ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/817/353/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ухвала слідчого судді
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000003 від 16 січня 2019 року, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 вересня 2020 року про арешт майна,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 вересня 2020 року задоволено клопотання прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_6 та накладено арешт на розрахункові рахунки, із забороною користування грошовими коштами, що знаходяться на вказаних рахунках та грошовими коштами, що в подальшому будуть надходити на рахунки: ОСОБА_8 № НОМЕР_1 , відкритий у АТ Державний ощадний банк України;

ОСОБА_9 № НОМЕР_2 , відкритий у АТ Державний ощадний банк України,

ОСОБА_10 № НОМЕР_3 , відкритий у АТ Державний ощадний банк України;

ОСОБА_11 № НОМЕР_4 , відкритий у АТ Державний ощадний банк України;

ОСОБА_12 № НОМЕР_5 , відкритий у АТ Державний ощадний банк України;

ОСОБА_13 № НОМЕР_6 , відкритий у АТ Державний ощадний банк України;

ОСОБА_14 № НОМЕР_7 , відкритий у АТ Державний ощадний банк України;

ОСОБА_15 № НОМЕР_8 , відкритий у АТ Державний ощадний банк України;

ОСОБА_16 № НОМЕР_9 , відкритий у АТ Державний ощадний банк України;

ОСОБА_17 № НОМЕР_10 , відкритий у АТ Державний ощадний банк України;

ОСОБА_18 № НОМЕР_11 , відкритий у АТ Державний ощадний банк України;

ОСОБА_19 № НОМЕР_12 , відкритий у АТ Державний ощадний банк України.

Суд мотивував своє рішення тим, що вищезазначені банківські рахунки є предметом вчинення кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні та вважаються такими, що набуті кримінально протиправним шляхом ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , належать до категорії майна, що могло зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, що має суттєве значення для встановлення обставин справи, зокрема, для підтвердження або спростування факту закінченого замаху на заволодіння коштами державного бюджету, а також зазначив про необхідність проведення слідчих дій і збереження речових доказів, які необхідні для проведення усіх необхідних експертиз, а також запобігання ризиками приховування, відчуження, пошкодженню чи знищенню таких доказів.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_17 , вважає оскаржувану ухвалу такою, що грубо порушує конституційні права осіб, що не мають відношення до кримінального провадження.

Свої доводи мотивує тим, що клопотання про арешт майна не містить належного обґрунтування необхідності арешту майна, його мету та підстави, що передбачено ч.2 с.171 КПК України.

Зокрема, зазначає, що прокурором у клопотанні необхідність арешту майна обґрунтовується обставинами, за яких підозрюються ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , яким інкримінується замах на заволодіння коштами державного бюджету, які мали бути нараховані на банківські рахунки вищезазначених осіб, як одноразова грошова допомога учасникам АТО. Водночас, як у клопотанні, так і в матеріалах провадження відсутні докази, що на вказані рахунки має нараховуватись грошова допомога учасникам АТО у зв`язку із встановленням їм інвалідності ІІІ групи.

Звертає увагу, що суд накладаючи арешт на рахунки, визначив єдину підставу для такого заходу забезпечення, а саме збереження речових доказів, однак в матеріалах клопотання відсутня постанова про визнання речовими доказами рахунків, на які судом накладено арешт.

Просить врахувати, що суд розглянув клопотання без виклику осіб, які є власниками рахунків, на які накладено арешт.

Вважає, що слідчий суддя, в порушення вимог ст.173 КПК України, вирішуючи питання про арешт майна, не врахував розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Також звертає увагу суду на те, що усі арештовані рахунки є за цільовим призначенням пенсійними, що підтверджується відповідною довідкою, а тому обмеження пара на пенсійне забезпечення не може бути співмірним із завданням кримінального провадження, предметом якого є замах на заволодіння одноразової грошової допомоги учасникам АТО, а не пенсійних виплат.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 01 вересня 2020 року, в частині накладення арешту на рахунки відкриті в АТ Державний ощадний банк України на ім`я: ОСОБА_8 № НОМЕР_1 ; ОСОБА_16 № НОМЕР_13 ; ОСОБА_14 № НОМЕР_7 ; ОСОБА_9 № НОМЕР_2 ; ОСОБА_17 № НОМЕР_10 .

Заслухавши доповідача суддю апеляційного суду; представника ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_17 адвоката ОСОБА_7 , який повністю підтримав подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просить скасувати ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 вересня 2020 року та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна; прокурора, який рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 131 КПК України заходи кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості провадження.

Згідно з ч.5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Як вбачається зі змісту ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення; існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; правову підставу для арешту майна, можливість використання останнього, як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Аналіз матеріалів кримінального провадження дає підстави колегії суддів для висновку, що слідчим суддею вказані вимоги норм закону не були виконані.

Так, в ухвалі слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 вересня 2020 року зазначається про розгляд клопотання про арешт майна, в рамках кримінального провадження № 0000367 від 17 серпня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, що не має жодного відношення до клопотання про арешт рахунків ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , про що в подальшому було прийняте судове рішення.

Як слідує з вищевказаної ухвали слідчого судді, правовою підставою для накладення арешту на рахунки апелянтів, що відкриті ними в АТ Державний ощадний банк України, слугувало необхідність збереження речових доказів.

Разом з тим, жодних доказів про те, що такі рахунки є речовими доказами, в контексті положень ст.98 КПК України, чи визнані речовими доказами, у визначеному кримінальним процесуальним законом порядку, у клопотанні прокурора та матеріалах кримінального провадження не наведено.

Окрім того, суд першої інстанції, приймаючи рішення про накладення арешту на розрахункові рахунки виходив з того, що банківські рахунки та грошові кошти, які можуть бути на них зараховані, є предметом вчинення кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні та вважаються такими, що набуті кримінально протиправним шляхом.

Колегія суддів вважає такі висновки висновки слідчого судді передчасними та необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з ч.5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ч.2 ст.171 КПК України, якою визначено вимоги до клопотання слідчого про арешт майна, у такому клопотанні повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Цією ж правовою нормою визначено, що до клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримався і, не перевіривши належним чином клопотання про арешт майна, зокрема цільове призначення рахунків та достатність доказів, які б свідчили про наявність підстав для такого заходу забезпечення кримінального провадження, безпідставно задовольнив його.

З матеріалів провадження вбачається, що СУ ГУНП в Тернопільській області проводить досудове розслідування кримінального провадження № 0000003 від 16 січня 2019 року за ч.2 ст.15, ч.4 ст.190, ч.4 ст.190 КК України відносно ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_23 та ОСОБА_22 ..

Таким чином, ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_17 , на чиї рахунки накладено арешт, не є підозрюваними чи обвинуваченими у даному кримінальному провадженні.

Згідно довідок АТ Державний ощадний банк України, які долучено до апеляційної скарги, рахунки відкриті на ім`я ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_17 є пенсійними рахунками.

Відповідно до п. 5,6 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 25рп/2009 від 7.10.2009 року зазначив, що право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел та забезпечується ст.ст. 7, 22, 46, 58, 68 Конституції України. А саме, кожний громадянин має право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення і всі застраховані особи є рівноправними щодо отримання пенсійних виплат. Конституційні права і свободи громадянина України гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Наведена засада закріплена у ст. 41 Конституції України, яка зазначає, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

За змістом положень ст.ст.2, 8 КПК України при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Тому позбавлення права розпоряджатися власним банківським рахунком та грошовими коштами, що можуть бути на нього зараховані, за умови недоведеності причетності особи до вчинення кримінальних правопорушень, що розслідуються у кримінальному провадженні, та їх невідповідності критеріям ст. 98 КПК України є втручанням у його право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини у рішенні по справі «Хонякіна проти Грузії» № 17767/08 від 19.06.2012 року, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Також, Європейський суд з прав людини неодноразово акцентував увагу на тому, що обмеження володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994 року Series A № 296-A, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» заява № 48191/99, п.п. 49-62, від 10.05.2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідність балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п.п. 69 і 73, Series A № 52).

Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series А № 98).

Зі змісту ухвали слідчого судді вбачається, що при накладенні арешту на банківські рахунки ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_17 , суд обмежився констатацією факту, що вказані рахунки є речовими доказами, а питання співрозмірності і розумності не досліджувалось взагалі.

Крім того, слідчим суддею не враховано, що наявність кримінального провадження № 0000003 від 16 січня 2019 року відносно ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_23 та ОСОБА_22 , не свідчить про вчинення будь-яких протиправних дій особами, на банківські рахунки яких накладено арешт.

Як слідує з клопотання прокурора про арешт майна, ним ставиться питання про арешт вищевказаних рахунків з метою забезпечення спеціальної конфіскації.

Проте, відповідно до ч.4 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно третьої особи, з метою забезпечення спеціальної конфіскації, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктам 1-4 частини першої статті 96-2 КК України.

Такі докази, які б беззаперечно свідчили про обізнаність ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_17 щодо критеріїв оцінки відкритих ними рахунків ознакам кримінально правових норм, які передбачають спеціальну конфіскацію, в матеріалах провадження відсутні.

Колегія суддів враховує, що згідно ч.3 ст.132 КПК України застосування арешту, як одного із заходів забезпечення кримінального провадження, не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Як слідує з клопотання слідчого про арешт майна, поданого до місцевого суду, у вказаному процесуальному документі не наведено жодних аргументованих доводів щодо наявності обставин визначених п.п.2, 3 ч.3 ст.132 КПК України, недоведеність яких усуває застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Не наведено таких доводів і прокурором в судовому засіданні.

Доводи прокурора про звернення з апеляційною скаргою до суду представником ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_17 поза межами строку на апеляційне оскарження, колегія суддів вважає необґрунтованим.

Як слідує з клопотання прокурора про арешт майна, ним ставилося питання провести судовий розгляд без повідомлення осіб, стосовно яких розглядалося клопотання про арешт банківських рахунків.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції не повідомляв ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 про день, час та місце розгляду вищевказаного клопотання прокурора і, відповідно, жоден з них не був присутній в судовому засіданні та не був ознайомлений із прийнятим рішенням.

Відомості про належне повідомлення зазначених осіб про накладення арешту на їх банківські рахунки в матеріалах провадження відсутні.

Згідно розписки, наявної в матеріалах провадження, адвокат ОСОБА_7 , діючи за дорученням ОСОБА_8 , 11 листопада 2020 року ознайомився з ухвалою слідчого судді від 01 вересня 2020 року, а 16 листопада 2020 року подав апеляційну скаргу.

Згідно ч.3 ст.395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайоного суду Тернопільської області від 01 вересня 2020 року апелянтом не пропущено.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами представника ОСОБА_8 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_17 - адвоката ОСОБА_7 про неповноту судового розгляду і невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, у зв`язку з чим, оскаржувана ним ухвала слідчого судді не може вважатися законною та обґрунтованою і тому підлягає до скасування.

Окрім того, відповідно до ч.2 ст.404 КПК України, якщо розгляд апеляційний скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Тому, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 вересня 2020 року про арешт мана слід скасувати в повному обсязі, в тому числі і щодо накладення арешту на банківські рахунки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ..

За наведених обставин, колегія суддів приходить до переконання, що ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 вересня 2020 року про арешт майна, щодо накладення арешту на рахунки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , відкриті в АТ Державний ощадний банк України, слід скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на вищевказані рахунки відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 вересня 2020 року про арешт мана скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту на рахунки:

ОСОБА_8 № НОМЕР_1 ,

ОСОБА_9 № НОМЕР_2 ,

ОСОБА_10 № НОМЕР_3 ,

ОСОБА_11 № НОМЕР_4 ,

ОСОБА_12 № НОМЕР_5 ,

ОСОБА_13 № НОМЕР_6 ,

ОСОБА_14 № НОМЕР_7 ,

ОСОБА_15 № НОМЕР_8 ,

ОСОБА_16 № НОМЕР_9 ,

ОСОБА_17 № НОМЕР_10 ,

ОСОБА_18 № НОМЕР_11 ,

ОСОБА_19 № НОМЕР_12 ,

відкриті в АТ Державний ощадний банк України відмовити.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.