ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 648/3909/19 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/732/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінальних проваджень №0001238 та № 000248 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 28 квітня 2020 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Олександрівка Білозерського району Херсонської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 14.11.2019 року Білозерським районним судом Херсонської області за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

засуджено за ч.2 ст.185 КК України на 2 роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частини покарання за попереднім вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 14.11.2019 року і за сукупністю вироків визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Запобіжний захід не обирався.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 07.11.2019 року в ранковий час доби, перебуваючи з дозволу власника в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , переслідуючи прямий злочинний умисел та корисливий мотив, спрямовані на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, таємно, умисно, повторно, шляхом вільного доступу, з вищевказаного будинку викрав належний потерпілій ОСОБА_9 мобільний телефон торгівельної марки «Nokia», моделі «С2-01» в комплекті з зарядним пристроєм до нього, який був у використанні, вартістю 450 грн..

Крім того, продовжуючи злочинну діяльність, після постановлення 14.11.2019 року вироку Білозерським районним судом Херсонської області, на початку грудня 2019 року, зранку перебуваючи з дозволу потерпілої ОСОБА_10 в приміщенні будинку, що розташований за адресою АДРЕСА_2 , переслідуючи прямий злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, таємно, умисно, повторно, шляхом вільного доступу з коридору будинку, викрав належний потерпілій ОСОБА_10 бувший у використанні телевізор марки SHARP, моделі 21D2-S з діагоналлю екрана 21 дюйм в робочому та придатному для використання стані, вартістю 402 грн..

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та правильність кваліфікації дій, порушує питання про скасування вироку в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Свої доводи мотивує тим, що судом при призначенні покарання не було враховано, що ОСОБА_8 повністю визнав себе винним, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, відсутність претензій матеріального та морального характеру з боку потерпілих, добровільне відшкодування збитків, відсутність обставин, що обтяжують покарання, його бажання продовжити навчання та отримати робітничу спеціальність, та стати на шлях виправлення. Тому вважає, що призначене судом ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років 6 місяців є надто суворим, Крім того, вказує, що суд безпідставно призначив покарання за правилами ст.71 КК України за сукупністю вироків, оскільки злочини ОСОБА_8 було вчинено до вступу попереднього вироку відносно нього в законну силу.

Просить скасувати вирок суду частково, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та призначити більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали вимоги, наведені захисником, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту, просив вирок суду першої інстанції залишити без зміни, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.185 КК України, обґрунтовані дослідженими в судовому засіданні доказами, і такі висновки суду апелянтом не оспорюються, тому відповідно до ч.1 ст.404 КПК України апеляційний не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочинів, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів провадження не виявлено.

Як убачається з матеріалів провадження, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав себе винним у вчиненні злочинів, за який його засуджено, в обсязі висунутого йому обвинувачення.

Що ж до доводів захисника ОСОБА_7 про суворість призначеного покарання та необхідність виключення посилання на призначення покарання за правилами ст.71 КК України, то колегія суддів виходить з наступного.

Виходячи з положень, передбачених ст.65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому, згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком (сукупність вироків).
Таким чином, законодавець чітко визначив момент у часі, що розмежовує ці два правила це постановлення обвинувального вироку, а не набрання ним законної сили.
Призначаючи остаточне покарання, суди повинні застосовувати правила, передбачені ст.71 КК, якщо злочин вчинено саме після постановлення попереднього обвинувального вироку, а не після набрання ним законної сили. Таку позицію сформовано Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду 01 червня 2020 року в справі 766/39/17.
Тому твердження захисника про те, судом при призначені остаточного покарання ОСОБА_8 неправильно застосовано правила ст.71 КК України, слід визнати безпідставними.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 дотримався вимог ст.ст.50, 65 КК України щодо його необхідності, достатності і справедливості. Підстав вважати, що призначене покарання є суворим, як про це стверджує апелянт, не має.

Призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України врахував ступінь суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень, які відноситься до категорії середньої тяжкості, систематичність вчинення ним кримінальних правопорушень (2 епізоди), особу винного, який вину у скоєному визнав повністю, утриманців не має, наявність пом`якшуючої та відсутність обтяжуючих покарання обставин, враховуючи висновок органу пробації про неможливість виправлення особи без ізоляції від суспільства, суд дійшов висновку про те, що достатнім та необхідним для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів є покарання у виді позбавлення волі в нижчих межах санкції ч.2 ст.185 КК України за сукупністю вироків з урахуванням невідбутого покарання за попереднім вироком суду. На думку суду, саме такий розмір покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а також буде співмірним по відношенню між тяжкістю вчиненого ним кримінального правопорушення та наслідками, які настали в результаті його вчинення.
Колегія суддів погоджується з прийнятим рішенням суду щодо виду та розміру покарання, яке має бути застосоване відносно ОСОБА_8 ..
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження не встановлено наявності інших обставин, які б могли свідчити про неправильне застосування судом Закону України про кримінальну відповідальність.
Так, не підтверджені жодними доказами доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_8 активно сприяв розкриттю злочинів.
Як убачається з матеріалів провадження, особу ОСОБА_8 було встановлено в процесі проведення слідчих дій та припинення його злочинної діяльності саме за вручанням правоохоронних органів, що жодним чином не доводить факт його активного сприяння розкриттю злочинів.
Крім того, ОСОБА_8 є особою раніше судимою за вчинення тяжкого корисливого злочину за вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 14.11.2019 року, яким його було засуджено за ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, що жодним чином не сприяло його виправленню та припиненню ним злочинної діяльності.
За місцем проживання ОСОБА_8 характеризується негативно, зловживає спритними напоями, веде бродячий спосіб життя, схильний до вчинення крадіжок.
Зазначені обставини свідчить про негативну репутацію ОСОБА_8 , його схильність до вчинення злочинів та небажання стати на шлях виправлення, якими спростовуються твердження захисника про позитивні відомості про особу обвинуваченого.
Із наявних в матеріалах кримінального провадження розписок потерпілих убачається, що викрадене у них майно було вилучено та повернуто працівниками поліції, що не можна розцінювати як добровільне відшкодування заподіяної злочином шкоди, оскільки таке відшкодування відбулося не за волею обвинуваченого, а внаслідок діяльності правоохоронних органів, і це жодним чином не підтверджує доводи захисника про те, що ОСОБА_8 добровільно відшкодував збитки потерпілим.

Отже, переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині призначеного покарання, а також свідчили б про суворість призначеного ОСОБА_8 покарання, захисником в апеляційній скарзі не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.
Тому, зважаючи на доводи захисника та заявлені ним вимоги, підстави для задоволення його апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст. 404, 407, 419 КПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 28 квітня 2020 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_4
(підпис) ОСОБА_3