КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, шляхом проведення відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та ІТТ ГУ НП у м. Києві, матеріали з кримінального провадження №0002037 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою на 60 діб, тобто до 12 жовтня 2020 року включно.

Таке рішення суд мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які були враховані під час обрання запобіжного заходу, особу обвинуваченого, який переховувався від слідства та суду, у зв`язку з чим стосовно ОСОБА_8 під час досудового слідства було проведено спеціальне досудове розслідування та під час судового розгляду ухвалою суду було ухвалено рішення про здійснення спеціального судового розгляду, а також, враховуючи, що ОСОБА_8 здійснив втечу з-під варти та інші обставини кримінального правопорушення, ступінь тяжкості злочину, що дає підстави зробити обґрунтоване припущення, що обвинувачений може ухилитись від явки до суду чи незаконно впливати на свідків, тому визнав необхідним продовжити ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під ________________________________________________________

Справа №11-кп/824/3206/2020 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9
Категорія: ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_1

вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи на даний час не зможуть забезпечити дотримання обвинуваченим процесуальних обов`язків під час розгляду кримінального провадження в суді.
Крім того, у даному випадку ризик втечі, є характеристикою ситуації, що має невизначеність результату, при можливій наявності несприятливих наслідків, а відтак, ризик можливої спроби ОСОБА_8 переховуватись від суду не може бути спростований самими твердженнями захисників та обвинуваченого про те, що останній не має наміру для виїзду за межі України, оскільки спроби переховуватися від суду тому і не реалізовані обвинуваченим реально, так як останній тримається під вартою з моменту затримання та у останнього не було такої можливості, і тим більше таку можливість не можна допустити, адже дослідження доказів у кримінальному провадженні ще не завершено, як і не завершено з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірку їх доказами, тобто не виконано вимоги ст. 363 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вважаючи ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, просить її скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні клопотання про продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у судовому провадженні вже було допитано деяких свідків, жодний з яких не заявив, що ОСОБА_8 або будь-ким з його оточення здійснювався на них тиск, тобто ризик впливу на свідків та потерпілих на сьогоднішній день не доведений і є припущенням.

З приводу того, що ОСОБА_8 здійснив втечу з-під варти, то дане кримінальне провадження вже розглянуто Деснянським районним судом м. Києва, але вирок не набрав законної сили.
Крім того, у своєму рішенні про продовження строків тримання під вартою ОСОБА_8 суд послався на всі ті обставини, що були і при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а нових підстав не зазначив, що являється порушенням п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .
Також суд проігнорував доводи сторони захисту про застосування ст. 49 КК України, оскільки, відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачується у злочині, події якого відбулись у січні 2003 року, і на сьогодні вже пройшло 17 років, тому, за результатами розгляду кримінального провадження, ОСОБА_8 може бути звільнено від кримінальної відповідальності, а натомість особу позбавили можливості піклуватися про родину, вести бізнес, отримувати належну медичну допомогу.
За таких обставин, зазначене стало наслідком постановлення судом незаконної ухвали та безпідставного продовження терміну тримання під вартою ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_8 .
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у порушення вимог ст. 23 ЗУ «Про безоплатну правову допомогу» у розгляді клопотання приймав участь захисник за призначенням ОСОБА_6 , незважаючи на те, що участь у розгляді приймали обрані ОСОБА_8 захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , і у такому разі ОСОБА_8 автоматично втрачає право на надання безоплатної допомоги, тому зазначене є порушенням прав ОСОБА_8 , які передбачені ст. 20 КПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права користуватись правовою допомогою вибраного захисника.
Крім того, судом не прийнято до уваги зауваження сторони захисту, що клопотання прокурора від 08.07.2020 не відповідало вимогам ст.184 КПК України, оскільки у ньому не було викладено коротко фактичних обставин кримінального правопорушення, а також суд у порушення вимог цієї ж статті прийняв до уваги обставини, викладені у клопотанні прокурора щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, без посилання на відповідні матеріали.
При цьому майже всі ухвали суду щодо обрання та продовження запобіжного заходу мотивовані тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину, існує ризик переховуватися від суду, оскільки останній вчинив втечу з-під варти в даному кримінальному проваджені, наявний суспільний інтерес, а в своїх клопотаннях про продовження строку тримання під вартою, на протязі більше року, прокурори посилаються на ті ж самі доводи і ризики в обґрунтування своєї позиції при обранні та продовжені запобіжного заходу, що є порушенням ч.ч. 3, 4, 5 ст. 199 КПК України.
Наразі жодних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_8 має намір переховуватися від органів слідства або суду, знищити сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином, вчиняти інші кримінальні правопорушення чи продовжувати кримінальне правопорушення, ані органом слідства, ані прокурором у даному кримінальному провадженні в клопотанні не наведено і вони взагалі відсутні, і нових ризиків у зазначеному клопотанні також не наведено.
Також зазначає, що судом безпідставно не прийнято до уваги доводи сторони захисту, що досудове розслідування у вказаному кримінальному проваджені вже давно завершено, всі докази, на думку обвинувачення, зібрані та знаходяться у них або вже в суді. Фактів тиску на свідків за час перебування ОСОБА_8 під вартою не було та відповідних підтверджень, що такий вплив або тиск є чи був, стороною обвинувачення не надано. Отже, вказане твердження сторони обвинувачення це лише припущення, яке робиться з метою створення жахливого персонажу «злочинця» ОСОБА_8 в очах присяжних та суспільства.
Отже, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, і про які зазначається в ухвалах суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , а також у клопотаннях про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на цей час не існує.

Крім того, судом не враховано доводи сторони захисту та документи про те, що не існує будь-якого ризику втечі ОСОБА_8 , оскільки Деснянським районним судом м. Києва 07.08.2020 року винесено стосовно нього вирок, за яким залишено міру запобіжного заходу у вигляді застави, яка є чинною і на цей час.
Також судом не враховані такі доводи сторони захисту, як: незаконність оголошення ОСОБА_8 у розшук, оскільки йому не було повідомлено про підозру та копії документів щодо оскарження відповідних постанов про оголошення розшуку надавались раніше суду; те, що на цей час в ході судового розгляду судом досліджені показання свідка ОСОБА_11 , які є дуже сумнівні та не можуть підтверджувати обвинувачення; те, що майже у повному обсязі досліджені письмові докази сторони обвинувачення, які в переважній більшості є недопустимими та неналежними, оскільки є неналежними копіями, які неможливо прочитати; досліджені відповідні вироки судів, які набрали законної сили та згідно з якими більшість речових доказів у справі знищено; те, що, згідно з наданими стороною обвинувачення документами, досудове розслідування у справі проведено з порушенням його строків, що має стати наслідком визнання доказів недопустимими; те, що на цей час маються всі підстави для зміни запобіжного заходу ОСОБА_8 на інший альтернативний запобіжний захід.
Крім того, з урахуванням прийнятого Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», ОСОБА_8 вже без рішення суду відбув більше ніж 6 років та 10 місяців покарання, а якщо взяти строк перебування ОСОБА_8 під екстрадиційним арештом на території Угорщини та Російської Федерації, який, відповідно до так званого «Закону Савченко», складає 4 роки та 6 місяців, то загальний строк перебування ОСОБА_8 під вартою у вказаному кримінальному

провадженні вже зараз становить біля 11 років.
Отже, на цей час є всі підстави стверджувати, що ОСОБА_8 у кримінальному провадженні тримається під вартою понад строк, передбачений п. 2 ч. 3 ст. 197 КПК України та має бути негайно звільнений.

Також судом не враховано, що з дня вчинення кримінального правопорушення, яке намагаються інкримінувати ОСОБА_8 , минуло більше 15 років та у зв`язку із цим застосовуються положення ст. 49 КК України.
Таким чином, на думку апелянта, зазначене стало наслідком постановления судом незаконної ухвали та продовження протиправно терміну тримання під вартою ОСОБА_8 у невстановлений законом спосіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційних скарг, а також заперечення прокурора щодо апеляційних прохань, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, в провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002037 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Суд першої інстанції дійшовши висновку, що лише запобіжний захід у виді тримання під вартою може завадити спробам обвинуваченого ОСОБА_8 вчиняти дії щодо перешкоджання здійсненню правосуддя, 14.08 2020 року постановив ухвалу про продовження ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 12 жовтня 2020 року включно.
З таким рішенням суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, зважаючи на наступне.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи ступінь тяжкості злочину та особу обвинуваченого, який переховувався від слідства та суду, у зв`язку з чим стосовно ОСОБА_8 під час досудового слідства було проведено спеціальне досудове розслідування та під час судового розгляду ухвалою суду було ухвалено рішення про здійснення спеціального судового розгляду, а також те, що ОСОБА_8 переховувався від органів досудового розслідування та суду, у зв`язку з чим перебував у міжнародному розшуку і був затриманий за межами території України та в порядку екстрадиції доставлений в Україну, здійснив втечу з-під варти, за що засуджений вироком Деснянського районного суду м. Києва від 07.08.2020 року, та інші обставини кримінального правопорушення, і, приймаючи до уваги існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений може ухилитись від явки до суду чи незаконно впливати на свідків, оскільки дослідження доказів у даному кримінальному провадженні в суді першої інстанції ще не завершено, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилаються в своїх апеляційних скаргах захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника ОСОБА_7 про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є безпідставними, оскільки суд прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому врахував ступінь тяжкості злочину, дані про особу обвинуваченого в їх сукупності, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Крім того, характер висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, переконливо доводить, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченого.

Щодо посилань захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на те, що не існує будь-якого ризику втечі ОСОБА_8 , оскільки Деснянським районним судом м. Києва 07.08.2020 року винесено стосовно нього вирок з приводу того, що ОСОБА_8 здійснив втечу з-під варти, за яким залишено міру запобіжного заходу у вигляді застави, яка є чинною і на цей час, то вони є непереконливими, зважаючи на характер висунутого ОСОБА_8 обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, які переконливо доводять існування ризику втечі, тому, на переконання колегії суддів, достатньо вмотивованим є висновок суду щодо необхідності тримання ОСОБА_8 під вартою, щоб завадити цьому.
Що стосується законності розшуку ОСОБА_8 , а також проведення досудового розслідування у справі з порушенням його строків та тримання ОСОБА_8 під вартою понад строк, передбачений п. 2 ч. 3 ст. 197 КПК України, як і застосування положень ст. 49 КК України, то ці питання, за наявності для цього відповідних підстав, підлягають з`ясуванню та перевірці в суді першої інстанції під час судового розглядукримінального провадження по суті, а не є підставою для зміни запобіжного заходу ОСОБА_8 на інший альтернативний запобіжний захід, як про те зазначає сторона захисту.
Враховуючи наведене, підстав для застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.
За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року, якою ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою на 60 діб, тобто до 12 жовтня 2020 року включно, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

_____________________ ___________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3