Дата документу 20.08.2020 Справа № 310/9670/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1159/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №310/9670/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 квітня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Осипенко Бердянського району Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину за наступних обставин.

16.10.2019 року приблизно о 18 годині 30 хвилин в с.Осипенко Бердянського району Запорізької області в темну пору доби водій ОСОБА_9 керував технічно справним легковим автомобілем «Ford Sierra ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_1 . В салоні автомобіля знаходилися пасажири ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Водій ОСОБА_9 рухався освітленою вуличним електроосвітленням другорядною дорогою вул.Лєрмонтова з боку вул.Новоспасівської в напрямку вул.Свободи та наближався до нерегульованого перехрестя з вул.Центральною, перед виїздом на яке встановлено дорожній знак 2.1 «Дати дорогу», де здійснив зупинку перед проїздом перехрестя.

В цей же час освітленою вуличним електроосвітленням головною дорогою вул.Центральної з боку вул.Незалежної в напрямку пров.Першотравневого, керуючи мотоциклом «Geon X-Road 250» реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався водій ОСОБА_13 .

Водій ОСОБА_9 порушив вимоги п.10.1, 16.11 та розділу 33 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу») Правил дорожнього руху України, а саме розпочав рух по другорядній дорозі, перед початком маневру на нерегульованому перехресті нерівнозначних доріг, не переконавшись в безпечності свого маневру та не надав перевагу у русі водію ОСОБА_14 , який керуючи мотоциклом «Geon X-Road 250» реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався головною дорогою, в результаті чого сталося зіткнення зазначених транспортних засобів.

Після зіткнення, водій ОСОБА_9 в порушення встановлених правил залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, до якої він причетний.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого осколкового переламу обох кісток лівої голені зі зміщенням, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, а саме: «Відкритий перелам середньої третини лівої великогомілкової кістки зі зміщенням фрагментів», мала місце: «по передній поверхні середньої третини лівої гомілки рана розміром до 7,0 см, помірно кровоточить»

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.10.1, 16.11 та розділу 33 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу») Правил дорожнього руху України знаходиться в причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання, процесуальні витрати, цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити, на підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК. Свої вимоги мотивував тим, що при призначенні покарання суд в достатній мірі не врахував, що обвинувачений, крім сина, також має на утриманні і доньку падчірку та взагалі не врахував ту обставину, що обвинувачений перебуває у зареєстрованому шлюбі, раніше до адміністративної відповідальності не притягався. Крім того, суд належним чином не врахував досудову доповідь, відповідно до якої виправлення обвинуваченого можливе без його позбавлення його та без жорсткого контролю органу пробації. Під час досудового розслідування та судового розгляду покладені на нього обов`язки обвинувачений виконував належним чином, тобто усвідомив наслідки цієї справи, надав їм належну оцінку та вцілому не допускав порушень законодавства. Факт того, що обвинувачений міг бачити і чути як потерпілий на мотоциклі зіштовхнувся з його автомобілем, жодним дослідженим доказом не підтверджується. Відтак пояснення обвинуваченого про те, що він не чув та не бачив зіткнення не спростовані, а тому він поїхав далі. Обвинувачений не був притягнутий до адміністративної відповідальності за залишення місця ДТП та відповідний протокол щодо нього не складався, а відтак не можна вважати, що він навмисно залишив місце ДТП. Також суд не врахував, що обвинувачений повністю визнав цивільний позов в частині відшкодування завданих потерпілому матеріальних збитків, а в частині стягнення моральної шкоди покладався на розсуд суду. Зазначені обставини вказують на те, що обвинувачений фактично визнав свою провину в ДТП, незважаючи на заперечення деяких обставин справи. Також обвинувачений щиро розкаюється в скоєному злочині, жалкує з приводу того, що сталося, а також жалкує про те, що не вживав заходів щодо відшкодування завданої шкоди потерпілому. На час подання апеляційної скарги обвинувачений добровільно в повному обсязі відшкодував завдані матеріальні збитки в розмірі 21050 грн. та вчиняє дії щодо відшкодування моральної шкоди. Крім того, суд мотивуючи своє рішення про неможливість застосування ст.75 КК, безпідставно врахував «заподіяння тяжких наслідків здоров`ю», оскільки це є кваліфікуючою ознакою злочину і не може ще раз враховуватися судом.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду змінити.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь, вид та розмір призначеного йому покарання в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст. 404 КПК, вирок суду в цій частині не переглядався.
З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому покарання колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Справедливість покарання визначається і з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого.

При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, відповідно до якої якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення статті 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину та падчірку, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вчинив хоча і тяжкий, але необережний злочин. Обставини, які б обтяжували покарання обвинуваченого, відсутні.

Крім того, потерпілим у справі до апеляційного суду було подано заяву, в якій потерпілий просив апеляційну скаргу захисника задовольнити та на підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. При цьому потерпілий зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 вибачився перед ним, повністю добровільно відшкодував йому матеріальні збитки, а також частково відшкодував моральну шкоду в сумі 5000 грн. Також потерпілий зазначив, що між ним та обвинуваченим було досягнуто згоди щодо подальшого відшкодування завданої моральної шкоди, яку обвинувачений зобов`язався сплачувати щомісячно частками.

На переконання колегії суддів, зазначені обставини свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_7 усвідомив свою вину, а також наслідки вчиненого ним злочину, фактично визнав свою вину та прагне усунути заподіяну шкоду.

У випадку реального позбавлення волі обвинуваченого відшкодування завданої шкоди потерпілому об`єктивно припиниться, що не буде відповідати інтересам потерпілого.

Крім того, колегія суддів враховує і висновок органу пробації про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження його волі.

Відтак, з огляду на всі зазначені обставини в їх сукупності, колегія суддів, дотримуючись вимог ст.50 КК, зважаючи на конкретні обставини провадження, відсутність даних, які би безумовно свідчили про неможливість досягти мети покарання і виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою, вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК.

На переконання колегії суддів, таке рішення буде відповідати інтересам усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, зокрема й потерпілого.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити.
Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 в цій справі змінити.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання і роботи.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4