У Х В А Л А
Іменем України

05 листопада 2020 року

м. Київ
справа № 645/1490/18

провадження № 51-5308 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції на ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 липня 2020 року стосовно засудженої ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 листопада 2019 року ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, неодружена, раніше не судима, визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено її від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю один рік та покладено на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КПК України.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 30 липня 2020 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з вироком, 18 січня 2018 року приблизно о 15 год. 30 хв. працівники Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції України ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи на чергуванні у денній зміні, у форменому одязі працівників патрульної поліції України, за повідомленням оператора «102» прибули на виклик - «Сварка між сусідами» за адресою: АДРЕСА_2 , де особи, які здійснили виклик поліції, а саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , повідомили працівникам патрульної поліції про те, що їхні сусіди з квартири АДРЕСА_3 , що знаходиться на території зазначеного домоволодіння, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_10 нагорнули велику купу снігу посеред двору, яка заважала руху транспортних засобів та проходу по території домоволодіння і викинули на вулицю сміття. Вбачаючи в діях ОСОБА_4 та ОСОБА_10 склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП «Порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою території населених пунктів», виконуючі своїх функціональні обов`язки, пов`язані з охороною громадського порядку та благоустрою, діючи на підставі ч.2 ст. 18, ч.1 ст. 23 Закону України Про національну поліцію України», Наказу Департаменту патрульної поліції №4/1 від 05.01.2016 року, Наказу Департаменту патрульної поліції №417 від 25.03.2016 року, вказані працівники поліції підійшли до правопорушників ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , які в той час знаходились у кв. АДРЕСА_4 , де працівник поліції ОСОБА_5 представився їм, назвавши свою посаду та анкетні дані, після чого, діючи правомірно, відповідно до вимог ст. ст.18, 23, 32, 34 Закону України «Про Національну поліцію», з метою проведення профілактичної бесіди запросив останніх пройти з ним на вулицю.Під час бесіди, що відбулася на території вказаного домоволодіння, вислухавши працівників Управління патрульної поліції та не бажаючи виконувати їхні законні вимоги, ОСОБА_4 та ОСОБА_10 почали вчиняти протиправні дії відносно працівників поліції, в результаті яких до ОСОБА_10 , на підставі ст. ст. 42, 43, 44, 45 Закону України «Про Національну поліції України» було застосовано заходи фізичного впливу та спецзасоби - «кайданки», після чого останнього було посаджено до службового автомобіля «Тоуotа Рrius», який знаходився поблизу території вказаного домоволодіння та роз`яснено, що його буде доставлено до Немишлянського відділу поліції ГУ НП в Харківській області. У свою чергу, ОСОБА_4 , виражаючись у бік працівників поліції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 нецензурною лайкою, поводячи себе агресивно, погрожуючи працівникам поліції, намагалася витягнути ОСОБА_10 зі службового автомобіля працівників поліції і відвести його у сторону, перешкоджаючи таким чином працівникам поліції виконувати свої службові обов`язки, у зв`язку з чим працівники поліції, були вимушені попередити та застосувати стосовно ОСОБА_4

заходи фізичного впливу, попередили про можливість застосування засобів, споряджених речовиною сльозогінної дії та повторно просили її припинити свою протиправну поведінку.
Приблизно о 15 год. 55 хв., коли працівники поліції ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , разом з ОСОБА_10 намагалися їхати до Немишлянського відділу поліції ГУ НП в Харківській області, ОСОБА_4 , знаючи та усвідомлюючи, що вказані співробітники поліції перебувають при виконанні своїх службових обов`язків відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», маючи умисел на протидію здійсненню ними покладених на них обов`язків з охорони громадського порядку, продовжуючи голосно та нецензурно виражатися у бік працівників патрульної поліції, підійшла до службового автомобіля «Тоуotа Рrius» де, перешкоджаючи руху патрульного автомобіля, почала наносити по ньому удари,після цього, наблизилася до командира роти № 8 батальйону № 1 УПП в Харківській області ДПП ОСОБА_5 та здійснюючи опір працівникові правоохоронного органу, нанесла один удар кулаком своєї лівої руки по його обличчю в область правого ока, після чого подряпала своєю правою рукою його обличчя в області лівої щоки і нанесла йому ще один удар кулаком своєї лівої руки в область правого плеча, чим спричинила йому легкі тілесні ушкодження (згідно висновку судово-медичної експертизи № 393-С /18 від 12.02.2018 року).

У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, прокурор порушує питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий апеляційний розгляд з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що дії засудженої необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 342 КК України та ч. 2 ст. 345 КК України, оскільки між подіями вчинення опору працівникам поліції ОСОБА_4 та подальшого спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 мав місце певний розрив у часі. Вказує також, що резолютивна частина вироку не містить судження щодо кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 342 КПК України. Також зазначає, що апеляційний суд у порушення вимог ст. 419 КПК України, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора, ухвалу належним чином не мотивував.

Суд, перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.
Як вбачається з доданих до касаційної скарги судових рішень, дії ОСОБА_4 органами досудового розслідування було кваліфіковано за ч. 2 ст. 342 КК України, як опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків; за ч. 2 ст. 345 КК України як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про те, що дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати лише за ч. 2 ст. 345 КК України умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, оскільки в даному випадку опір та заподіяння тілесних ушкоджень, застосовані до працівника правоохоронного органу, об`єднані єдиним умислом та утворюють одне кримінально-каране діяння.

Так, у разі коли особою спочатку вчиняється менш суспільно небезпечне діяння, а потім більш суспільно небезпечне однорідне посягання і вчинене охоплюється єдиним умислом, це свідчить про розвиток суспільно небезпечної поведінки особи і вчинене підлягає кваліфікації як одиничне більш суспільно небезпечне кримінальне правопорушення. Реальна сукупність однорідних (менш суспільно небезпечного та більш суспільно небезпечного) кримінальних правопорушень має місце лише тоді, коли щодо кожного з них існував відокремлений в часі умисел.
Як вбачається з копій судових рішень, опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків та умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень під час виконання цим працівником службових обов`язків, вчинені ОСОБА_4 були об`єднані єдиним умислом і вказані дії не були «розірвані у часі», тобто діями винної одночасно були вчинені різні види посягань на працівника правоохоронного органу, розвиток подій від опору до заподіяння легких тілесних ушкоджень відбувалися практично одночасно. Тобто, інші діяння у такому випадку є лише способом, невід`ємною складовою частиною об`єктивної сторони вчинення іншого, більш тяжкого кримінально-караного діяння, таким чином, і суб`єктивна сторона злочину (намір) свідчить, що особа прагне вчинити більш тяжке кримінальне правопорушення, а інші кримінальні правопорушення, що складають його, виступають для нього процесом вчинення цього, більш тяжкого злочину.
Таким чином, опір тазаподіяння легких тілесних ушкоджень, застосовані до працівника правоохоронного органу, що обєднані єдиним умислом, утворює одне кримінально-каране діяння і не потребує додаткової кваліфікації за ч. 2 ст. 342 КК України, отже, дії ОСОБА_4 в цьому випадку слід кваліфікувати лише за ч.2 ст. 345 КК України.

Відповідно до висновку про застосування норми права, викладеного в постанові Верховного Суду від 11 липня 2019 року у справі № 688/1521/17, опір, погроза насильством або насильство застосовані до представника правоохоронного органу, що обєднані єдиним умислом, вчинені безпосередньо після погрози вчинити такі дії відносно одного й того ж потерпілого (потерпілих), є випадком переростання менш небезпечного кримінального правопорушення в більш небезпечне, утворює одне кримінально-карне діяння, а тому дії винної особи слід кваліфікувати лише за ст. 345 КК України і не потребують додаткової кваліфікації за ч. 2 ст. 342 КК України.
Зі змісту ухвали апеляційного суду видно, що наведені в касаційній скарзі прокурора доводи були предметом ретельної перевірки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, а вирок стосовно ОСОБА_4 без змін, апеляційний суд навів у своїй ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення, зазначивши при цьому, що з встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження вбачається, що опір представникові правоохоронного органу та заподіяння йому легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, були об`єднані єдиним умислом і зазначені протиправні дії ОСОБА_4 не були «розірвані у часі», що підтверджується викладеними обставинами в обвинувальному акті, показаннями потерпілого інспектора ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , які стверджували, що ОСОБА_4 била ногами по службовому автомобілю патрульних, у зв`язку з чим інспектор ОСОБА_5 вийшов з нього, щоб зробити їй зауваження, на що вона почала застосовувати до нього фізичну силу, завдавши ударів по обличчю та плечу.Тобто описані дії ОСОБА_4 були скоєні у логічній послідовності та охоплювалися єдиним умислом. Отже, діяння ОСОБА_4 були лише способом, невід`ємною складовою частиною об`єктивної сторони вчинення іншого, більш тяжкого кримінального правопорушення, а інше кримінальне правопорушення, що складає його, виступало для неї процесом вчинення цього, більш тяжкого злочину.
Доводи прокурора щодоне зазначення судом у резолютивній частині оскаржуваного вироку судження щодо кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч.2 ст. 342 КК України аналогічні, за своїм змістом, доводам його апеляційної скарги, були перевірені судом апеляційної інстанції, який проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, згідно з вимогами кримінального процесуального закону, та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень ст. ст. 370, 419 КПК України із зазначенням короткого змісту вимог апеляційних скарг прокурора, судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали і положення закону, якими він керувався.

Посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, як і доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність касаційна скарга не містить.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі вищенаведеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції на ухвалу Харківського апеляційного суду від 30 липня 2020 року стосовно засудженої ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3