови, за яких помилкове рішення суду першої інстанції, чинне протягом тривалого часу, може призвести до тяжких невідворотних наслідків для зазначеної особи у вигляді безпідставного обмеження її конституційного права на свободу.
Зміст вищевказаного рішення Конституційного Суду України свідчить про те, що суд прийшов до висновку, що положення ч. 2 ст. 392 КПК України обмежують права на апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартоюсаме обвинуваченого та його захисника і не стосуються інших учасників судового розгляду.

При цьому, враховую правову позицію викладену в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року по справі № 344/13061/16-к про те, що за рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 право на окреме оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою до вирішення справи по суті має лише особа, чиє право обмежено, - обвинувачений, його захисник, законний представник; інші учасники судового провадження, у тому числі і прокурор, не мають права подавати апеляційну скаргу на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою до вирішення справи по суті.

Також, враховую правову позицію викладену в ухвалах Верховного Суду, зокрема від 27 липня 2020 року по справі № 607/12180/17 про те, що окремому оскарженню в апеляційному порядку за змістом вказаного рішення КСУ підлягає ухвала про продовження (застосування) строку тримання під вартою, оскарження ухвали про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, постановленої під час судового провадження по суті в суді першої інстанції, зазначеними положеннями не передбачено.

Тому, вважаю, що оскаржене прокурором рішення, постановлене під час судового провадження в суді першої інстанції,про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку.
Право на суд, одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним. Право на суд, особливо щодо умов прийнятності скарги, може бути обмеженим настільки, щоб не було порушено саму сутність цього права, тобто, обмеження повинні мати законну мету і зберігати пропорційність між використаними засобами та досягнутими цілями.

Право на доступ до суду, закріплене у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути реалізовано тільки у відповідності до вимог національного законодавства, в зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про право на оскарження судових рішень, діє в межах тих повноважень, які встановлені діючим кримінальним процесуальним законом і не приймає до уваги доводи щодо законності, обґрунтованості та справедливості оскаржуваного рішення, оскільки вони можуть бути перевірені судом тільки в результаті розгляду апеляційної скарги по суті.

Така законодавча позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема цей Суд у своєму рішенні від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» зазначив, що у спосіб, у який ст. 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.

Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями статті 394 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного вважаю, що апеляційна скарга прокурора подана на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню, а тому, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 399 КПК України, у відкритті провадження за його апеляційною скаргою необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 399 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною прокурора Рогатинського відділу Тисменицької місцевої прокуратури ОСОБА_4 на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 липня 2020 року.
Копію ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою та додатками до неї невідкладно надіслати особі, яка її подала.

На ухвалу апеляційного суду може бути подано касаційну скаргу протягом трьох місяців з дня її проголошення до Верховного Суду.

Суддя ОСОБА_3