Дата документу 04.08.2020 Справа № 324/438/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №324/438/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1450/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Пологівського районного суду Запорізької області від 15 липня 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Пологи Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
30 жовтня 2002 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185, ст.71 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі, 07 квітня 2003 року Апеляційним судом Запорізької області

був переглянутий вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2002 року та призначено покарання за ч.3 ст.185, ст.ст.69,71 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. 24 листопада 2004 року умовно-достроково звільнений з місць позбавлення волі на підставі постанови Автозаводського районного суду м.Кременчуга Полтавської

області від 16 листопада 2004 року з невідбутим строком 2 роки 1 місяць 21 день;

17 серпня 2005 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч.ч.2,3 ст.185, ст.71 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі. 14 липня 2008 року звільнений з місць позбавлення волі за відбуттям строку покарання;

13 листопада 2009 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі

ст.75 КК України був звільнений від відбування основного

покарання з випробувальним терміном 2 роки;

08 квітня 2010 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185, ст.71 КК до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

30 серпня 2010 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК, ч.4 ст.70 України до 3 років 7 місяців позбавлення волі. 02 січня 2013 року умовно-достроково звільнений з місць позбавлення волі, невідбутий строк покарання 9 місяців 29 днів;

04 вересня 2017 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі

ст.75 КК України від відбування основного покарання звільнений

з випробувальним терміном 1 рік 6 місяців. 12 березня 2018 року Апеляційним

судом Запорізької області переглянутий вирок Пологівського

районного суду Запорізької області від 04 вересня 2017 року та призначено

остаточне покарання за ч.3 ст.185 ч.ч.1,4 ст.69 КК України до 4

місяців арешту. 27 липня 2018 року звільнений з місць позбавлення волі за

відбуттям строку покарання;

20 січня 2020 року Пологівським районним судом Запорізької області за ч.1 ст.125, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до 3 років позбавлення

волі (вирок не набрав законної сили),

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.1 ст.309 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням Пологівського районного суду Запорізької області,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з приміщенням Токмацького районного суду Запорізької області.

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Пологівського районного суду Запорізької області від 15 липня 2020 року, якою клопотання прокурора Пологівського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_7 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задоволене, продовжено відносно останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 12 вересня 2020 року.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися та існують на даний час.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ризики, які зазначені прокурором, стороною обвинувачення не підтверджені, доводи прокурора про їх існування є лише припущенням.
Також апелянт зазначив про те, що до затримання він працював, завжди з`являвся до слідчого за викликом.
Зі свідками та потерпілими у провадженні він не спілкується.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Пологівського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.1 ст.309 КК України.
Судовий розгляд даного кримінального провадження був відкладений до 05 серпня 2020 року до 11-00 години у зв`язку із неявкою свідків.
Враховуючи те, що строк запобіжного заходу щодо обвинуваченого у вигляді тримання під вартою спливає 27 липня 2020 року, а судове провадження не може бути завершене до спливу вказаного строку, судом поставлено на обговорення питання щодо доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.

Прокурор просив продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 на 60 днів, оскільки ризики, які існували під час обрання та продовження строку даного запобіжного заходу, а саме: можливість вчинення інших злочинів та можливість переховуватися від суду, не зменшилися, а підстави для зміни запобіжного заходу відсутні, оскільки обрання більш м`яких запобіжних заходів не дозволить запобігти вказаним ризикам.

Обвинувачений та його захисник проти продовження строку тримання під вартою заперечували, просили змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Потерпілий ОСОБА_9 у судове засідання не заявився, але подав до суду заву про проведення судового засіданні у даному кримінальному провадженні за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді; захисника - адвоката ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого та просив розглянути цю скаргу у відсутність останнього, вказавши на те, що вказане питання узгоджено з його підзахисним; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і наполягав на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня, в т.ч. застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Як свідчать матеріали провадження, прокурор ОСОБА_7 у судовому засіданні просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, оскільки ризики, які були підставою обрання запобіжного заходу, існують до теперішнього часу.
Підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого, доводи його захисника, прокурора та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким злочином (ч.3 ст.185 КК України).
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та існують на даний час.
Так, обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, до обвинуваченого раніше застосовувалось звільнення від відбування покарання з випробуванням та умовно-дострокове звільнення, проте він продовжував вчиняти кримінальні правопорушення, на цей час він знову обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, вчинених після надходження відносно нього до суду обвинувального акту у іншому провадженні за ч.1 ст.125, ч.3 ст.185 КК України. У обвинуваченого ОСОБА_6 міцні соціальні зв`язки відсутні, він ніде не працює.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на фактичні обставини та ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_6 , суворість можливого покарання та відомості про особу обвинуваченого, в т.ч. наявність в нього не знятої та непогашеної судимості за умисний корисливий злочин.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, на які посилається прокурор, не зменшились, та запобігти цим ризикам неможливо без застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходу можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Твердження обвинуваченого про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Даних про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Пологівського районного суду Запорізької області від 15 липня 2020 року, якою клопотання прокурора Пологівського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_7 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 задоволене, продовжено відносно останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 12 вересня 2020 року, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4