Провадження №1-кп/127/867/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі № 12 обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 366 Кримінального кодексу України, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.05.2016 за № 0000178,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 366 Кримінального кодексу України (далі КК).

Прокурор вважає за можливе призначити кримінальне провадження до судового розгляду на підставі обвинувального акта, викликавши в судове засідання сторони обвинувачення та захисту, а також свідків згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування. Крім того, подав до суду цивільний позов, який просив прийняти до розгляду.

Представник юридичної особи відповідно до частини сьомої статті 55 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) згоду на залучення до провадження не надав.

Адвокат ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 , вважає, що обвинувальний акт необхідно повернути прокурору.

Зокрема, обвинувальний акт не містить анкетних даних потерпілого, натомість містить посилання на те, що представник потерпілого згоду на залучення до кримінального провадження в якості представника потерпілого не надав. Тому, представники Вінницької обласної державної адміністрації мають бути допитані в якості свідків у зазначеному кримінальному провадженні. Отже, в обвинувальному акті наявна суперечлива інформація щодо особи, якій інкримінованим ОСОБА_6 діянням заподіяна шкода.

Окрім цього, захисник зауважив, що в обвинувальному акті відсутня посада прокурора, який затвердив обвинувальний акт. Також зауважив, що обвинувальний акт не містить чіткого формулювання обвинувачення, що призводить до порушення права на захист.

У разі ж прийняття рішення про призначення справи до судового розгляду просив здійснити виклик і допит у судовому засіданні таких свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Обвинувачена ОСОБА_6 підтримала думку свого захисника, зауважила, що у разі прийняття судом рішення про призначення кримінального провадження до судового розгляду, не бажає, щоб судовий розгляд здійснювався колегіально у складі трьох суддів.

Адвокат ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , підтримала думку адвоката ОСОБА_5 .

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав думку свого захисника. Також зауважив, що у разі прийняття судом рішення про призначення кримінального провадження до судового розгляду, не бажає, щоб судовий розгляд здійснювався колегіально у складі трьох суддів.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов такого висновку.

З частини третьої статті 314 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) випливає, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: 1) затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу; 2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу; 3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; 4) направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження; 5) призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру; 6) доручити представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.

Як на підставу неможливості призначення судового розгляду кримінального провадження сторона захисту посилалась на невідповідність обвинувального акта вимогам, встановленим для нього кримінально-процесуальним законом. Вирішуючи зазначене питання, суд враховує, що пунктом 3 частини третьої статті 314 КПК визначено, що суд уповноважений повернути обвинувальний акт прокурору лише у разі, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу. Тобто зазначена правова норма є відсильною, а тому для вирішення питання щодо наявності правових підстав для повернення обвинувального акта суд вважає за доцільне вирішити питання щодо його відповідності вимогам чинного кримінально-процесуального законодавства.

Слід зауважити, що згідно з частиною четвертою статті 110 КПК обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Вимоги до обвинувального акта встановлені статтею 291 КПК. Зокрема, частиною другою статті 291 КПК наведено перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт, а частиною четвертою статті 291 КПК перелік документів, які додаються до обвинувального акта.

З наданого суду обвинувального акта випливає, що останній був затверджений прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_16 . Тому формально при складанні обвинувального акта не в повній мірі дотримано вимоги пункту 4 частини другої статті 291 КПК. Однак суд враховує, що на підтвердження повноважень прокурора стороною обвинувачення надано суду відповідну постанову, в якій зазначено найменування посади прокурора, який затвердив обвинувальний акт. Захисником при цьому не мотивовано, яким чином не повне відображення у обвинувальному акті посади прокурора, який затвердив обвинувальний акт, суттєво порушує право обвинуваченої на захист. Тому зазначені доводи сторони захисту як підставу для повернення обвинувального акта суд оцінює критично.

Як на підставу для повернення обвинувального акта сторона захисту посилалась на наявність суперечливих відомостей щодо особи, якій заподіяно шкоду, та потерпілого. Зокрема, у обвинувальному акті зазначено, що представник Департаменту будівництва, містобудування та архітектури Вінницької обласної державної адміністрації не надав згоду на залучення в якості потерпілого до кримінального провадження.

Слід зауважити, що частиною сьомою статті 55 КПК регламентовано, що у разі якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою. Реченням другим частини сьомої статті 55 КПК визначено, що за відсутності такої згоди особа в разі необхідності може бути залучена до кримінального провадження як свідок.

Отже, суд вважає, що вимоги кримінально-процесуального закону в цій частині стороною обвинувачення дотримано, а тому правові підстави для повернення обвинувального акта з цих підстав відсутні.

Як на підставу для повернення обвинувального акта сторона захисту також посилалась на неконкретне формулювання обвинувачення, а також відсутність чіткої вказівки, кому ж саме була заподіяна шкода. На переконання сторони захисту, таким формулюванням порушується право обвинуваченої на захист у зв`язку з недоведеністю суті обвинувачення до відому обвинуваченої.

Щодо доведення суті обвинувачення до відому особи (підозрюваного чи обвинуваченого) суд вважає за доцільне звернути увагу на таке.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 26.06.2008 у справі «Ващенко проти України» зазначив, що обвинувачення для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51).

У рішенні від 25.07.2000 у справі «Маттоціа проти Італії» ЄСПЛ зауважено, що обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у пункті «b» частини третьої статті 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.

У рішенні від 09.10.2008 у справі «Абрамян проти Росії» ЄСПЛ також зазначено, що деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.

В цьому ж рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду.

Зі змісту чинного кримінально-процесуального закону випливає, що доведення суті обвинувачення до підозрюваного (обвинувачення) здійснюється шляхом вручення письмового повідомлення про підозру (частина перша статті 278), вручення копії обвинувального акта (пункт 3 частини четвертої статті 291 КПК) та оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акта (частина друга статті 347 КПК). Крім того, під час судового розгляду сторона обвинувачення вправі з урахуванням приписів статей 338-340 КПК зміни обвинувачення. При цьому вирішення питання щодо дотримання права обвинувачених на справедливий суд та здійснення реалізації їхніх прав на захист крізь призму доведення суті обвинувачення судом має здійснювались під час судового розгляду кримінального провадження по суті. Тому посилання сторони захисту на ту обставину, що стороною обвинувачення не чітко викладено формулювання обвинувачення як на підставу для повернення останнього прокурору суд оцінює критично.

Слід також зауважити, що частиною першою статті 91 КПК встановлено перелік обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а частиною другою статті 92 КПК визначено обов`язок доказування зазначених обставин. Аналіз дотримання вимог процесуального закону щодо встановлення обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, та дотримання обов`язку їх доказування здійснюється судом згідно з правилами статті 94 КПК.

Як вже було зазначено судом, приписи статті 314 КПК містять вичерпний перелік питань, які суд вправі вирішувати під час проведення підготовчого судового засідання, до яких питання оцінки доказів згідно з правилами статті 94 КПК не віднесено. Натомість такі повноваження суду передбачені § 3 глави 28 КПК, а тому вирішення питання щодо неконкретності формулювання обвинувачення під час проведення підготовчого судового засідання, на переконання суду, є передчасним.

Отже, аналізуючи обвинувальний акт та додані до нього матеріали на відповідність вимогам статті 291 КПК, суд вважає, що відомостей, які б свідчили, що обвинувальний акт не відповідає зазначеним вимогам під час проведення підготовчого судового засідання встановлено не було. Тому суд приходить до переконання, що правові підстави для повернення обвинувального акта прокурору в зв`язку з його невідповідністю вимогам кримінально-процесуального закону відсутні.

Суд також вважає, що правові підстави для прийняття будь-яких інших рішень, передбачених частиною третьою статті 314 КПК, тобто для затвердження угоди, направлення обвинувального акта до іншого суду чи закриття кримінального провадження відсутні. Натомість з наданого суду обвинувального акта вбачається, що кримінальне провадження підсудне Вінницькому міському суду Вінницької області, а тому кримінальне провадження підлягає призначенню до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 31 КПК розгляд кримінального провадження слід здійснювати суддею одноособово. Зокрема, частиною другою статті 31 КПК регламентовано, що кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів лише за клопотанням обвинуваченого. Відповідне клопотання стороною захисту (обвинуваченими) заявлене не було, натомість обвинувачені повідомили, що бажають, щоб судовий розгляд кримінального провадження, у разі призначення справи до судового розгляду, здійснювався суддею одноособово.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення клопотання сторони захисту про виклик для допиту в судовому засіданні свідків, суд враховує, що зазначені у клопотанні сторони захисту свідки також є свідками сторони обвинувачення. Прокурор при висловленні думки щодо осіб, які прийматимуть участь у кримінальному провадженні, повідомив, що в подальшому має намір здійснити виклик і допит у судовому засіданні свідків згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування. Отже, зважаючи на ту обставину, що і сторони обвинувачення, і сторона захисту ініціювали здійснення виклику фактично одних і тих же осіб, суд вважає, що в судове засіданні необхідно викликати сторони обвинувачення та захисту, свідків згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування, про виклик і допит яких клопотали сторона обвинувачення та сторона захисту.

Підстави для складання досудової доповіді згідно з приписами пункту 6 частини третьої статті 314 та статті 314-1 КПК, на думку суду, відсутні.
Вирішуючи питання щодо поданої прокурором позовної заяви суд враховує таке.
Частиною третьою статті 128 КПК регламентовано, що цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Аналогічна правова конструкція закріплена у частині другій статті 24 Закону України «Про прокуратуру». Перелік підстав для здійснення представництва визначений частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
При цьому частиною четвертою статті 128 КПК визначено, що форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Частиною п`ятою статті 128 КПК регламентовано, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вимоги до позовної заяви містяться у частині третій статті 175 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). Отже, зважаючи на наведені вище приписи процесуального закону, суд вважає, що позовну заяву прокурора необхідно прийняти до розгляду в межах зазначеного кримінального провадження. При цьому згідно з приписами статті 178 ЦПК потрібно надати обвинуваченим та їхнім захисникам право подання до суду відзиву.

Керуючись статтями 314-316 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Призначити судовий розгляд Вінницьким міським судом Вінницької області (суддею одноособово) на підставі обвинувального акта, згідно з яким ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 366 Кримінального кодексу України, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.05.2016 за № 0000178, у відкритому судовому засіданні в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, яке відбудеться 09 листопада 2020 року о 15.30 год.
У судове засідання викликати: сторони обвинувачення та захисту, свідків згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування.

Позовну заяву прокурора прийняти до розгляду. Надати обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк до 16.11.2020 для подання відзиву на подану позовну заяву.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя: