Справа № 755/5856/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" листопада 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

та його учасників

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0008891 від 26.10.2019 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Київської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, працюючого слюсарем АТ «Київгаз», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
у с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 25.10.2019 приблизно о 15:50 год. керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault Megane», н.з. НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною вул. Празька від вул. Азербайджанська в напрямку вул. Алма-Атинська, в місті Києві в районі буд. № 29 в м. Києві, допустив порушення, згідно висновку судової авто-технічної експертизи № 12-2/657 від 04.03.2020, вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі ПДР), який регламентує, що водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, а саме з необережності, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, проявив неуважність та необачність, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить перешкоду або небезпеку іншим учасникам руху, допустив виїзд керованого ним автомобіля на нерегульований пішохідний перехід, де в подальшому вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалася по нерегульованому пішохідному переході з права на ліво відносно руху автомобіля та мала перевагу в русі.
Внаслідок наїзду, згідно висновку судово-медичної експертизи № 042-110-2020 від 19.02.2020 року потерпіла ОСОБА_9 , 1955 р.н., отримала тяжкі тілесні ушкодження, які виразилися у закритій травмі грудної клітки у вигляді численних переломів 2-11 ребер справа, 3-5, 9 ребер зліва, перелому рукоятки грудини зліва, двобічного забою легень, гемотораксу та була доставлена до медичного закладу.
Порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 знаходяться в причино-наслідковому зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме заподіяння пішоходу ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.

Вказаних висновків Суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який будучи допитаним в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, надав покази, у яких підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.
Так, обвинувачений указав, що дійсно 25.10.2019 приблизно о 15:50 год. керував автомобілем марки «Renault Megane», н.з. НОМЕР_1 , та під час руху проїзною частиною вул. Празька від вул. Азербайджанська в напрямку вул. Алма-Атинська, в місті Києві в районі буд. № 29 в м. Києві, допустив порушення вимог п. 18.1 ПДР, а саме з необережності, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча міг їх передбачити, проявив неуважність та необачність, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить перешкоду або небезпеку іншим учасникам руху, допустив виїзд керованого ним автомобіля на нерегульований пішохідний перехід, де в подальшому вчинив наїзд на ОСОБА_9 , яка рухалася по нерегульованому пішохідному переході з права на ліво відносно руху автомобіля та мала перевагу в русі.
Останній виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.
Вказав, що частково, у міру фінансових можливостей, відшкодував потерпілій матеріальні збитки.
Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив Суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього діяння, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.
Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позицій.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікації кримінального правопорушення, судом встановлено, що сторони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, Суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, представників потерпілого в частині заявленого цивільного позову, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку,приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі№ 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та які містяться у матеріалах цього провадження, у т.ч. згідно висновків експертів (1) авто технічна експертиза №12-2/657 від 04.03.2020, указала на порушення водієм вимог п. 18.1 ПДР; 2) судово-медична експертиза № 042-110-2020 від 19.02.2020 визначила, що ОСОБА_9 , 1955 р.н., отримала тяжкі тілесні ушкодження, та що порушення вказаних пунктів ПДР обвинуваченим знаходяться в причино-наслідковому зв`язку з наслідками ДТП, а саме заподіяння останній тяжких тілесних ушкоджень), а тому, як наслідок, Суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

При кваліфікації дій обвинуваченого, Суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним,Суд кваліфікує дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставинами, що пом`якшують покарання є

? щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч.час, місце, спосіб учинення.

Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к).
Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ними дій та осуд своєї поведінки;
? активне сприяння розкриттю злочину, що виразилось у активному сприянні у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК;
? добровільне відшкодування в частині завданого збитку.
Відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди полягає в добровільному задоволенні винним або іншими особами, зокрема батьками чи близькими родичами, обґрунтованих претензій потерпілого щодо відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди (див. п. 3 ППВСУ «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005).

Згідно наявних у справі розписок ОСОБА_8 отримала від обвинуваченого 28.10.2019 6 200 грн. та 200 доларів США (курс НБУ 25.17411600 що становить в гривні 5 034 грн.); 29.10.2019 100 доларів США (курс НБУ 25.06714400 що становить в гривні 2 506 грн.); 31.10.2019 3 900 грн.; 20.12.2019 6 000 грн., а загалом 23 640 грн.
Перераховано через Приватбанк на рахунок ОСОБА_8 - ОСОБА_10 (близький родич обвинуваченого) 6 705 грн.
Захисником надано чеки на купівлю відповідачем ліків та супутніх товарів на суму 77 115, 54 грн. (та сума котру можливо ідентифікувати по наданих чеках, інші не можливо об`єктивно проаналізувати через якість наданих документів).
Тобто, сукупна суму виплат обвинуваченим становить 107 460, 54 грн.;
? перебування на утриманні у т.ч. фінансовому забезпеченні та догляді матері похилого віку, котра має тяжкий стан здоров`я, відповідно до експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України (рак) та є постраждалою внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) згідно посвідчення від 03.11.2005 року серії НОМЕР_2 , як учасник ліквідації наслідків та дитини.
При цьому, дану обставину Суд відносить до пом`якшуючих, у ракурсі положень ч. 2 ст. 66 КК України, яка указує, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК, не встановлено.

Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікарня-нарколога не перебуває, має місце проживання, його стан здоров`я, спосіб життя (раніше не судимий, з освітою, працює, одружений), наявність на його утриманні членів сім`ї, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останніми, що свідчить про те, що оточуюча їх обстановка у сім`ї та побуті, виражає місці соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого, а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити йому покарання у межах санкції статті 286 КК у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування цього покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України та покладенням обов`язків з числа регламентованих ст. 76 того ж Кодексу.

Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на цих осіб, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою з винниого адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.
У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання Суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило КЗПЛ та нормам Конституції України , в момент його винесення, по відношенню до обвинуваченого.

При вирішенні цивільного позову ОСОБА_9 до обвинуваченого (відповідач - 1) та ПАТ «Страхова група «ТАС» (відповідач - 2) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, Суд виходить з наступного.
В постанові від 26 травня 2020 року у справі № 398/4782/18 Верховний Суд зауважив, що потерпіла, подаючи до суду першої інстанції позовну заяву та заяву про уточнення позовних вимог, визначилася зі змістом позовних вимог, способом захисту своїх прав та інтересів, тобто із сумою відшкодування заподіяної їй як матеріальної, так і моральної шкоди, а також із відповідачами, з яких вона вважала за необхідне стягнути цю суму, а тому суд повинен був розглядати заявлені потерпілою позовні вимоги виключно в межах заявленого нею позову з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог.
Усні вислови потерпілої в судовому засіданні щодо збільшення суми відшкодування матеріальної шкоди не можна вважати заявою про збільшення позовних вимог, оскільки в такому разі порушуються визначені ЦПК права цивільного відповідача, зокрема право подати заперечення (відзив).
Розглянувши заявлені потерпілою позовні вимоги виключно в межах заявленого нею позову з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог Суд з`ясував.
Позивач просить стягнути з відповідача - 1 матеріальну шкоду 559 521, 81 грн. та моральну шкоду в сумі 1 000 000 грн. та 150 000 грн. матеріальної шкоди з відповідача-2 (див. позовну заяву та заяву від 03.08.20).
Цивільний позов обумовлено (див. позовну заяву та пояснення від 18.08.20) тим, що матеріальна шкода складається із не відшкодованих в цей час витрат понесених потерпілою на лікування від ДТП та супутніх з ними витрат, а моральна ж шкода полягає у пережитих стражданнях після вказаних подій, та з урахуванням тривалої втрати працездатності й фактично незворотних процесів у стані здоров`я, а також витрат необхідних на відновлення здоров`я.
Так у позові указано, що загальна сума матеріальної шкоди складає 709 521, 81 грн., з яких: 65 221, 81 грн. сума витрат реально понесених на лікування станом на день звернення з позовом та які не були відшкодовані до часу подання такого позову відповідачем-1; 644 300 грн. сума витрат, яку необхідно здійснити у майбутньому з метою реабілітації.
Представники цивільного позивача в ході судового розгляду даний позов підтримали з наведених у ньому передумов.
Частину витрат відповідачем 1 було відшкодовано до пред`явлення цивільного позову.
У судовому засіданні цивільний відповідач - 1 та його захисник вказали, що заявлений цивільний позов визнають частково, однак акцентували увагу на тому, що розмір компенсації у світлі обставин справи заявлений позивачем є надмірним, тобто таким, що не випливає із ступеня вини даного відповідача, ураховуючи, що цим відповідачем уже відшкодовано 108 234, 78 грн.
Представник цивільного відповідача 2 ОСОБА_11 у запереченнях від 03.07.20 та від 21.08.20 указав, що заявлені вимоги позивача підлягають до часткового задоволення згідно суми реально понесених витрат на лікування за наявними призначеннями у розмірі 27 007, 10 грн., але в іншій частині такий позов суперечить ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).
На підтвердження своєї позиції відповідачем - 2 надано розрахунок витрат лікування сформований лікарем-експертом ОСОБА_12 згідно ст.ст. 24, 26, 26-1 Закону.
Відповідно Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.

В даних правовідносинах обов`язковим є застосування положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З позиції ВП ВС у постанові від 19 червня 2019 року в справі № 465/4621/16-к слідує, що положення частини 1 статті 128 КПК України щодо можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні особою, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, треба розуміти як можливість пред`явлення зазначеного позову до юридичної особи, на яку покладено обов`язок відшкодування такої шкоди.

Для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, попереднє звернення потерпілого із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному Законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є обов`язковим.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 4 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц сформувала висновок щодо правильного застосування норм права, яка звучить так, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
У судовому засіданні встановлено, що за полісом АО № 5979066 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, застрахована відповідачем - 2 відповідальність страхувальника в частині забезпечення експлуатації ТЗ, котрим керував відповідач - 1 зі строком дії з 04.05.2019 до 03.05.2020, та з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 200 000,00 грн., за шкоду заподіяну майну - 100 000,00 грн., франшиза 2 000 грн.
Тобто, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ч. 1 ст. 979 ЦК України). Згідно п. 3 ч. 1 ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Відповідно до п. 22.1. ст.21 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Згідно з частинами 2, 5 ст. 1187 ЦК, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.92р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

З урахуванням того, що у відповідності до ч. 1 ст. 1195 ЦК, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Пунктом 24.1 ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.
Зазначені витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.
У даному випадку, судом визнано доведеним, що в наслідок дій цивільного відповідача - 1 позивачу було завдано тілесні ушкодження, які призвели до втрати працездатності та тривалого і вартісного лікування, обумовили до додаткових витрат, викликаних необхідністю особливого харчування, придбанням ліків, та особливостями стороннього догляду тощо.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тож, Суд, з урахуванням наданих йому у судовому засіданні сторонами кримінального провадження доказів, вважає доведеним завдання цивільним відповідачем - 1 у справі матеріальної шкоди цивільному позивачу у вигляді фактично понесених витрат останнім на лікування, згідно наявних у справі чеків в розмірі 30 025, 46 грн., які складаються з вартості придбаних на лікування медикаментів та вартості інших витрат, так як призначення вказаних медикаментів та процедур відповідає характеру отриманих потерпілим при ДТП ушкоджень та підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.
Указану суму слід стягнути з відповідача 2 у ракурсі позиції ВП ВС в постанові від 4 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц, адже покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування.

Що іншої суми матеріальної шкоди, котра не охоплюється, цією сумою (30 025, 46 грн.), то Суд погоджується з аргументами відповідача - 2 викладеними у запереченнях від 03.07.20 та від 21.08.2020 про їх безпідставність у ракурсі норм ст. 24 Закону.
Відповідно Суд відмічає, що взяв до уваги витрати потерпілої на придбання ліків, засобів гігієни та інших товарів, які не підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я, вартість яких становить 35 196, 35 грн., однак при цьому зазначає, що відповідно до п. 1.3 Правил виписування рецептів та вимог-замовлень на лікарські засоби і вироби медичного призначення, зареєстрованих в МЮУ 20 липня 2005 року за № 782/11062 та затверджених наказом МОЗ України № 360 від 19 липня 2005 року, рецепти виписуються хворому за наявності відповідних показань з обов`язковим записом про призначення лікарських засобів чи медичних виробів в медичній документації (історія хвороби, медична карта амбулаторного чи стаціонарного хворого, див. з цього питання в т.ч. постанову ВС від 2 червня 2020 року в справі № 296/7776/18).

Проте витрати на цю суму у т.ч. перелік певних ліків (їх найменування, дозування) не значаться у документації з медичних установ.

Можливість видання рецепту за усною консультацією указаними Правилами не передбачена.

Щодо витрат на реабілітацію в майбутньому в сумі 644 300 грн., то відсутні підстави для стягнення з відповідачів витрат у майбутньому, оскільки це не є шкодою у розумінні ст.ст. 22, 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (див. з цього питання у т.ч. постанову ВС від 04 вересня 2019 року в справі № 280/2625/13-к).
Цей Закон не передбачає відшкодування орієнтованих, прогнозованих збитків, якій ймовірно можуть бути понесені в майбутньому.
Відшкодуванню підлягають лише реальні збитки.
Тим паче, що ці витрати базуються на даних розрахунку заходів орієнтовної вартості проведення реабілітації, який (розрахунок) зроблений не ідентифікованою особою та не містить підпису автора його створення, відповідно не може сприйматися, як належний та допустимий доказ, через призму, для прикладу, дійсного рахунку-фактури виданого медичним закладом з цього питання (див. з цього питання у т.ч. постанову ВС від 22 серпня 2019 року в справі № 640/21371/15-ц).
Щодо питання моральної шкоди.
Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Позивач вказує на те, що моральна шкода складає 1 000 000 грн., які просить стягнути з цивільного відповідача - 1.

У той же час, як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Як роз`яснено в п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001 та від 27.02.2009), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У відповідності з ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
За таких обставин суд, враховуючи думку учасників процесу в частині наявності моральної (немайнової) шкоди у потерпілої, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), визначає розмір такої шкоди з урахуванням характеру та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин (життєвої ситуації обвинуваченого щодо утримання фактично у своїй родині 2 інвалідів), виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає дійсним її розмір на рівні 200 000 грн.

Процесуальні витрати вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.
Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, Суд
у х в а л и в :
ОСОБА_6 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покаранняу виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 та ПАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням задовольнити частково.
Стягнути з ПАТ «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 30 025 (тридцять тисяч двадцять п`ять) гривень 46 копійок.
Стягнути з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий 02.07.1996 Ставищанським РВ ГУ МВС України в Київській області) на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 200 000 (двісті тисяч) гривень.
В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий 02.07.1996 Ставищанським РВ ГУ МВС України в Київській області) на користь держави витрати за проведення експертних досліджень в сумі 653, 80 грн.
Речові докази передані на зберігання обвинуваченому - залишити у його володінні.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченим, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я Оксана БІРСА