Дата документу 01.12.2020 Справа № 331/2230/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/1304/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 331/2230/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.185 ч.3 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (дистанційно),

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», в апеляційному порядку, об`єднане кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000589, № 0000582, № 0000535, № 0000462, за апеляційними скаргами прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, - прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_10 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2020 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Чаган Семипалатинської області, Казахстан, громадянина України, з незакінченою вищою освітою, офіційно не працевлаштованого, розлученого, який на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 03.05.2018 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 1 рік;

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків частково приєднано покарання, призначене вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.05.2018 року, та остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено обраховувати з 04 квітня 2019 року з моменту фактичного затримання.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Запорізькому СІ щодо ОСОБА_7 ухвалено залишити без змін до набрання вироком суду законної сили.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди від злочину задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду від злочину у розмірі 4733,33 грн. та моральну шкоду у розмірі 2000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн., а всього 7733,33 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Скасовано арешт з речових доказів по справі, накладений ухвалами слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.04.2019 року.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 28 лютого 2019 року приблизно о 08 годині, ОСОБА_7 , будучи особою, раніше засудженою за вчинення корисливих злочинів, судимість за які не знята та непогашена у встановленому законом порядку, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, діючи повторно, з корисливих мотивів, перебуваючи біля будинку № 95-Б по вулиці Перемоги у місті Запоріжжя, дочекався доки потерпіла ОСОБА_12 покине приміщення своєї кімнати № 32/4. Після чого, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, штовхнувши вхідні двері зазначеної кімнати, проник до неї, тим самим зламав замок вхідної двері. Знаходячись у кімнаті № 32/4, ОСОБА_7 почав оглядати її на предмет цінних речей, де помітив, що на стіні висить рідкокристалічний телевізор «Bravis Led-39Е6000+Т2 blac». Надалі, ОСОБА_7 , діючи таємно, викрав зазначений телевізор, попередньо загорнувши його у ковдру рожево-коричневого кольору із зображенням двох ведмедів, яка знаходилась у приміщенні кімнати № 32/4 та належить потерпілій ОСОБА_11 , та покинув приміщення вказаної кімнати, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, тим самим завдавши потерпілій ОСОБА_13 матеріальної шкоду у розмірі 4 733 гривень 33 копійки.

27 березня 2019 року, приблизно о 19 годині 40 хвилин, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом віджиму рами пластикового вікна гостинної кімнати квартири АДРЕСА_2 , проник до приміщення вказаної квартири, звідки викрав майно, що належить ОСОБА_14 , а саме: ноутбук «Асус», вартістю 3000 гривень та айпад міні «Аррlе», вартістю 2000 гривень, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 5000 гривень.

28 березня 2019 року приблизно о 15 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом віджиму рами пластикового вікна спальної кімнати квартири АДРЕСА_3 , проник до приміщення вказаної квартири, звідки викрав майно, що належить ОСОБА_15 , а саме: ноутбук «НР», вартістю 8000 гривень та телевізор «Самсунг», вартістю 14749 гривень, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 22 749 гривень.

02 квітня 2019 приблизно з 07 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, перебуваючи за місцем мешкання ОСОБА_10 , а саме у кв. АДРЕСА_4 , знаходячись у приміщенні кухні зазначеної квартири, скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає та вони залишаться ніким не поміченими, шляхом вільного доступу з кухонного столу, таємно викрав ноутбук «Lenovo В590 20206» чорного кольору із зарядним пристроєм вартістю 2000 гривень, що належить потерпілій ОСОБА_10 , чим завдав матеріальну шкоду останній на вказану суму, розпорядившись вказаним майном на власний розсуд.

04 квітня 2019 приблизно о 17 годині 20 хвилин, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом розбиття скла вікна за допомогою фізичної сили рук, проник через розбите вікно до квартири АДРЕСА_5 , розташованої на першому поверсі вказаного будинку, звідки з підлоги кімнати, шляхом вільного доступу таємно викрав майно, яке належить потерпілому ОСОБА_16 , а саме: кутову шліфувальну машину «Bosch GWS 11-125 СІЕ Professional», вартість якої складає 2840 грн., дриль-змішувач «Compass», вартість якого складає 3500 грн., шліфувальну машину «ExpertTools S1B-GW-90Х187», вартість якої складає 624,72 грн., душову систему зі змішувачем «DevitSoul 1824SР», вартість якої складає 7405,33 грн., кабель для теплої підлоги довжиною 12 метрів, вартість якого складає 1000 гривень, а всього майна, яке належить ОСОБА_16 на загальну суму 15 370,05 грн., чим спричинив останньому матеріальну шкоду на вказану суму.

В апеляційній скарзі прокурор, не піддаючи сумніву доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні вищевказаних злочинів, вважає вирок відносно останнього незаконним та таким, що підлягає скасуванню внаслідок невідповідності покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. На думку прокурора, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог кримінального закону та, приймаючи рішення про визначення строку покарання ОСОБА_7 за сукупністю злочинів та вироків, призначив йому надмірно м`яке покарання. Так, судом при обранні виду та міри покарання враховано наявність у ОСОБА_7 судимостей, вчинення ряду кримінальних правопорушень, що відносяться до категорії тяжких, у період випробувального терміну, призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03.05.2018 року, відсутність офіційного працевлаштування, відсутність родини та ті обставини, що заподіяну матеріальну шкоду за вчинені правопорушення ОСОБА_7 не відшкодував. Однак, як вбачається з прийнятого судом рішення, оцінка даним, які характеризують особу ОСОБА_7 , надана формальна. Так, судом першої інстанції не в достатній мірі враховано, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних злочинів, у тому числі, корисливо-насильницької спрямованості та відбував покарання у місцях позбавлення волі. Крім того, не враховано ставлення самого ОСОБА_7 до вчинених злочинів. Зазначені вище обставини свідчать про суспільну небезпеку ОСОБА_7 , відсутність у останнього будь-якого бажання ставати на шлях виправлення та те, що скоєння кримінальних правопорушень є єдиним джерелом доходу обвинуваченого.

Враховуючи викладене, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України та призначити покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України 3 роки позбавлення волі; за ч. 3 ст. 185 КК України 4 роки 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом приєднання покарання призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, остаточно призначити покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник вважає, що вирок не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства.

Вказує, що за епізодом від 28.02.2019 року у відношенні потерпілої ОСОБА_13 , протокол огляду місця події від 28.02.2019 року не підписано спеціалістом інспектором-криміналістом ОСОБА_17 , тобто складений з істотними порушеннями вимог ст.ст. 104-106 КПК України, що тягне за собою недопустимість даного доказу, оскільки даний доказ отриманий не в порядку, передбаченому КПК України, тому такий протокол не є документом відповідно до ч. 2 ст. 99 КПК України і не може бути джерелом доказу в кримінальному провадженні відповідно до ч. 2 ст. 84 КК України. Допитані свідки ОСОБА_18 , який підвозив на Критий ринок обвинуваченого разом з телевізором, та ОСОБА_19 , який купив телевізор, у своїй сукупності можуть лише доводити той факт, що обвинувачений дійсно відвіз та продав телевізор, про що не заперечувала сторона захисту. Проте, жодного доказу на перебування ОСОБА_7 безпосередньо всередині приміщення, в якому було вчинено злочин, немає. Допитана в судовому засіданні потерпіла пояснила суду, що не знає хто вчинив злочин. Враховуючи формулювання обвинувачення та докази, надані стороною обвинувачення, незрозуміло, на ґрунті яких досліджених судом першої інстанції доказів та встановлених обставин суд зробив висновок про те, що викрадення майна було вчинено саме обвинуваченим. Також у змісті оскаржуваного вироку немає жодних мотивів того, з яких підстав суд відхилив чи визначив спростованими доводи обвинуваченого про те, що йому передав цей телевізор інший чоловік в рахунок боргу. Таким чином, вважає, що в діях обвинуваченого відсутній склад злочину щодо цього епізоду, тому провадження в цій частині обвинувачення підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 залишенню без розгляду.

За епізодом від 27.03.2019 року у відношенні потерпілого ОСОБА_15 захисник вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки за своїм розміром є несправедливим внаслідок суворості. Зазначає, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем проживання, проживає разом з цивільною дружиною, має на утриманні матір пенсійного віку, яка має вади здоров`я та потребує сторонньої допомоги, щиросердно розкаявся у скоєному, потерпілі матеріальних та моральних претензій не мають, на суворому покаранні не наполягали. Однак, суд не врахував вказаних обставин та призначив занадто суворе покарання, не навівши мотиви щодо призначення саме такого покарання.

За епізодом від 02.04.2019 року у відношенні потерпілої ОСОБА_10 протокол огляду місця події від 05.04.2019 року не підписано спеціалістом інспектором-криміналістом ОСОБА_20 , тобто складений з істотними порушеннями вимог ст.ст. 104-106 КПК України, що тягне за собою недопустимість даного доказу, оскільки даний доказ отриманий не в порядку, передбаченому КПК України, тому такий протокол не є документом відповідно до ч. 2 ст. 99 КПК України і не може бути джерелом доказу в кримінальному провадженні відповідно до ч. 2 ст. 84 КК України. Допитана в судовому засіданні потерпіла пояснила, що мешкала з ОСОБА_7 однією сім`єю та довіряла йому в користування ноутбук. Також вказує, що не було проведено експертизи щодо встановлення вартості ноутбуку, а отже розмір завданої злочином шкоди належним чином не підтверджено. Таким чином, вважає, що за даним епізодом не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпані можливості їх отримати, тому провадження в цій частині обвинувачення підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

За епізодом від 04.04.2019 року у відношенні потерпілого ОСОБА_16 вказує, що протокол затримання ОСОБА_7 від 04.04.2019 року не містить даних технічних характеристик, номерів пристроїв, за допомогою яких проводилась дана слідча дія та/або номерів флеш-накопичувачів. Вступна частина зазначеного протоколу не містить даних про понятих ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які поставили свої підписи у протоколі. В порушення вимог КПК України, слідчий не повідомив про затримання та місце перебування ОСОБА_7 близьких родичів, членів сім`ї. У вступній частині протоколу вказано час затримання ОСОБА_7 04.04.2019 року о 19 год. 00 хв. Проте, оперуповноважений УКР ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_23 та ОСОБА_24 здійснили затримання ОСОБА_7 приблизно о 17 год. 00 хв., забороняючи йому далі вільно пересуватись, про що повідомив під час допиту свідок ОСОБА_24 . Допитаний в суді потерпілий ОСОБА_16 повідомив, що прибув незадовго після того, як йому повідомили про злочин щодо його майна приблизно о 17 год. 30 хв. Таким чином, є підтвердженим факт затримання ОСОБА_7 саме о 17 год. 00 хв. З цього випливає, що ОСОБА_7 було повідомлено про підозру після спливу 24 годин (а саме 05.04.2019 року о 18 год. 00 хв.). Також зазначає, що фототаблиця, яка є додатком до протоколу затримання від 04.04.2019 року, підписана особою, яка взагалі не зазначена в протоколі затримання, а саме інспектором-криміналістом СВ майором поліції ОСОБА_25 . Крім того, до протоколу додано аркуш з написом «До протоколу у порядку ст. 208 КПК», на якому у паперовому згортку розміщено носій інформації флеш-накопичувач, та на цьому ж аркуші міститься підпис особи, яка не є учасником процесуальної дії слідча ОСОБА_26 . Під час дослідження в судовому засіданні відеофайлу, що міститься на флеш-накопичувачі, який є додатком до протоколу затримання ОСОБА_7 встановлено, що відео переривається під час роз`яснення прав затриманій особі. Також зазначає, що інформація, яка зафіксована на відеозаписі, що є додатком до протоколу, та інформація, що міститься в самому протоколі затримання суттєво відмінна, так як окрім роз`яснення прав затриманому, слідчий провів щонайменше обшук ОСОБА_7 , під час якого нібито щось вилучалось, що свідчить про порушення вимог ч. 2 ст. 104 КПК України. Крім того, зазначає, що одразу після затримання слідчий повинен був здійснити упакування флеш-накопичувача, на який здійснювалася фіксація, проте цього зроблено не було, що знайшло своє підтвердження під час дослідження доказів в судовому засіданні. Більш того, доказ надано слідчим, який не проводив затримання. У зв`язку з чим, вважає, що здобуті в процесі затримання та обшуку речі, які були вилучені у ОСОБА_7 є недопустимим доказом. Також зазначає, що слідчий, повідомивши орган на надання безоплатної вторинної правової допомоги про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, почав та закінчив проведення процесуальної дії (затримання та обшук ОСОБА_7 ) не дочекавшись прибуття захисника, чим порушив право на захист затриманого, в той час як з початку затримання ОСОБА_7 наполягав на залученні захисника і не відмовлявся від його участі. Таким чином, протокол затримання ОСОБА_7 від 04.04.2019 року є недопустимим доказом. Протокол огляду місця події від 04.04.2019 року не містить відомостей про затриману особу, хоча його підпис присутній в кінці протоколу, протокол не підписано спеціалістом ОСОБА_25 , а фототаблиця, яка є додатком до протоколу, підписана лише інспектором-криміналістом СВ майором поліції ОСОБА_25 . Також зазначає, що в судовому засіданні було досліджено диск з відеозаписом, який є додатком до протоколу огляду місця події від 04.04.2019 року, загальна тривалість якого складає 06:04 хвилини. Сторона захисту заявляла заперечення щодо вказаного диску, оскільки згідно самого протоколу фіксація здійснювалась на флеш-накопичувач, однак суд проігнорував вказані заперечення. Крім того, відповідно до протоколу огляд проводився з 19 год. 40 хв. до 20 год. 00 хв., тобто загалом 20 хв., тоді як тривалість відеоролику складає лише 06:04 хвилини, що є підставою стверджувати про те, що файл піддавався зміні. Більш того, вказаний файл з відеозаписом створено 13.05.2019 року, що свідчить про порушення вимог ч. 2 ст. 106 КПК України. Під час даної слідчої дії також було порушено право ОСОБА_7 на захист. Додаток до протоколу огляду місця події від 04.04.2019 року, а саме аркуш форматом А4, на якому зазначено « АДРЕСА_6 за фактом квартирної крадіжки у гр. Конотоп», підписано не всіма учасниками слідчої дії, а лише інспектором-криміналістом СВ майором поліції Барановою та понятими 1), 2). Також до протоколу додано аркуш з написом «ДВД диск до протоколу огляду квартири», на якому у паперовому згортку розміщено носій інформації ДВД-диск, та на цьому ж аркуші міститься підпис особи, яка не є учасником процесуальної дії, а саме слідча ОСОБА_27 . В судовому засіданні досліджувався вказаний диск з відеозаписом, загальна тривалість якого складає 06:06 хвилини. Сторона захисту заявляла заперечення щодо вказаного диску, оскільки згідно самого протоколу фіксація здійснювалась на флеш-накопичувач, однак суд проігнорував вказані заперечення. Крім того, відповідно до протоколу огляд проводився з 20 год. 15 хв. до 20 год. 35 хв., тобто загалом 20 хв., тоді як тривалість відеоролику складає лише 06:06 хвилини, що є підставою стверджувати про те, що файл піддавався зміні. Більш того, вказаний файл з відеозаписом створено 13.05.2019 року, що свідчить про порушення вимог ч. 2 ст. 106 КПК України. Таким чином, протоколи огляду місця події від 04.04.2019 року є недопустимими доказами. Окрім того, сторона захисту наполягала на тому, що сторона обвинувачення не виконала вимоги ст. 290 КПК України, а надала лише протокол затримання особи без додатків до нього, що є підставою для визнання відомостей у цих матеріалах недопустимими доказами. Таким чином, вважає, що за даним епізодом не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпані можливості їх отримати, тому провадження в цій частині обвинувачення підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

На підставі викладеного, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні 28.02.2019 року крадіжки майна потерпілої ОСОБА_13 та провадження в цій частині закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, а цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 до обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без розгляду; скасувати вирок суду першої інстанції в частині обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні 02.04.2019 року та 04.04.2019 року крадіжки майна потерпілої ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_16 та провадження в цій частині закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Змінити вирок суду першої інстанції в частині обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні 27.03.2019 року крадіжки майна потерпілого ОСОБА_14 та потерпілого ОСОБА_15 , призначивши ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

В апеляційній скарзі обвинувачений не погоджується з рішенням суду через невідповідність обставин справи висновкам, викладеним у вироку, та через необґрунтовану надмірну суворість.

Вказує, що за епізодом від 02.04.2019 року не були взяті до уваги відомості та обставини, отримані в результаті допиту в суді потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_28 . Так, під час допиту потерпіла зазначала, що вона мешкала з обвинуваченим, вони вели сумісне господарство та вона надала обвинуваченому право користування її особистими речами. У неї з обвинуваченим була домовленість про заміну старого ноутбуку на новий, який обвинувачений повинен був привезти якнайшвидше, оскільки її роботодавець дав їй роботу, яку вона повинна була виконати у встановлені строки. 04.04.2019 року вона весь вечір чекала ОСОБА_7 вдома, не знаючи, що він був затриманий працівниками поліції та примусово тримався в ІВС. 05.04.2019 року до потерпілої прийшов її роботодавець ОСОБА_28 та відвіз її до Хортицького ВП, щоб вона написала заяву про крадіжку, яку спочатку відмовились приймати, але згодом ОСОБА_28 комусь зателефонував та домовився, щоб прийняли заяву. Потерпіла ОСОБА_10 неодноразово заявляла суду у своїх письмових клопотаннях про те, що вказану подію вона вважає непорозумінням та прохала припинити кримінальне переслідування відносно ОСОБА_7 . Більш того, суд не взяв до уваги те, що він неодноразово стверджував про відсутність у нього умислу на скоєння злочину у відношенні ОСОБА_10 . Про те, що він заклав ноутбук для того, щоб отримати позику на придбання нового ноутбуку, він не сказав потерпілій, щоб вона не хвилювалась, що хтось може подивитися її особисту інформацію на ноутбуці. Суд не врахував, що заява потерпілою була написана під тиском та впливом її роботодавця, усвідомлюючи свою трудову та матеріальну залежність від нього. Таким чином, не доведено, що він мав мотив та умисел на скоєння злочину, не доведено, що в його діях є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

За епізодом від 04.04.2019 року судом не були враховані обставини його затримання о 17:00 годині групою невідомих осіб, які не зазначені у рапортах та протоколах (показання свідка ОСОБА_23 ), які спричинили йому тілесні ушкодження (акт огляду ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» від 08.04.2019 року). Також не враховано, що долучені до справи докази, які були отримані під час затримання, огляду місця події та складання протоколів слідчих дій в силу ст. 94 КПК України є недопустимими доказами, оскільки отримані з порушеннями норм КПК України, Конституції та Конвенції з прав людини та громадянина. Після його затримання та до приїзду захисника йому не було роз`яснено права як затриманого, не пояснили за що його затримали, ігнорувались його прохання про надання захисника та взагалі не повідомили, що особи, які його затримали, є працівниками поліції. Після прибуття близько 19:00 години слідчо-оперативної групи розпочались слідчі дії також без роз`яснення йому прав та без захисника, при проведенні слідчих дій у присутності понятих останні розписувались у незаповнених протоколах (показання свідка ОСОБА_22 ). Також зазначає, що датою створення відео файлу, на якому зафіксовано огляд місця події, є 13.05.2019 року, що свідчить про недопустимість доказу. Крім того, зазначає, що за фактом отримання ним тілесних ушкоджень під час його затримання ТУ ДБР в м. Мелітополі відкрито кримінальне провадження, яке на теперішній час перебуває в провадженні Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, однак суд під час ухвалення вироку не звернув на це увагу.

Також суд не врахував пом`якшуючі обставини, а саме те, що за епізодами від 27.03.2019 року та від 28.03.2019 року він повністю визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному, на стадії досудового розслідування під запис надав правдиві пояснення про всі відомі обставини скоєних злочинів, готовий понести покарання та бажає відшкодувати спричинену своїми діями шкоду та виправити наслідки скоєного, засуджує свою поведінку. Також суд не врахував ступінь впливу негативних наслідків на його життя та здоров`я та життя та здоров`я його сім`ї. Так, він страждає на ряд тяжких хронічних захворювань, за час перебування у СІЗО у нього розвинулось хронічне захворювання, яке потребує хірургічного втручання в умовах стаціонару. Його мати, 1947 року народження, також хворіє на ряд невиліковних хвороб серця та сосудів головного мозку та потребує його матеріальної та фізичної допомоги.

Крім того, вказує, що під час досудового розслідування та в суді він неодноразово заявляв усні та письмові клопотання про витребування відомостей про його працевлаштування у ПП ОСОБА_29 на посаді кладовщика та характеризуючих його матеріалів, які були проігноровані. Також на адресу суду ним подавалась заява про отримання з органу пробації Вознесенівського району м. Запоріжжя характеризуючих його відомостей, однак суд проігнорував вказане клопотання. На стадії досудового розслідування він подавав клопотання слідчому про витребування із з органу реєстації актів цивільного стану м. Реутов Московської області РФ свідоцтва про народження його доньки, ІНФОРМАЦІЯ_2 , однак вказані відомості так і не були надані суду.

Також зазначає, що під час розгляду кримінального провадження ним подавалась апеляційна скарга на ухвалу від 11.09.2019 року про продовження строку тримання під вартою, яку апеляційний суд розглянув 07.10.2019 року без своєчасного повідомлення учасників провадження та без його участі в суді. Крім того, під час судового розгляду прокурор у клопотаннях про обрання запобіжного заходу як в усній, так і в письмовій формі стверджувала, що він вчинив декілька епізодів правопорушень, тим самим необґрунтовано створюючи суспільну думку про його винуватість до постановлення вироку судом. Також 17.03.2020 року в суді апеляційної інстанції в дебатах було заявлено, що він скоїв крадіжку у своєї співмешканки. Суд апеляційної інстанції в ухвалах від 30.05.2019 року, 23.07.2019 року, 11.09.2019 року, 07.11.2019 року, 11.02.2020 року, 07.04.2020 року порушив основні принципи презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, оскільки у мотивувальній частині ухвал допустив твердження про його винуватість, зазначивши, що він вчинив декілька епізодів правопорушень в період іспитового строку.

На підставі викладеного, просить скасувати вирок районного суду в частині обвинувачення його у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України (епізод від 02.04.2019 року) на підставі ч. 3 ст. 284 КПК України; вивчивши обставини, викладені в апеляційній скарзі, визнати порушення його законних прав на стадії досудового розслідування та судового розгляду, відобразивши висновки в рішенні апеляційного суду; змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання і остаточно призначити покарання з урахуванням пом`якшуючих обставин, викладених в апеляційній скарзі.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 зазначає, що заява на дії ОСОБА_7 була подана нею через незнання про його місцезнаходження, в той час, коли він повинен був прийти з належним їй ноутбуком Lenovo, а також через робочі обставини, що вимагали наявності відомостей, які зберігались у ноутбуці. В суді першої інстанції вона заявляла, що те, що сталось, вважає непорозумінням, викликаним затриманням ОСОБА_7 04.04.2019 року.

Враховуючи викладене, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України та закрити за даним фактом кримінальне провадження.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які прохали задовольнити їх апеляційні скарги та апеляційну скаргу потерпілої та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та заперечував проти задоволення апеляційних скарг потерпілої, обвинуваченого та його захисника; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_10 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 усіх вимог і положень зазначеного закону дотримався.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, за епізодами від 27.03.2019 року у відношенні потерпілого ОСОБА_14 та від 28.03.2019 року у відношенні потерпілого ОСОБА_15 апелянтами в цій частині не оскаржуються і відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину за епізодами від 28.02.2019 року у відношенні потерпілої ОСОБА_11 , від 02.04.2019 року у відношенні потерпілої ОСОБА_10 та від 04.04.2019 року у відношенні потерпілого ОСОБА_16 не визнав та пояснив, що у лютому 2019 року він познайомився із чоловіком, якому зайняв грошей. У подальшому, цей чоловік запропонував йому взяти телевізор та погасити борг після його продажу. 28.02.2019 року знайомий став йому наполегливо телефонувати та умовив зайти до коридору одного з будинків по вул. Перемоги, за дверима стояв телевізор, який був накритий ковдрою. Він його взяв та на таксі поїхав до свого знайомого працівника антикварної лавки, де продав його за 1300 грн., 1000 грн. він віддав знайомому, а 300 грн. забрав собі як погашення боргу. Про те, що цей телевізор був викрадений, він нічого не знав, особисто він крадіжку не вчинював, до квартири потерпілої не проникав, двері не ламав. Також зазначив, що близько 3-4 місяців він мешкав у квартирі своєї співмешканки ОСОБА_10 , яка йому дозволяла користуватися ноутбуком. 02.04.2019 року йому були необхідні гроші на покупку іншого ноутбуку, яких у нього не було, тоді він вирішив закласти ноутбук співмешканки до ломбарду на 2 дні та мав намір його викупити, але не встиг, оскільки наступного дня його затримали працівники поліції. Дійсно, ОСОБА_10 не давала йому дозвіл розпоряджатися ноутбуком, але вона знала, що він буде брати ноутбук, щоб перезаписати певні файли. Наполягав на тому, що не мав наміру продавати його, а хотів лише закласти на два дні та викупити і повернути потерпілій. Також зазначив, що до епізоду крадіжки будівельних інструментів на території Жовтневого району м. Запоріжжя відношення не має. У той вечір він йшов по вул. Запорізькій із гіпермаркету «Епіцентр», коли до нього несподівано підійшли працівники поліції, завалили на землю, після чого затягнули ближче до будинку, зняли куртку та чоботи, не надали можливості рухатися та звинуватили у вчиненні крадіжки. Потім за невідомих для нього обставин біля нього опинився пакет із інструментом, а ще через деякий час приїхав слідчий та став проводити слідчі дії, не дочекавшись приїзду захисника. Він ніякої крадіжки не вчинював, до квартири не проникав, скло не розбивав, тому просив визнати його невинуватим за даним епізодом злочинних дій. Хто міг вчинити цей злочин, він не знає.

Не дивлячись на повне невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї провини за епізодами від 28.02.2019 року у відношенні потерпілої ОСОБА_11 , від 02.04.2019 року у відношенні потерпілої ОСОБА_10 та від 04.04.2019 року у відношенні потерпілого ОСОБА_16 , його вина підтверджується в повному обсязі доказами, дослідженими і перевіреними в ході судового розгляду.

За епізодом від 28.02.2019 року у відношенні потерпілої ОСОБА_11 :
- показаннями потерпілої ОСОБА_11 , яка показала суду, що 28.02.2019 року вранці вона пішла на роботу, ввечері приблизно о 17 годині вона повернулась та з`ясувала, що двері її кімнати не зачинені на ключ. У кімнаті було все розкидано, зник телевізор. Також зникло і дитяче покривало. Вказаний телевізор вона покупала у кредит та ще не встигла виплатити усю суму. Тепер у неї немає матеріальної можливості купити новий телевізор, її дитина залишилась без розваг, тому просила стягнути з обвинуваченого на її користь вартість її телевізора згідно квітанцій та моральну шкоду, а також витрати на правову допомогу. Хто саме вчинив злочин їй невідомо;

- показаннями свідка ОСОБА_18 , який показав суду, що він працює у таксі «Любімоє», пам`ятає, що взимку 2019 року у першій половині дня він отримав замовлення на вул. Перемоги, 93. Спочатку він не міг знайти будинок, тоді домовився із клієнтом зустрітися біля магазину «Олімпія». До автомобілю підійшов чоловік із великим телевізором у руках, який був накритий ковдрою, також була підставка для нього. Вони поїхали на Критий ринок, чоловік пішов разом із телевізором, а повернувся без нього та заплатив за проїзд. У судовому засіданні точно не зміг впізнати обвинуваченого як того чоловіка, якого підвозив, але під час слідства він впевнено його впізнавав;

- показаннями свідка ОСОБА_19 , який показав суду, що приблизно рік потому він працював на Критому ринку у м. Запоріжжя скупником майна, утримував антикварну лавку. Пам`ятає, що до нього приходив ОСОБА_7 та приносив телевізор на продаж, на що він погодився. Через декілька днів до нього прийшли працівники поліції та стали розпитувати про телевізор, він визнав, що покупав, але на той момент уже встиг його продати. Телевізор був замотаний у ковдру та був не новий. Впізнав у судовому засіданні ОСОБА_7 як ту особу, яка приносила телевізор;

- протоколом огляду місці події від 28.02.2019 року кімнати № 32/4 будинку АДРЕСА_7 , де було виявлено кріплення для телевізору без телевізору, вилучені сліди з дверей (т.3, а.п.64-69);

- видатковою накладною від 17.11.2017 року, згідно якої ціна телевізора складала 6398,81 грн. та договором купівлі-продажу (т.3, а.п.70-73);

- висновком експерта № 10-323 від 17.04.2019 року, згідно якого ринкова вартість рідкокристалічного телевізору «Bravis Led-39Е6000+Т2 blac» може складати 4733,33 грн. (т.3, а.п.78);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 03.05.2019 року, згідно якого свідок ОСОБА_18 впізнав особу на фото під номером 2 ( ОСОБА_7 ) як того, кого він підвозив на Критий ринок разом із телевізором (т. 3, а.п.79-81);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 04.05.2019 року, згідно якого свідок ОСОБА_19 впізнав особу на фото під номером 3 ( ОСОБА_7 ) як того, хто йому продав телевізор чорного кольору у лютому 2019 року (т.3, а.п.82-84).

За епізодом від 02.04.2019 року у відношенні потерпілої ОСОБА_10 :
- показаннями потерпілої ОСОБА_10 , яка показала суду, що у січні-березні 2019 року вона мешкала у цивільному шлюбі із ОСОБА_7 . У квітні 2019 року вона повернулась ввечері з роботи та виявила, що вдома відсутній ноутбук. ОСОБА_7 їй повідомив, що віддав ноутбук своєму знайомому для передачі даних та скоро поверне. Наступного дня ОСОБА_30 затримали працівники поліції, ноутбука не було, але він був їй потрібен по роботі, тому вона вирішила звернутися до працівників поліції з приводу вчиненої крадіжки. Працівники поліції з`ясували, що ноутбук був зданий до ломбарду. Ноутбук належить саме їй, вона його покупала задовго до знайомства із ОСОБА_7 , дозволу ним розпоряджатися ОСОБА_31 не давала. Ноутбук їй було повернуто працівниками поліції, на сьогодні претензій до ОСОБА_7 вона не має;

- показаннями свідка ОСОБА_28 , який показав суду, що у нього на фірмі працює ОСОБА_10 , у квітні 2019 року він їй зателефонував та попросив скласти необхідні документи, але вона повідомила, що не має ноутбуку, він, нібито, у ремонті. Наступного дня він знову зателефонував та ОСОБА_32 зізналась, що її співмешканець відвіз ноутбук у ремонт, обіцяє його повернути, але досі ноутбуку немає. Так як на цьому пристрої зберігались усі документи його фірми, він наполіг, щоб ОСОБА_10 звернулась до працівників поліції, так як він знав, що ноутбук належить їй особисто. Співмешканця ОСОБА_33 він не знає, остання його називала ОСОБА_34 , вони проживали не більше 3 місяців разом;

- протоколом огляду місці події від 05.04.2019 року квартири АДРЕСА_4 , де було виявлено відсутність ноутбуку на столі в кухні (т.3, а.п.22-24);

- протоколом огляду предмету від 06.04.2019 року коробки від ноутбуку «Леново В590 20206» (т.3, а.п.25-27);

- протоколом огляду предмету від 10.04.2019 року ноутбуку «Леново В590 20206» (т.3, а.п.31-34), який був добровільно виданий свідком ОСОБА_28 ;

- протоколом огляду предмету від 12.04.2019 року диску із відеозаписом камер спостереження ломбарду ПТ «Ломбард Партнер Мокієнко і компанія», на якому зафіксовано момент оформлення ОСОБА_7 закладу ноутбуку Леново (т.3, а.п.39- 41);

- протоколом огляду предмету від 12.04.2019 року оригіналу договору про надання фінансового кредиту та застави № від 02.04.2019 року між ОСОБА_7 та ПТ «Ломбард Партнер Мокієнко і компанія» під заставу ноутбуку (т. 3, а.п.42-44);

- довідкою про вартість ноутбуку Леново, яка складає 2000 грн. (т.3, а.п.47).

За епізодом від 04.04.2019 року у відношенні потерпілого ОСОБА_16 :
- показаннями потерпілого ОСОБА_16 , який показав суду, що навесні 2019 року приблизно о 17 годині йому зателефонував сусід та повідомив, що його квартиру обікрали. Він одразу прибув за адресою: АДРЕСА_6 , його квартира знаходиться на першому поверсі, де на той момент велись ремонтні роботи, у квартирі ніхто не мешкав. Він вимушений був зайти до квартири через вікно, оскільки двері були зачинені на ключ. Потім він роздивився та з`ясував, що зникло: набір для душу, кабель та інші інструменти, оцінює шкоду приблизно у 15000 грн. Далі, разом із працівниками поліції вони зайшли за ріг будинку та побачили чоловіка, яким виявився ОСОБА_7 , який стояв поруч із іншими поліцейськими, біля нього знаходився пакет із майном, яке було викрадено із квартири. Зі слів працівників поліції вони особисто бачили, як цей чоловік вилазив із вікна його квартири із пакетом, тому він подумав, що він і є злочинець;

- показаннями свідка ОСОБА_21 , який показав суду, що ввечері йому зателефонував брат та повідомив, що його квартиру обікрали та потрібна допомога. Коли він приїхав, то з`ясувалось, що вхідні двері квартири зачинені, тому вони вирішили залізти через вікно, яке було розбито. Неподалік від вікна стояв чоловік у супроводі поліцейських, поруч знаходився пакет із викраденим майном. Він особисто залазив у вікно та відкривав двері. Усі вікна квартири виходять на одну сторону, будинок розташований поблизу гіпермаркету «Ашан»;

- показаннями свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_23 , які показали суду, що у квітні 2019 року вони патрулювали територію Жовтневого району м. Запоріжжя, йшли по вул. Запорізькій, коли побачили чоловіка, який виліз із вікна з пакетом та пішов вздовж будинку. Їм здалась така поведінка дивною та вони вирішили перевірити особу чоловіка. Коли вони його наздогнали, той став нервувати та сказав, що усі речі належать йому. Вони перевірили вікна будинку та виявили розбите скло у квартирі на першому поверсі, після чого зрозуміли, що чоловік вчинив крадіжку. Далі, вони викликали слідчо-оперативну групу та знайшли господаря квартири, після чого приїхав слідчий та став проводити слідчі дії. Увесь час з моменту зупинки до моменту приїзду слідчо-оперативної групи чоловік перебував поруч із ними та із пакетом з речами. У судовому засіданні вони впізнали ОСОБА_7 як ту особу, яку бачили поруч із будинком та невдовзі затримали;

- показаннями свідка ОСОБА_22 , який показав суду, що у квітні 2019 року ближче до вечора він почув звук битого скла, а потім хвилин через 15-20 до нього прийшли працівники поліції та попросили побути понятим. Він вийшов на вулицю та за будинком побачив чоловіка у кайданках у супроводі поліцейських, також був потерпілий та інші люди. Поруч у пакеті знаходились якісь речі. Далі поліцейські стали оглядати вміст пакету та все записувати, разом із ним був присутній інший понятий. Пам`ятає, що захисник ОСОБА_7 приїхав приблизно через 2-3 години після того, як він вийшов на вулицю до поліцейських;

- заявою потерпілого ОСОБА_16 із проханням притягнути до відповідальності особу, яка у період з 16 до 17 години вчинила крадіжку із його квартири по АДРЕСА_6 , шляхом розбиття вікна (т.3, а.п.141);

- протоколом затримання ОСОБА_7 від 04.04.2019 року, під час якого було проведено особистий обшук останнього та виявлено, окрім особистих речей, металеву фомку із пластиковою ручкою та металевий складний ніж (т.3, а.п.142-152), відеозапис якого був відтворений у судовому засіданні;

- протоколом огляду місця події від 04.04.2019 року ділянки місцевості біля будинку АДРЕСА_8 , де було виявлено чоловіка, який представився ОСОБА_7 , а також пакет, у якому знаходились змішувач для душу, кабель для підлоги, болгарка, дриль-міксер, шліфувальна машинка, відеозапис яого було відтворено у судовому засіданні (т.3, а.п.153-158);

- протоколом огляду місця події від 04.04.2019 року квартири за адресою: АДРЕСА_6 , під час якого було виявлено пошкодження скла у кімнаті квартири, осип скла на підлозі, квартира перебуває у стані ремонту, відеозапис якого був відтворений у судовому засіданні (т.3, а.п.160-171);

- копіями накладних щодо придбання та вартості 12 метрів кабелю для теплої підлоги, душової системи зі змішувачем, плоскої шліфувальної машини, дрилю-міксера, кутової шліфувальної машини (т.3, а.п.173-177);

- висновком експерта від 14.05.2019 року № 10-364, згідно якого ринкова вартість шліфувальної машинки може складати 624,72 грн. (т.3, а.п.183-192);

- висновком експерта від 14.05.2019 року № 10-361, згідно якого ринкова вартість кутової шліфувальної машинки може складати 2840 грн. (т.3, а.п.197-205);

- висновком експерта від 14.05.2019 року № 10-363, згідно якого ринкова вартість душової системи зі змішувачем може складати 7405,33 грн. (т.3, а.п.210-213).

Суд належним чином дослідив ці та інші докази у провадженні у їх сукупності з точки зору належності та допустимості, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку.

Зазначені докази, всупереч доводам сторони захисту щодо наведених у вироку їх змісту, узгоджуються між собою, доповнюють один одного, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності, виключають сумніви у причетності ОСОБА_7 до умисного скоєння інкримінованих йому кримінальних правопорушень за вказаними епізодами, а тому правильно обґрунтував ними його обвинувачення.

Спростував суд і наведені стороною захисту під час судового розгляду доводи щодо непричетності ОСОБА_7 до злочинів, належним чином мотивувавши свій висновок в судовому рішенні, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо недопустимості протоколу огляду місця події від 28.02.2019 року за епізодом від 28.02.2019 року у відношенні потерпілої ОСОБА_11 та протоколу огляду місця події від 05.04.2019 року за епізодом від 02.04.2019 року у відношенні потерпілої ОСОБА_10 через відсутність в них підпису спеціаліста, колегія суддів вважає неспроможними, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів.

Особи, у присутності яких здійснюється огляд, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу огляду.

При огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Тобто, зі змісту вказаної норми закону випливає, що спеціаліст залучається слідчим для допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, у даному випадку для фотографування під час проведення огляду місця події.

Із фототаблиць, доданих до протоколів огляду місця події від 28.02.2019 року та від 05.04.2019 року, вбачається, що вони складені спеціалістами, та засвідчені їх особистими підписами (т.3 а.п.68-69, 23-24 відповідно).

Той факт, що у протоколах огляду місця події відсутній підпис спеціаліста не може свідчити про недопустимість протоколів, оскільки вимоги ст. 223 КПК України щодо порядку проведення слідчої дії були дотримані огляди проведені у присутності понятих та володільців житлового приміщення, всі отримані під час оглядів дані вірно зафіксовані у протоколі та додатково відображені у фототаблицях, будь-яких заперечень чи зауважень від учасників під час проведення слідчої дії не надходило.

Доводи захисника про те, що свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та потерпіла ОСОБА_11 не вказали, що крадіжку телевізору скоїв саме обвинувачений ОСОБА_7 , колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки вина ОСОБА_7 підтверджена не окремо показаннями потерпілої та свідків, а сукупністю усіх доказів, досліджених та оцінених судом першої інстанції, які визнані належними та допустимими.

Як вбачається з встановлених судом першої інстанції обставин, крадіжка майна потерпілої ОСОБА_11 була вчинена шляхом проникнення до її квартири та зламу замка, що підтверджується протоколом огляду місця події від 28.02.2019 року.

Крім того, у судовому засіданні в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_11 поясняла, що вранці пішла на роботу як завжди та зачинила двері, а після того, як повернулась, то з`ясувала, що зник телевізор, який висів на стіні, а також зникла дитяча ковдра. Інше майно викрадено не було.

Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 впевнено вказали на ОСОБА_7 як на ту особу, яку бачили разом із телевізором, загорнутим у ковдру, інших осіб поруч із останнім не було ані у таксі, ані на ринку.

Доводи захисника про те, що суд не мотивував у вироку підстав відхилення доводів обвинуваченого стосовно того, що телевізор йому передав інший чоловік в рахунок боргу, не відповідають дійсності, оскільки суд першої інстанції зазначив у вироку, що обвинувачений ОСОБА_7 на підтвердження таких доводів відмовився назвати анкетні дані особи, яка, нібито, змусила його допомогти у продажі телевізора, тому перевірити достовірність таких пояснень ОСОБА_7 не виявилось можливим.

Іншої об`єктивної та достовірної інформації на підтвердження алібі ОСОБА_7 суду першої інстанції надано не було, у зв`язку із чим районний суд прийшов до обґрунтованого висновку про достатність доказів на підтвердження пред`явленого прокурором обвинувачення у вчиненні крадіжки телевізора саме ОСОБА_7 та відсутність будь-якої достовірної інформації про вчинення цього злочину іншою особою.

Таким чином, твердження захисника про відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину за епізодом від 28.02.2019 року у відношенні потерпілої ОСОБА_11 , є неспроможними.

Доводи захисника про те, що за епізодом від 02.04.2019 року у відношенні потерпілої ОСОБА_10 не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпані можливості їх отримати, оскільки потерпіла в судовому засіданні вказувала, що мешкала з ОСОБА_7 однією сім`єю та довіряла йому в користування ноутбук, є неспроможними та не відповідають дійсності, оскільки як вбачається зі змісту вироку потерпіла ОСОБА_10 під час її допиту зазначала, що вона не давала дозволу ОСОБА_7 розпоряджатися її ноутбуком.

Твердження захисника про не проведення експертизи щодо встановлення вартості викраденого у ОСОБА_10 ноутбуку, що потягло за собою не встановлення розміру завданої злочином шкоди, також є неспроможними, оскільки розмір збитків, завданих потерпілій, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна і вартість такого майна є встановленою, так як в матеріалах провадження наявна довідка про вартість ноутбуку «Lenovo В590 20206», виданої ПП «Берни» від 06.04.2019 року, згідно якої його вартість складає 2000 грн. (т.3, а.п.47). Крім того, у матеріалах провадження наявна специфікація № 1 (прийняття закладу) від 02.04.2019 року № , згідно якої оцінювачем ломбарду ОСОБА_35 була визначена вартість закладу ноутбуку «Lenovo В590» у розмірі 2000 грн. (т.3, а.п.43).

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах проти власності» розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину, визначається лише вартістю цього майна, яка виражається у грошовій оцінці. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розмір відшкодування завданих злочином збитків за відповідними цінами на час вирішення справи в суді. За відсутності зазначених цін на майно його вартість може бути визначено шляхом проведення відповідної експертизи.

Тобто, положення п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України встановлюють обов`язок слідчого або прокурора звернутися із клопотанням до слідчого судді про призначення експертизи у випадку необхідності визначення розміру матеріальних збитків, якщо вартість викраденого майна неможливо визначити за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину. У випадку ж встановлення вартості викраденого майна за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розміру відшкодування завданих злочином збитків за відповідними цінами на час вирішення справи в суді, призначення експертизи не є обов`язковим.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розмір шкоди та, відповідно, вартість ноутбуку, була визначена суб`єктами, які мають спеціальні знання (в даному випадку оцінювачем ОСОБА_35 ), при цьому, визначена вартість не впливає на відмежування вчиненого злочину від адміністративного правопорушення та не свідчить про необхідність встановлення інших кваліфікуючих ознак крадіжки (такої, що завдала значної шкоди потерпілому, або вчинена у великих чи особливо великих розмірах), тому районний суд прийшов до обґрунтованого висновку, що у даному випадку достовірно встановити розмір шкоди можливо із без залучення експерта.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що під час розгляду даного кримінального провадження в суді першої інстанції ні захисник, ні обвинувачений не вказували на неправильність оцінки вартості заподіяної шкоди, будь-яких доказів факту невідповідності вказаної у обвинувальному акті вартості ноутбуку не надавали, крім того, допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 також була згодна із визначенням ціни ноутбуку саме у розмірі 2000 грн.

Посилання захисника на те, що протокол затримання ОСОБА_7 від 04.04.2019 року за епізодом у відношенні потерпілого ОСОБА_16 не містить даних технічних характеристик, номерів пристроїв, за допомогою яких проводилась дана слідча дія та/або номерів флеш-накопичувачів, є неспроможними, оскільки в протоколі зазначено, що під час проведення затримання застосовувалась відеокамера «Panasonic FullHD» з флеш-накопичувачем та фотоапарат «CanonIXUS» з флеш-накопичувачем. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями ст. 104 КПК України не передбачено зазначення у протоколі номерів пристроїв, за допомогою яких проводилась слідча дія, та/або номерів флеш-накопичувачів.

Доводи захисника про не зазначення у вступній частині протоколу затримання даних про понятих не є порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки під час затримання не обов`язково залучати понятих, поняті підлягають залученню лише у разі проведення обшуку затриманої особи, що й було зроблено слідчим.

Твердження захисника про те, що слідчий не повідомив про затримання та місце перебування ОСОБА_7 близьких родичів, членів сім`ї, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки кримінальний процесуальний закон покладає такий обов`язок на уповноважену службову особу лише у випадках, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 213 КПК України, на розсуд такої службової особи. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту протоколу затримання вбачається, що ОСОБА_7 у відповідності до вимог ч. 4 ст. 208 КПК України було роз`яснено право негайно повідомити близьких родичів, членів сім`ї чи інших осіб (за вибором) про своє затримання і місце перебування, про що ОСОБА_7 поставив власноручно підпис, однак таким правом не скористався.

Доводи захисника про повідомлення ОСОБА_7 про підозру після спливу 24 годин, оскільки фактично його було затримано оперуповноваженими УКР ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_23 та ОСОБА_24 приблизно о 17 год 00 хв., колегія суддів вважає неспроможними, виходячи з наступного.

Як вбачається з протоколу затримання ОСОБА_7 від 04.04.2019 року, останнього було затримано о 19 год. 00 хв.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 зазначали, що вони у квітні 2019 року здійснювали патрулювання території Жовтневого району м. Запоріжжя, коли вони йшли по вул. Запорізькій, то побачили чоловіка, який виліз з вікна з пакетом та пішов вздовж будинку, через таку його поведінку вони вирішили перевірити особу чоловіка. Коли вони його наздогнали, чоловік став нервувати та сказав, що усі речі належать йому. Вони перевірили вікна будинку та виявили розбите скло у квартирі на першому поверсі, після чого зрозуміли, що чоловік вчинив крадіжку. Потім вони викликали слідчо-оперативну групу та знайшли господаря квартири, після чого приїхав слідчий та став проводити слідчі дії. Увесь час з моменту зупинки до моменту приїзду слідчо-оперативної групи ОСОБА_7 перебував поруч із ними та з пакетом з речами.

Частиною 2 статті 207 КПК України передбачено, що кожен має право затримати без ухвали слідчого судді, суду будь-яку особу, крім осіб, зазначених у ст.ст. 482 та 482-2 цього Кодексу: при вчиненні або замаху на вчинення кримінального правопорушення; безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення чи під час безперервного переслідування особи, яка підозрюється у його вчиненні.

Частина 3 цієї ж статті визначає, що кожен, хто не є уповноваженою службовою особою (особою, якій законом надано право здійснювати затримання) і затримав відповідну особу в порядку, передбаченому частиною другою цієї статті, зобов`язаний негайно доставити її до уповноваженої службової особи або негайно повідомити уповноважену службову особу про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення.

З зазначеної норми закону випливає, що свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 після виявлення ОСОБА_7 неподалік місця скоєння злочину, відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства, викликали слідчо-оперативну групу та перебували поряд з ОСОБА_7 до моменту її приїзду. Таким чином, час затримання в протоколі зазначений саме той, коли прибула слідчо-оперативна група, тобто о 19 год. 00 хв.

Посилання захисника на те, що фототаблиця, яка є додатком до протоколу затримання від 04.04.2019 року, підписана особою, яка взагалі не зазначена в протоколі затримання, а саме інспектором-криміналістом СВ майором поліції ОСОБА_25 , не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства під час складання протоколу затримання, оскільки її присутність, як члена слідчо-оперативної групи, під час цієї процесуальної дії, стороною захисту під сумнів не ставилася.

Твердження захисника про те, що до протоколу затримання від 04.04.2019 року додано аркуш з написом «До протоколу у порядку ст. 208 КПК», на якому у паперовому згортку розміщено носій інформації флеш-накопичувач, та на цьому ж аркуші міститься підпис особи, яка не є учасником цієї процесуальної дії, слідчої ОСОБА_36 , не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства під час складання протоколу затримання, оскільки зазначена слідча входить до групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування у даному кримінальному провадженні.

Доводи захисника про те, що під час дослідження в судовому засіданні відеофайлу, що міститься на флеш-накопичувачі, який є додатком до протоколу затримання ОСОБА_7 , встановлено, що відео переривається під час роз`яснення прав затриманій особі, інформація, яка зафіксована на відеозаписі, що є додатком до протоколу, та інформація, що міститься в самому протоколі затримання суттєво відмінна, так як окрім роз`яснення прав затриманому, слідчий провів щонайменше обшук ОСОБА_7 , під час якого, нібито, щось вилучалось, що свідчить про порушення вимог ч. 2 ст. 104 КПК України, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки відеозапис є лише додатком до протоколу, а весь хід проведеної слідчої дії відображений у протоколі, під час проведення затримання ОСОБА_7 були присутні поняті, тому будь-яких порушень допущено не було. До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що після ознайомлення з підставами затримання та правами і обов`язками затриманого, ОСОБА_7 пояснив, що повністю зізнається у скоєному, будь-яких клопотань, заяв чи скарг немає. Далі, в присутності понятих ОСОБА_21 та ОСОБА_22 слідчий здійснив обшук ОСОБА_7 . Після складання протоколу, його було прочитано вголос та будь-яких зауважень чи доповнень від учасників не надійшло.

Твердження захисника про те, що одразу після затримання слідчий повинен був здійснити упакування флеш-накопичувача, на який здійснювалася фіксація, проте цього зроблено не було, а також про те, що доказ надано слідчим, який не проводив затримання, жодними доказами не підтверджені.

Доводи захисника про те, що слідчий, повідомивши орган з надання безоплатної вторинної правової допомоги про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, почав та закінчив проведення процесуальної дії (затримання та обшук ОСОБА_7 , а також огляд місця події), не дочекавшись прибуття захисника, чим порушив право на захист затриманого, колегія суддів вважає неспроможними, з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження слідчим було повідомлено Центр з надання безоплатної правової допомоги про затримання ОСОБА_7 та призначено йому захисника. Після прибуття захисника на місце затримання ОСОБА_7 було забезпечено із ним побачення.

Колегія суддів зауважує, що діюче кримінальне процесуальне законодавство не вимагає обов`язкової участі захисника під час проведення огляду місця події чи предметів або особистого обшуку затриманого, вказані вимоги відсутні як у ст. 233, так і в ст. 237 КПК України, а містять лише норму про те, що для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження.

Таким чином, посилання захисника на порушення права на захист, яке, на його думку, полягає у проведенні цих слідчих дій без захисника, участь якого є обов`язковою, є помилковим.

Посилання захисника на те, що протокол огляду місця події від 04.04.2019 року не містить відомостей про затриману особу, хоча його підпис присутній в кінці протоколу, протокол не підписано спеціалістом ОСОБА_25 , а фототаблиця, яка є додатком до протоколу, підписана лише інспектором-криміналістом СВ майором поліції ОСОБА_25 , не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства під час складання протоколу огляду місця події. До того ж відомості, які були зазначені у протоколі, а також те, що його зміст стосувався відомостей щодо саме обвинуваченого під сумнів стороною захисту не ставилося.

Твердження захисника про те, що в судовому засіданні було досліджено диски з відеозаписами, які є додатками до протоколів огляду місця події від 04.04.2019 року, не дивлячись на те, що згідно самих протоколів фіксація здійснювалась на флеш-накопичувач, колегія суддів вважає неприйнятними, з огляду на ту обставину, що диски є лише додатками до протоколів, при тому, що весь хід проведених слідчих дій відображений у протоколах, які були досліджені судом під час судового розгляду, під час проведення оглядів були присутні поняті та володілець майна, тому будь-яких порушень при отриманні цих доказів допущено не було, а те, що зміст протоколів не відповідає відеозаписам, стороною захисту не спростовувалося.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 року № 851-IV, у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Таким чином, диски з відеозаписами, які є додатками до протоколів огляду місця події від 04.04.2019 року, є належними та допустимими доказами.

З зазначених вище підстав є й неспроможними доводи захисника про те, що вказані файли з відеозаписами створено 13.05.2019 року.

Твердження захисника про те, що тривалість відеороликів не відповідає загальному часу проведення оглядів місця події, що є підставою стверджувати про те, що файли піддавалися зміні, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки кримінальний процесуальний закон не вимагає безперервного фіксування слідчої дії.

Доводи захисника про те, що додаток до протоколу огляду місця події від 04.04.2019 року, а саме аркуш форматом А4, на якому зазначено « АДРЕСА_6 за фактом квартирної крадіжки у гр. Конотоп», підписано не всіма учасниками слідчої дії, а лише інспектором-криміналістом СВ майором поліції Барановою та понятими 1), 2), не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.

Твердження захисника про те, що до протоколу додано аркуш з написом «ДВД диск до протоколу огляду квартири», на якому у паперовому згортку розміщено носій інформації ДВД-диск, та на цьому ж аркуші міститься підпис особи, яка не є учасником процесуальної дії, а саме слідчої ОСОБА_27 , не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства під час складання протоколу огляду місця події, оскільки зазначена слідча входить до групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування у даному кримінальному провадженні.

Посилання захисника про порушення стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України щодо невідкриття стороні захисту усіх матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки як вбачається із реєстру матеріалів кримінального провадження (т.1, а.п.5-6) прокурором належним чином були виконані вимоги щодо відкриття матеріалів кримінального провадження захиснику та обвинуваченому, даних про те, що сторона захисту не була ознайомлена із певними доказами, які, у подальшому, були використані прокурором на підтвердження провини ОСОБА_7 , захисником надано не було.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд не взяв до уваги відомості та обставини, отримані в результаті допиту потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_28 є неприйнятними.

Так, допитана судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що у квітні 2019 року вона повернулась ввечері з роботи та виявила, що вдома відсутній ноутбук. ОСОБА_7 їй повідомив, що віддав ноутбук своєму знайомому для передачі даних та скоро поверне. Наступного дня ОСОБА_30 затримали працівники поліції, ноутбука не було, але він був їй потрібен по роботі, тому вона вирішила звернутися до працівників поліції з приводу вчиненої крадіжки. Працівники поліції з`ясували, що ноутбук був зданий до ломбарду. Також зазначила, що ноутбук належить саме їй та дозволу ОСОБА_7 розпоряджатися ним вона не давала. Подальша позиція потерпілої щодо непорозуміння, не спростовує наявності крадіжки її майна обвинуваченим.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_28 пояснив, що у нього на фірмі працює ОСОБА_10 , у квітні 2019 року він їй зателефонував та попросив скласти необхідні документи, але вона повідомила, що не має ноутбуку, він, нібито, у ремонті. Наступного дня він знову зателефонував та ОСОБА_32 зізналась, що її співмешканець відвіз ноутбук у ремонт, обіцяє його повернути, але досі ноутбуку немає. Оскільки на цьому пристрої зберігались усі документи його фірми, він наполіг, щоб ОСОБА_10 звернулась до працівників поліції, так як він знав, що ноутбук належить їй особисто.

Отже, показання потерпілої та свідка у сукупності з іншими доказами в повному обсязі доводять винуватість ОСОБА_7 у скоєнні крадіжки ноутбуку.

Доводи обвинуваченого про те, що заява потерпілою ОСОБА_10 про крадіжку в неї ноутбуку була написана під впливом тиску її роботодавця, а не без її свідомого волевиявлення, жодним чином не підтверджені.

Твердження обвинуваченого про відсутність у нього умислу на скоєння злочину у відношенні ОСОБА_10 спростовується дослідженими в суді першої інстанції доказами, зокрема показаннями потерпілої ОСОБА_10 , яка зазначала, що обвинувачений ОСОБА_7 не отримував від неї право розпоряджатися її майном, а мав лише право на користування ним за призначенням. Також колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_7 в той же день, коли взяв ноутбук у потерпілої, нібито, з метою передання своєму знайомому для передачі даних, заклав його до ломбарду та отримав грошові кошти, які витратив на власні потреби, що беззаперечно вказує на вчинення ним злочину з корисливих мотивів.

Доводи обвинуваченого про те, що йому не було роз`яснено права та підстави затримання не відповідають дійсності, оскільки як вбачається з протоколу затримання ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ч. 4 ст. 208 КПК України, було повідомлено підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснено, що він має право: отримувати медичну допомогу, негайно повідомити близьких родичів, членів сім`ї чи інших осіб (за вибором) про своє затримання і місце перебування відповідно до положень ст. 213 КПК України та інші процесуальні права, передбачені КПК України, зокрема ст. 42 КПК України, про що ОСОБА_7 власноручно поставив особистий підпис.

Твердження обвинуваченого про отримання ним тілесних ушкоджень під час його затримання, а також про те, що за даним фактом ТУ ДБР в м. Мелітополі відкрито кримінальне провадження не мають ніякого відношення щодо встановлення вини ОСОБА_7 у скоєнні злочину у відношенні потерпілого ОСОБА_16 .

Посилання ОСОБА_7 про те, що під час досудового розслідування та судового розгляду були проігноровані його чисельні клопотання про витребування певних відомостей, що характеризують його особу, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки інтереси обвинуваченого як на стадії досудового розслідування, так і під час судового розгляду представляв захисник адвокат ОСОБА_8 , а тому обвинувачений мав можливість реалізувати таке право безпосередньо через свого захисника шляхом надіслання останнім адвокатських запитів.

Твердження обвинуваченого про те, що апеляційний суд розглянув його апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 11.09.2019 року про продовження строку тримання під вартою без своєчасного повідомлення учасників провадження та без його участі в суді, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки учасники кримінального провадження були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, а участь обвинуваченого під час апеляційного розгляду, за відсутності клопотання про бажання приймати участь, не є обов`язковою.

Доводи обвинуваченого про те, що прокурор в клопотаннях про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та суд апеляційної інстанції в своїх ухвалах під час розгляду апеляційних скарг на ухвали суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою зазначали про те, що він вчинив декілька епізодів кримінальних правопорушень, чим порушили основні принципи презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, є неприйнятними, оскільки на даній стадії судового розгляду перевіряється лише продовження подальшого існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_10 про закриття кримінального провадження за ч. 2 ст. 185 КК України по факту крадіжки у неї ноутбуку, у зв`язку з тим, що заява на дії ОСОБА_7 була подана нею через незнання про його місцезнаходження, в той час, коли він повинен був прийти з належним їй ноутбуком Lenovo, а також через робочі обставини, що вимагали наявності відомостей, які зберігались у ноутбуці, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки винуватість обвинуваченого у скоєнні крадіжки за вказаним епізодом доведена «поза розумним сумнівом» сукупністю досліджених судом першої інстанції доказів, які визнані належними та допустимими.

Щодо доводів апеляційних скарг прокурора, обвинуваченого та його захисника стосовно необґрунтованості судового рішення в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Зі змісту скарг прокурора, обвинуваченого та його захисника вбачається, що вони фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, а також інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи»; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України» заява № 36650/03 від 12.01.2012 року), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до вимог ст. 12 КК України, відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості та тяжких злочинів. Судом також враховано сукупність фактичних даних, які характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі і за вчинення корисливих злочинів, вчинив нові злочини в період іспитового строку, на обліках у спеціалізованих медичних закладах не перебуває, офіційно не працює, власної родини не має, заподіяну злочинами шкоду не відшкодував, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

Обвинуваченому ОСОБА_7 судом було призначено покарання в межах, передбачених санкціями ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України, а остаточне покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, і підстав вважати таке покарання занадто м`яким або суворим, колегія суддів не вбачає.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено судом з дотриманням вимог матеріального закону, відповідає принципам справедливості, індивідуалізації, необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправним діянням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості або суворості чи надмірним для досягнення мети покарання.

Отже, враховуючи вищезазначене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування або зміни судового рішення і призначення більш суворого покарання або пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання по зазначених в апеляційних скаргах доводах.

З урахуванням викладеного, і оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для скасування вироку повністю чи частково та закриття кримінального провадження, або для скасування вироку повністю чи частково та ухвалення нового вироку, або для зміни вироку, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, - прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2020 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4