Справа № 308/4008/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/86/20 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 4 ст. 187, ч. ч. 1, 2 ст. 263, ст. 348 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Ужгорода, зареєстрованого: АДРЕСА_2 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,

за ч. 3 ст. 187 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_8
та його захисника адвоката ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_9
та його захисника адвоката ОСОБА_12 ,
представника потерпілого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_14 ,

за апеляційними скаргами прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_13 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_15 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 червня 2018 року,

в с т а н о в и л а :

вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 червня 2018 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ст. 348 КК України, та призначено йому покарання: за ч.4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією майна; за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років; за ч. 2 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки; за ст. 348 КК України у виді позбавлення волі на строк дев`ять років.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді дев`яти років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_8 вирішено рахувати з 26 січня 2015 року з 18 год. 45 хв.
Запобіжний захід, обраний стосовно ОСОБА_8 у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили залишено без змін.
У відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_8 зараховано строк попереднього ув`язнення, починаючи з 26 січня 2015 року (дня його затримання) по 20 червня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, і призначено йому покарання за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк сім років два місяці з конфіскацією майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_9 вирішено рахувати з 26 січня 2015 року з 18 год. 45 хв.
Запобіжний захід, обраний стосовно ОСОБА_9 у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили залишено без змін.
У відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_9 зараховано строк попереднього ув`язнення, починаючи з 26 січня 2015 року (дня його затримання) по 20 червня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_13 матеріальну шкоду у розмірі 105 643,88 грн. та моральну шкоду у сумі 100 000,00 грн., а всього
205 643,88 грн.
Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.
Згідно з вироком, 26 січня 2015 року о 18:40 год., ОСОБА_8 за попередньою змовою, спільно з ОСОБА_9 та невстановленою особою чоловічої статі на ім`я « ОСОБА_16 », на автомобілі марки «Ауді 100», темно-синього кольору з невстановленими номерними знаками, під керуванням останнього, приїхали в с. Сторожниця, де зупинились на вул. Перемоги, неподалік ресторану «Чарда», де ОСОБА_9 та ОСОБА_8 одягнули на обличчя чорні, заздалегідь приготовані матерчаті маски чорного кольору (балаклави) та матерчаті рукавиці, а також взявши із собою заздалегідь приготовані електрошокер, металеву саморобну биту, револьвер типу «Наган», скотч та пластмасові хомути для зв`язування рук, пройшли пішки до будинку, що розташований в АДРЕСА_4 .
Обійшовши дворогосподарство з тильної сторони, перестрибнувши через паркан, пройшли на територію, де через незачинені вхідні двері з тильної сторони будинку на першому поверсі, проникли в середину. У вітальній кімнаті будинку, до якої з двору пройшли ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , в той час знаходився власник будинку ОСОБА_13 .
ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , діючи умисно, втілюючи свій злочинний намір, маючи на меті заволодіти грошовими коштами та іншими дорогоцінними речами ОСОБА_13 , підбігли до останнього та наносячи удари руками та ногами по тулубу і голові потерпілого, зв`язавши йому руки пластмасовими хомутами, примушували останнього повідомити їм де у його будинку сховані грошові кошти та інші дорогоцінні речі.
В свою чергу, потерпілий ОСОБА_13 спочатку почав чинити опір та не видавати сховки з цінними речами та грошовими коштами, у зв`язку з чим ОСОБА_8 спочатку почав наносити останньому серію ударів металевою саморобною битою в область голови та не отримавши задовільного для себе результату, тобто інформації щодо місцезнаходження грошей та цінних речей, застосував до ОСОБА_13 вогнепальну зброю - револьвер типу «Наган», здійснивши три постріли по ногах потерпілого.
В цей час до будинку по сигналу «Тривога» прибув наряд ГЗ ДСО у складі прапорщика міліції ОСОБА_17 та прапорщика міліції ОСОБА_18 , який віддав наказ про припинення злочинних дій та команду лягти на землю. На цю законну вимогу працівників міліції ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не відреагували, почали чинити опір та з метою втечі з місця події, уникнення затримання та посягання на життя працівника правоохоронного органу, ОСОБА_8 почав застосовувати відносно працівників міліції наявний у нього у руці револьвер, здійснивши близько 3-х прицільних пострілів у бік правоохоронців, при цьому куля від першого влучила у стіну кімнати, а два не відбулись з причин, які не залежали від волі ОСОБА_8 , оскільки після натискання останнім на спусковий гачок пістолету, ударник, що є частиною ударно-спускового механізму, здійснив удар по капсулю патрону, проте, через недостатню силу хімічної реакції загоряння пороху в патроні не відбулося.
У зв`язку з цим прапорщик міліції ОСОБА_17 , згідно ст. 15 Закону України «Про міліцію» оголивши та застосувавши табельну вогнепальну зброю здійснив 6 пострілів в область ніг злочинців, завдавши поранення ОСОБА_8 та ОСОБА_19 .
В подальшому, застосовуючи прийоми рукопашного бою, працівниками міліції обох зловмисників було повалено на землю та одягнуто металеві кайданки, чим припинено доведення їхнього злочинного умислу на заволодіння чужим майном до кінця.
Згідно з висновком експерта № 187 на момент судово-медичного обстеження на тілі потерпілого ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження у вигляді післяопераційних вшитих ран в області лівого стегна, лівого колінного суглоба, післяопераційних рубців в області правого стегна, обличчя в області чола, волосистої частини голови в тім`яній ділянці дещо зліва та саден на шкірних покривах лівого стегна, лівої гомілки.
Відповідно до даних медичної документації, заповненої на його ім`я, у потерпілого виявлено вогнепальне поранення нижньої третини правого стегна та середньої третини стегна з відкритим переломом лівої стегнової кістки та чужорідним тілом в місці перелому.
Виникли вищевказані тілесні ушкодження внаслідок дії вогнепальних снарядів (куль) при пострілах з вогнепальної зброї, при цьому потерпілий міг знаходитись як у вертикальному або близькому до нього положенні так і в горизонтальному або близькому до нього положенні.
По давності виникнення вищевказані тілесні ушкодження, згідно даних медичної документації, вкладаються в час події, яка мала місце 26 січня 2015 року і не суперечить обставинам справи.
Вищевказані тілесні ушкодження були небезпечними для життя в момент їх спричинення і за цією ознакою, згідно п. 2.1.3.(м) «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17 січня 1995 року, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
За таких обставин ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 187 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: розбій, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому; кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: носіння та зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу; кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 263 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: носіння холодної зброї без передбаченого законом дозволу;
кримінальне правопорушення, передбачене ст. 348 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: замах на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
За зазначених обставин ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 187 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: розбій, поєднаний з проникненням у житло.
Не погоджуючись з вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 червня 2018 року прокурор Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить даний вирок змінити в частині призначення покарання ОСОБА_8 та призначити покарання у вигляді позбавлення волі: за ч. 4 ст. 187 КК України строком на 9 років з конфіскацією майна, за ч. 1 ст. 263 КК України 5 років, за ч. 2 ст. 263 КК України 2 роки, за ст. 348 КК України 8 років 11 місяців. На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років з конфіскаціє майна. У решті вирок просить залишити без змін.
Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції здійснено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність через неправильне тлумачення закону, яке суперечить точному його змісту.
Зокрема, при призначенні судом ОСОБА_8 покарання неправильно застосовані норми ч. 1 ст. 70 КК України та при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів застосовано норму поглинання менш суворого покарання більш суворим при наявності двох однакових покарань за ч. 4 ст. 187 КК України та ст. 348 КК України у вигляді 9 років позбавлення волі. З даного рішення суду незрозумілим є те, яке з зазначених покарань є більш м`яким.
Крім того, з апеляційною скаргою на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 червня 2018 року звернувся потерпілий ОСОБА_13 , в якій просить даний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією майна. Визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч.2 ст. 263, ст. 348 КК України, та призначити йому покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскаціє майна, за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 2 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ст. 348 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого основного покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскаціє майна.
Просить стягнути солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на його користь завдану злочином матеріальну шкоду в розмірі 113 142 грн. 51 коп. та завдану йому моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.
У решті вирок просить залишити без змін.
В обгрунтування апеляційних вимог покликається на те, що при призначенні покарання суд обрав обвинуваченим мінімальне покарання, не обґрунтувавши підстав обрання саме цього виду покарання та його строку, а також не врахував його думку як потерпілого. Вказує, що судом не було враховано ст. 65 КК України, а також його позицію як потерпілого, оскільки він наполягав на призначенні найсуворішого покарання для обвинувачених, передбаченого санкціями статей за якими їх було засуджено. Вказує, що обвинувачені завдали йому тілесні ушкодження, що були небезпечними для життя в момент заподіяння, та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Під час нападу він знаходився в помешканні разом зі своєю малолітньою дочкою, яка бачила та пережила разом з ним ці страшні події. Дитина перенесла сильні душевні переживання, про які не може забути до сьогоднішнього дня. Також в той момент його дружина була вагітною, дитина через великі хвилювання та стрес народилася з вадами: недорозвинений серцевий клапан. У зв`язку з цим дитина до двох років повинна перебувати під наглядом.
Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставинами, що пом`якшують покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки протягом судового розгляду обвинувачені зухвало ставилися до того, що відбувається, зневажливо ставилися до потерпілих. Вони фактично не визнали вину у вчинених діях, не визнали цивільного позову. З 2015 року і до сьогодні завдані збитки невідшкодовані, обвинувачені навіть не намагались їх відшкодувати. Таким чином відсутність у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 критичної оцінки своєї поведінки свідчить про відсутність у них щирого каяття, що також повинно вплинути на вид покарання.
Стосовно розкриття і розслідування злочину вказує, що таке здійснено працівниками поліції без значущого сприяння ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Обвинувачені під час досудового розслідування та судового розгляду навіть не повідомили, хто ще брав участь у вчиненні даного злочину. На даний момент є виділені матеріали кримінального провадження щодо встановлення невстановленої особи, яка вчиняла даний злочин разом з обвинуваченими. Відтак відсутні підстави вважати пом`якшуючою обставиною активне сприяння розкриттю злочину.
Вказує, що судом не враховано характеристики обвинувачених, зокрема те, що на даний момент на розгляді в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області знаходиться кримінальне провадження (справа №308/5444/16-к) по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 122 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України. Таким чином ОСОБА_8 та ОСОБА_9 неодноразово притягались до кримінальної відповідальності, дані особи несуть велику суспільну небезпеку, неодноразово скоювали злочини даної категорії, такі дії є способом їхнього життя та заробітку.
Крім того, вказує, що вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 червня 2018 року підлягає зміні в частині визначення суми стягнення моральної та матеріальної шкоди. Зокрема, даний розбійний напад та завдані внаслідок нападу тяжкі тілесні ушкодження потягнули за собою необхідність відновлення стану здоров`я та заподіяли значні матеріальні збитки. Посилається на те, що його лікування ще не завершилось, він буде змушений відвідувати лікаря для відновлення стану здоров`я та потребуватиме додаткових витрат на лікарські препарати, які буде змушений вживати ще не один рік.
Зокрема, вказує, що неправомірними діями обвинувачених йому спричинена майнова шкода на суму 114 142,51 грн. Крім того, завдано моральну шкоду, яка полягає у сильних душевних стражданнях. Після нападу у нього виникло відчуття страху та недовіри до оточуючих, постійно проявляється почуття емоційної напруги, тривожності та невпевненості, через це спостерігається порушення працездатності та неспокійний сон.
Моральна шкода також виявляється у тому, що йому були заподіяні тілесні ушкодження небезпечні для життя, хід його життя був повністю порушений, він перебував на порозі життя і смерті. В лікарні переніс дуже сильні болі і страх за своє життя, завдана травма спричинила неможливість нормального пересування, порушився звичний стиль життя, під час лікування та досудового розслідування було витрачено багато корисного часу.
Крім того, під час нападу та після нього сильні душевні переживання перенесла його малолітня донька, яка перебувала з ним під час цих страшних подій.
З огляду на наведене, оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень. При цьому вказує, що суд першої інстанції, задовольняючи вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 гривень, суд не навів жодних підстав, якими керувався при визначенні саме такої суми.
Крім того, з апеляційною скаргою звернувся захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_15 , який просить вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 червня 2018 року стосовно ОСОБА_8 скасувати частково в частині визнання його винним за ч. 4 ст. 187 КК України та ст. 348 КК України та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296 та ч. 1 ст. 121 КК України, та зарахувати весь час попереднього ув`язнення з 26 січня 2015 року до часу ухвалення рішення апеляційним судом в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, викладених в обвинувальному акті, визнав частково, не погодившись з їх кваліфікацією та деякими обставинами їх вчинення. Так, ОСОБА_8 , даючи показання у судовому засіданні, пояснив, що після того, як вони з ОСОБА_20 зайшли в будинок потерпілого ОСОБА_13 , в одній з кімнат він підійшов до потерпілого та, приставивши йому револьвер до голови, сказав, що вони прийшли поговорити, щоб потерпілий вів себе чемно, у цій ситуації гроші та зв`язки ОСОБА_13 йому не допоможуть. Однак в описовій частині вироку судом зазначено, що ОСОБА_8 , приставивши ОСОБА_13 револьвер до голови, сказав, що прийшов поговорити, а потім спитав: «Де гроші?».
Зазначає, що наведене не відповідає дійсності, а тому дії ОСОБА_8 мають бути перекваліфіковані з ч. 4 ст. 187 КК України на ч. 4 ст. 296 КК України (хуліганство) та додатково кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України (умисне тяжке тілесне ушкодження).
Крім того, вказує, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що в ході події, коли зайшов міліціонер, він, перебуваючи від міліціонера на відстані 4-5 метрів та маючи хороші навики у стрільбі, міг легко поцілити в останнього. Разом з тим, не зробив цього, а лише вистрілив у бік міліціонера, щоб залякати його і мати можливість самому втекти. Вбивати міліціонера у нього наміру не було.
З огляду на наведене, вважає, що в діях ОСОБА_8 відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбачені ст. 348 КК України, а безприцільна стрільба останнім з револьвера має розцінюватись як опір працівнику поліції, що охоплюється статтею 296 КК України, однак ця подія була трактована судом по-іншому, через що дії ОСОБА_8 кваліфікували як ст. 348 КК України.
Наведе підтверджується, в тому числі, показами ОСОБА_9 та тим, що судом визнано неналежним та недопустимим доказом «протоколу про проведення слідчого експерименту від 27 січня 2015 року».
Також зазначає, що суд мав би застосувати до ОСОБА_8 ч. 2 ст. 72 КК України (у редакції Закону України №838-VIII) та зарахувати весь час попереднього ув`язнення з 26 січня 2015 року до 13 червня 2018 року у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Заслухавши доповідача, виступ прокурора на підтримання доводів своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги потерпілого, а також на заперечення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_15 , обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_12 на підтримання апеляційної скарги адвоката ОСОБА_15 та на заперечення апеляційних скарг прокурора та потерпілого, пояснення представника потерпілого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_14 , який підтримав апеляційні скарги ОСОБА_13 та прокурора, а також заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як встановлено колегією суддів, 26 січня 2015 року о 18:40 год., ОСОБА_8 за попередньою змовою, спільно з ОСОБА_9 та невстановленою особою чоловічої статі на ім`я « ОСОБА_16 », на автомобілі марки «Ауді 100», темно-синього кольору з невстановленими номерними знаками, під керуванням останнього, приїхали в с. Сторожниця, де зупинились на вул. Перемоги, неподалік ресторану «Чарда», де ОСОБА_9 та ОСОБА_8 одягнули на обличчя чорні, заздалегідь приготовані матерчаті маски чорного кольору (балаклави) та матерчаті рукавиці, а також взявши із собою заздалегідь приготовані електрошокер, металеву саморобну биту, револьвер типу «Наган», скотч та пластмасові хомути для зв`язування рук, пройшли пішки до будинку, що розташований в АДРЕСА_4 .
Обійшовши дворогосподарство з тильної сторони, перестрибнувши через паркан, пройшли на територію, де через незачинені вхідні двері з тильної сторони будинку на першому поверсі, проникли в середину. У вітальній кімнаті будинку, до якої з двору пройшли ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , в той час знаходився власник будинку ОСОБА_13 .
ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , діючи умисно, втілюючи свій злочинний намір, маючи на меті заволодіти грошовими коштами та іншими дорогоцінними речами ОСОБА_13 , підбігли до останнього та наносячи удари руками та ногами по тулубу і голові потерпілого, зв`язавши йому руки пластмасовими хомутами, примушували останнього повідомити їм де у його будинку сховані грошові кошти та інші дорогоцінні речі.
В свою чергу, потерпілий ОСОБА_13 спочатку почав чинити опір та не видавати сховки з цінними речами та грошовими коштами, у зв`язку з чим ОСОБА_8 спочатку почав наносити останньому серію ударів металевою саморобною битою в область голови та не отримавши задовільного для себе результату, тобто інформації щодо місцезнаходження грошей та цінних речей, застосував до ОСОБА_13 вогнепальну зброю - револьвер типу «Наган», здійснивши три постріли по ногах потерпілого.
В цей час до будинку по сигналу «Тривога» прибув наряд ГЗ ДСО у складі прапорщика міліції ОСОБА_17 та прапорщика міліції ОСОБА_18 , який віддав наказ про припинення злочинних дій та команду лягти на землю. На цю законну вимогу працівників міліції ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не відреагували, почали чинити опір та з метою втечі з місця події, уникнення затримання та посягання на життя працівника правоохоронного органу, ОСОБА_8 почав застосовувати відносно працівників міліції наявний у нього у руці револьвер, здійснивши близько 3-х прицільних пострілів у бік правоохоронців, при цьому куля від першого влучила у стіну кімнати, а два не відбулись з причин, які не залежали від волі ОСОБА_8 , оскільки після натискання останнім на спусковий гачок пістолету, ударник, що є частиною ударно-спускового механізму, здійснив удар по капсулю патрону, проте, через недостатню силу хімічної реакції загоряння пороху в патроні не відбулося.
У зв`язку з цим прапорщик міліції ОСОБА_17 , згідно ст. 15 Закону України «Про міліцію» оголивши та застосувавши табельну вогнепальну зброю здійснив 6 пострілів в область ніг злочинців, завдавши поранення ОСОБА_8 та ОСОБА_19 .
В подальшому, застосовуючи прийоми рукопашного бою, працівниками міліції обох зловмисників було повалено на землю та одягнуто металеві кайданки, чим припинено доведення їхнього злочинного умислу на заволодіння чужим майном до кінця.
Згідно з висновком експерта № 187 на момент судово-медичного обстеження на тілі потерпілого ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження у вигляді післяопераційних вшитих ран в області лівого стегна, лівого колінного суглоба, післяопераційних рубців в області правого стегна, обличчя в області чола, волосистої частини голови в тім`яній ділянці дещо зліва та саден на шкірних покривах лівого стегна, лівої гомілки.
Відповідно до даних медичної документації, заповненої на його ім`я, у потерпілого виявлено вогнепальне поранення нижньої третини правого стегна та середньої третини стегна з відкритим переломом лівої стегнової кістки та чужорідним тілом в місці перелому.
Виникли вищевказані тілесні ушкодження внаслідок дії вогнепальних снарядів (куль) при пострілах з вогнепальної зброї, при цьому потерпілий міг знаходитись як у вертикальному або близькому до нього положенні так і в горизонтальному або близькому до нього положенні.
По давності виникнення вищевказані тілесні ушкодження, згідно даних медичної документації, вкладаються в час події, яка мала місце 26 січня 2015 року і не суперечить обставинам справи.
Вищевказані тілесні ушкодження були небезпечними для життя в момент їх спричинення і за цією ознакою, згідно п. 2.1.3.(м) «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17 січня 1995 року, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Таким чином ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 187 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: розбій, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому; кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: носіння та зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу; кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 263 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: носіння холодної зброї без передбаченого законом дозволу;
кримінальне правопорушення, передбачене ст. 348 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: замах на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Таким чином ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 187 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: розбій, поєднаний з проникненням у житло.
Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263 КК України вказаних діянь за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, що ніким не оспорюється.

Стосовно доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_15 про невірну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 187, ст. 348 КК України замість ч. 4 ст. 296 КК України та ч. 1 ст. 121 КК України, то колегія суддів зауважує, що факт вчинення ОСОБА_8 розбою, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 та замаху на вбивство ОСОБА_17 як працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків знайшли своє пряме підтвердження представленими у справі письмовими доказами: протоколом огляду місця події від 26 січня 2015 року із фототаблицями до нього (а.с. 2 - 23, т. 2); протоколом огляду місця події від 27 січня 2015 року (а.с. 25 29, т. 2); висновком експерта Ужгородського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи від 27 січня 2015 року № 187, відповідно до якого виявлені на тілі ОСОБА_13 тілесні ушкодження були небезпечними для життя в момент їх спричинення, згідно зх. п. 2.1.3. (м) «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17 січня 1995 року, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (а.с. 49 55, т. 2); висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Управління міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області від 30 січня 2015 року № 16/66, відповідно до якого наданий на дослідження револьвер без маркувань, виявлений та вилучений в ході огляду місця події 26 січня 2015 року в залі № 2 першого поверху будинку АДРЕСА_4 , відноситься до категорії короткоствольної нарізної вогнепальної зброї, досліджуваний предмет є револьвером, калібру 9мм, виготовлений по типу системи «Наган» (а.с. 66 69, т. 2); висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Управління міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області від 24 березня 2015 року № 16/67, відповідно до якого надані на дослідження предмети циліндричної форми виявлені та вилучені в ході огляду місця події 26 січня 2015 року в будинку АДРЕСА_4 , під №№: 2, 3, 4, 8, 13 та 14, є відстріляними кулями від пістолетного патрону центрального бою калібру 9 мм ПМ (а.с. 71 92, т. 2); висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Управління міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області від 31 березня 2015 року № 16/314, за яким сліди від бійка, утворених на капсулях одного патрона та однієї гільзи, придатні для ідентифікації зброї яка їх залишила. Сліди на капсулях наданих на дослідження патроні та гільзі, залишені від бійка зброї. Сліди від бійка на капсулях одного патрона та одної гільзи із спец. пакета № 1383479, залишені бійком револьвера без маркування виявленого та вилученого в ході огляду місця події 26 січня 2015 року в залі № 2 першого поверху (а.с. 100 - 104, т. 2); висновком експерта Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи від 24 лютого 2015 року № 108 (щодо виявлення слідів крові потерпілого ОСОБА_13 ) (а.с. 127 132, т. 2); висновком експерта Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи від 3 березня 2015 року № 125 (щодо виявлення слідів крові потерпілого ОСОБА_13 ) (а.с. 133 138, т. 2).
Жодних неузгодженостей чи суперечностей між наявними доказами колегія суддів не вбачає. Всі ці докази були оцінені судом першої інстанції на предмет їх логічності, послідовності та взаємоузгодженості і з такою оцінкою погоджується апеляційний суд.
З огляду на наведене, доводи захисника щодо невірної кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 187, ст. 348 КК України не беруться до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки такі жодними доказами не підтверджені та суперечать іншим матеріалам справи.
Натомість, що стосується доводів прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції норми ч. 1 ст. 70 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за сукупністю злочинів, то такі є слушними.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70
КК України принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.
Суд вправі визначити остаточне покарання шляхом поглинення
менш суворого покарання більш суворим при призначенні за окремі злочини, що входять у сукупність, покарання як одного виду, так і різних. Однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей (санкцій частин статей) КК.
З вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 червня 2018 року вбачається, що судом першої інстанції призначено ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 187 КК України покарання у виді дев`яти років позбавлення волі із конфіскацією майна, за ст. 348 КК України призначено покарання у виді дев`яти років позбавлення волі. При цьому застосовано принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Разом з тим, як правильно зауважено прокурором, призначені за ч. 4 ст. 187 КК України основне покарання та за ст. 348 КК України покарання є однаковими за видом та розміром, а тому такі не можуть поглинатися між собою, оскільки кримінальним законом передбачено можливість поглинення меншого за видом або розміром покарання більшим.
Враховуючи вказану обставину, суд першої інстанції повинен був визначити остаточне основне покарання, застосувавши принцип часткового складання зазначених покарань, оскільки такий принцип є єдино можливим при призначенні покарання, що є однаковими за своїм видом та розміром.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що під час ухвалення Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області вироку від 13 червня 2018 року допущено неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а тому апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення.
Крім того, колегія суддів погоджується з апеляційними вимогами потерпілого в частині того, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ст. 348 КК України, а обвинуваченому ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 187 КК України, судом першої інстанції покарання є занадто м`яким, що стверджується наступним.
Так, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При призначенні ОСОБА_8 покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк дев`ять років із конфіскацією майна, за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років, за ч. 2 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки, за ст. 348 КК України у виді позбавлення волі на строк дев`ять років, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, ставлення обвинуваченого до вчиненого; особу винного, який є особою похилого віку; за місцем реєстрації характеризується нейтрально; одружений; має на утриманні двох неповнолітніх дітей ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; на обліку у лікарів нарколога, психіатра та фтизіатра не перебуває; раніше не судимий відповідно до ст. 89 КК України; обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 судом не було встановлено, а до обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 суд відніс: рецидив злочинів, вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою та вчинення злочину загальнонебезпечним способом.
Однак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції лише формально послався у вироку на врахування ступеню тяжкості вчинених ОСОБА_8 злочинів, в достатній мірі не врахував обставин їх вчинення і характер злочинних дій, залишив поза своєю увагою ставлення обвинуваченого до скоєного (заперечення деяких обставин вчиненого та їх кваліфікації), і, як наслідок, необґрунтовано призначив ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 187, ст. 348 КК України занадто м`яке покарання, постановивши в цій частині явно несправедливий вирок.
Так, Конституція України, серед інших, життя і здоров`я людини визнає найвищою соціальною цінністю (ст. 3).
ОСОБА_8 , виходячи із санкції ст. 348 КК України, вчинив особливо
тяжкий злочин проти життя та здоров`я людини, за яке передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі. Вчинене кримінальне правопорушення є умисним.
При цьому, колегія суддів враховує, що злочин, передбачений ст. 348 КК України, є закінченим з моменту вчинення діяння, безпосередньо спрямованого на заподіяння смерті потерпілому, якщо злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі винного.
За доведених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_8 вчинив замах на вбивство працівника правоохоронного органу ОСОБА_17 .
Так, при призначенні покарання ОСОБА_8 слід також врахувати спосіб, яким ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ст. 348 КК України, а саме: вчинення посягання на життя ОСОБА_17 у спосіб, небезпечний для життя багатьох осіб.
Зазначене, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що ОСОБА_8 становить підвищену суспільну небезпечність.
При цьому колегія суддів враховує той факт, що ОСОБА_8 , хоча і визнав вину у вчинених кримінальних правопорушеннях, не погоджується з їх кваліфікацією та деякими обставинами справи. Зокрема, заперечуючи, що здійснював посягання на життя ОСОБА_17 , обвинувачений тим самим заперечує встановлені судом фактичні обставини справи, які знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.
Відтак, виходячи з завдань мети покарання, визначеної в статті 50 КК України, а також із врахуванням положень ч. 2 ст. 65 КК України щодо індивідуалізації призначеного покарання, зокрема, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання співрозмірне тяжкості вчиненого злочину, враховуючи спосіб вчинення особливо тяжкого злочину, направленого на посягання на життя працівника правоохоронного органу, колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання за ст. 348 КК України у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі.
Призначаючи покарання за ч. 4 ст. 187 КК України, колегія суддів, окрім наведеного вище, враховує також те, що вчинення ОСОБА_8 вказаного злочину було заздалегідь сплановане та вчинене групою осіб за попередньою змовою.
З урахуванням наведеного, а також вимог ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України, вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, з заподіянням тяжких тілесних ушкоджень групою осіб, колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання за ч. 4 ст. 187 КК України у виді 12 (дванадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна.
При цьому колегія суддів вважає, що врахована при призначенні покарання ОСОБА_8 така обтяжуюча обставина як рецидив не може братися до уваги, оскільки в розумінні ст. 34 КК України рецидивом визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин. Як встановлено судом, судимість ОСОБА_8 була погашена, а відтак, з урахуванням вимог ст. 89 КК України, останній вважається таким, що не має судимості.
Крім того, обвинуваченому ОСОБА_8 слід призначити покарання: за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років; за ч. 2 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно слід призначити ОСОБА_8 покарання у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Попри доводи апеляційної скарги потерпілого, колегія суддів переконана, що саме таке покарання буде достатнє для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Доводи апеляційної скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та зарахування обвинуваченому ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, то колегія суддів вважає обґрунтованими.
Згідно зі змінами, внесеними у ч. 5 ст. 72 КК України Законом № 838-VIII, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Вищевказаний Закон застосовувався до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуте повністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 КК України законодавство про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права.
Положення, передбачені ч. 5 ст. 72 КК України, регулюються саме Кримінальним кодексом України, у зв`язку з чим охоплюються поняттям «закон про кримінальну відповідальність».
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» від 18 травня 2017 року №2046-VIII (далі - Закон №2046-VIII), що набрав чинності 21 червня 2017 року, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими в ч. 1 ст. 72 КК України.
Як убачається із матеріалів провадження, суд першої інстанції, зарахував обвинуваченому ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з моменту затримання з 26 січня 2015 року по 20 червня 2017 року, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі до набрання вироком законної сили, тобто застосував положення ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 2046-VIII).
Відповідно до частин 2, 4 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався декілька разів, зворотну дію у часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
За таких обставин застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 з 21 червня 2017 року набрання вироком законної сили положень ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону №2046-VIII), а саме зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, є недопустимим, оскільки закон у вказаній редакції не має зворотної сили як такий, що іншим чином погіршує становище особи.
Така позиція колегії суддів узгоджується і з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 (провадження № 13-31кс18).
Отже, доводи, вказані в апеляційній скарзі захисника щодо неправильного застосування судами закону України про кримінальну відповідальність при зарахуванні обвинуваченому строку попереднього ув`язнення, є слушними.
З огляду на наведене, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII) в строк відбування покарання зарахувати обвинуваченому ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення, починаючи з 26 січня 2015 року до набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
При призначенні ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк сім років два місяці із конфіскацією майна, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину; ставлення обвинуваченого до вчиненого; особу обвинуваченого; позитивну характеристику за місцем реєстрації та проживання; сімейний стан; те, що обвинувачений ніде не працює; на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; раніше до кримінальної відповідальності не притягувався; обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому судом обставинами, що пом`якшують покарання визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а обставинами, що обтяжують покарання вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою та вчинення злочину загальнонебезпечним способом.
Однак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції лише формально послався у вироку на таку обставину, як щире каяття, і, як наслідок, необґрунтовано призначив ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 187 КК України занадто м`яке покарання, постановивши в цій частині явно несправедливий вирок.
Зокрема, щире каяття полягає у розкаянні, яке, у свою чергу, передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Однак, у матеріалах кримінальної справи стосовно ОСОБА_9 відсутні дані на підтвердження того, що обвинувачений намагався будь-яким чином допомогти потерпілому ОСОБА_13 оговтатись від пережитого, відшкодувати завдані злочином збитки та виправити наслідки своїх злочинних дій.
Натомість у матеріалах справи відсутні будь-які дані стосовно того, які дії ОСОБА_9 вчинив, щоб підтвердити щирість свого каяття. Більше того, заподіяна потерпілому ОСОБА_13 шкода не відшкодована, даних про те, що обвинувачений ОСОБА_9 сплатив вказаному потерпілому грошові кошти, стягнуті на користь останнього судом під час часткового задоволення його цивільного позову, суду не представлено.
Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 18 вересня 2019 року у справі №166/1065/18.
Стосовно доводів потерпілого ОСОБА_13 про те, що судом під час призначення покарання ОСОБА_9 було безпідставно застосовано таку обставину як активне сприяння розкриттю злочину, а також неправильно вирішено цивільний позов в частині відшкодування матеріальної та моральної, колегія суддів вважає такі безпідставними, виходячи з наступного.
Так, під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 співпрацював з органами досудового розслідування, взяв участь у проведенні слідчого експерименту, а тому вважає, що дана обставина була вірно визнана судом першої інстанції такою, що пом`якшує покарання.
З урахуванням наведеного вище, а також вимог ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України, вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, з проникненням у житло, за наявності обставини, що пом`якшує покарання, а саме: активного сприяння розкриттю злочину, а також обставин, що обтяжують покарання - вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою та вчинення злочину загальнонебезпечним способом, колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст. 187 КК України у виді 10 (десяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна.
З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII) в строк відбування покарання зарахувати обвинуваченому ОСОБА_9 строк попереднього ув`язнення, починаючи з 26 січня 2015 року до набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
При цьому, станом на час прийняття рішення апеляційним судом, а саме, 8 грудня 2020 року обвинувачений ОСОБА_9 відбув покарання у виді 10 років позбавлення волі.
Щодо цивільного позову, то відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Частиною 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Колегія суддів вважає, що цивільний позов вирішено правильно, при цьому враховано приписи ст. 129 КПК України, ст. 1166 та ст. 1167 ЦК України.
Вирішуючи позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що обґрунтованим належними та допустимими доказами слід вважати витрати на лікування цивільного позивача у сумі 105 643,88 грн, яку й стягнув солідарно з цивільних відповідачів, оскільки шкоди завдано їх спільними діями. Решта ж заявленої до стягнення ОСОБА_13 суми матеріальної шкоди визнана такою, що не підлягає стягненню, оскільки вказані цивільним позивачем витрати жодними доказами не підтверджені.
З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.
Крім того, із мотивувальної частини вироку слідує, що вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції врахував характер вчиненого правопорушення, а саме: глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, той факт, що як фізичному, так і моральному здоров`ю потерпілого завдано значної шкоди, завдана шкода його майну. Судом також було взято до уваги той факт, що матеріальна шкода завдана потерпілому жодним із обвинувачених взагалі не відшкодовувалася.
Отже, виходячи з характеру та обсягу страждань, стану здоров`я, тяжкості вимушених змін у житті, суд обґрунтовано стягнув солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_13 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди, належно мотивувавши своє рішення.
Таким чином, цивільний позов в частині визначення розміру матеріальної та моральної шкоди вирішено з дотриманням вимог чинного закону.
За таких обставин, оскільки доводи потерпілого про м`якість призначеного ОСОБА_8 та ОСОБА_9 судом покарання частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, також знайшли своє підтвердження доводи прокурора та захисника про неправильне застосування кримінального закону, а тому, з урахуванням вимог ст. 413, ст. 414 КПК України, вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 червня 2018 року підлягає скасуванню в цій частині з постановленням нового вироку у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 419, 420 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги прокурора Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_13 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_15 - задовольнити частково.
Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 червня 2018 року стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в частині призначеного покарання - скасувати.
Призначити ОСОБА_8 покарання:
-за ч. 4 ст. 187 КК України у виді 12 (дванадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна;
-за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;
-за ч. 2 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;
-за ст. 348 КК України у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Строк відбуття покарання ОСОБА_8 обчислювати з 26 січня 2015 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26 січня 2015 року) в строк відбування покарання зарахувати обвинуваченому ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення, починаючи з 26 січня 2015 року до набрання вироком законної сили, тобто до 8 грудня 2020 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст. 187 КК України у виді 10 (десяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Строк відбуття покарання ОСОБА_9 обчислювати з 26 січня 2015 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26 січня 2015 року) в строк відбування покарання зарахувати обвинуваченому ОСОБА_9 строк попереднього ув`язнення, починаючи з 26 січня 2015 року до набрання вироком законної сили, тобто до 8 грудня 2020 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та вважати його таким, що відбув основне покарання, призначене цим вироком, повністю.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженими, що тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4