УХВАЛА

іменем України

21 грудня 2020 року

м. Київ
справа № 144/1236/17
провадження № 51-6050ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 6 березня 2018 року й ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2020 року в межах кримінального провадження

№ 0000255 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що відповідно до ст. 89 КК не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
Встановлені обставини
За вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 6 березня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК зараховано у строк відбування покарання період попереднього ув`язнення з 3 по 5 липня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання стосовно долі речових доказів.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_5 вчинив злочини за таких обставин.
2 липня 2017 приблизно о 22:00 ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в домогосподарстві АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, у ході сварки із ОСОБА_6 , діючи умисно, усвідомлюючи явну протиправність своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, правим коліном завдав ОСОБА_6 удар у ліву частину обличчя, від чого останній упав на землю, а ОСОБА_5 завдав йому близько десяти ударів правою ногою по тім`яній частині голови та три-чотири удари по тулубу, чим заподіяв ОСОБА_7 тілесні ушкодження, від яких той помер у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 16 вересня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а оскаржуваний вирок районного суду від 6 березня 2018 року щодо ОСОБА_5 без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 , перекваліфікувати його дії з ч. 2

ст. 121 КК на ст. 124 цього Кодексу та призначити покарання в межах санкції указаної статті. Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до помилковості у правовій оцінці дій ОСОБА_5 . Так, тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого, ОСОБА_5 наносив у стані необхідної оборони, хоч і з перевищенням її меж, бо захищав ОСОБА_8 від нападу ОСОБА_6 після того, як останній завдав йому удар лопатою по спині, а ОСОБА_8 по шиї. Наведені обставини були викладені в апеляційній скарзі захисника і підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Однак усупереч ст. 419 КПК, апеляційний суд

не надав умотивованих відповідей на доводи захисника в апеляційній скарзі щодо кваліфікації дій ОСОБА_5 , а тому безпідставно відмовив у задоволенні скарги.
Мотиви Верховного Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах вимог, викладених у касаційних скаргах.
При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки такі обставини, що були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій, перегляду відповідно до вимог ст. 438 КПК у касаційному порядку не підлягають.
Під час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції керується фактичними обставинами, установленими судами першої та апеляційної інстанцій.
Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, перевіряючи обґрунтованість викладених в апеляційній скарзі захисника доводів щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильної юридичної оцінки дій його підзахисного, у своєму рішенні навів докладні мотиви і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну оцінку вчиненому.
За фактичних обставин кримінального провадження, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, висновок місцевого суду про доведеність винуватості

ОСОБА_5 у заподіянні умисних тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, колегія суддів касаційного суду вважає правильним і таким, що підтверджується сукупністю зібраних доказів, перевірених у судовому засіданні в установленому кримінальним процесуальним законом порядку та належно оцінених у судовому рішенні судом у їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_5 умислу на заподіяння потерпілому ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть останнього, про вчинення злочину у стані необхідної оборони, однак із перевищенням її меж, у зв`язку з чим його дії слід було кваліфікувати за ст. 124 КК, місцевий та апеляційний суди належним чином перевірили та обґрунтовано визнали такими,

що суперечать дослідженим у судовому засіданні доказам.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході судового провадження засуджений ОСОБА_5 , не заперечуючи факту заподіяння

ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, пояснив, що конфлікту з потерпілим у нього

не було. Сварка була між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , під час якої ОСОБА_6 вдарив ОСОБА_8 лопатою по шиї, а його ( ОСОБА_5 ) по спині, після чого

ОСОБА_9 вирвав із рук ОСОБА_6 лопату, а він ( ОСОБА_5 ) умисно,

з метою заподіяння тілесних ушкоджень, коліном правої ноги завдав ОСОБА_6 один удар у ліву частину обличчя, чим збив його з ніг, а потім завдав лежачому ОСОБА_6 близько десяти ударів правою ногою по тім`яній частині голови

і три-чотири удари по тулубу.
Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та двома суспільно небезпечними наслідками, що настали: первинні тяжкі тілесні ушкодження, похідні смерть. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини умислом щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (у формах злочинних самовпевненості чи недбалості) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки).
Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Натомість статтею 124 КК передбачено кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої

в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Стан необхідної оборони виникає як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. Під час з`ясування наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Згідно з ч. 3 ст. 36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених

у статтях 118 та 124 КК.
Дії особи кваліфікуються за ст. 124 КК тоді, коли заподіяння тяжкого тілесного ушкодження вчиняється лише з метою захисту прав та інтересів від суспільно небезпечних посягань або затримання злочинця і доставлення його відповідним органам влади.
Як установили суди першої та апеляційної інстанцій, під час конфлікту між

ОСОБА_8 і ОСОБА_6 , останній ударив лопатою ОСОБА_5 по спині,

а ОСОБА_8 по шиї, після чого ОСОБА_9 цю лопату в ОСОБА_6 відібрав. Фактів, які би свідчили, що після того, як у ОСОБА_6 відібрали лопату, останній проявляв будь-яку агресію чи становив реальну небезпеку ОСОБА_8 якого,

на думку ОСОБА_5 , він захищав, судами першої й апеляційної інстанцій під час судового розгляду кримінального провадження (у тому числі через допит обвинуваченого та свідків) не встановлено. Натомість підтверджено, що за відсутності таких фактів ОСОБА_5 умисно завдав удар коліном ОСОБА_6

в обличчя, а після того, як потерпілий знаходився на землі, завдав йому множину ударів ногою по голові та іншим частинам тіла, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, від яких потерпілий помер.
Такий висновок достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, які були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій, зокрема на показаннях свідків, даних протоколів слідчих дій, висновку судово-медичної експертизи, які у своїй сукупності отримали належну оцінку суду.
Зокрема, згідно з показаннями свідка ОСОБА_9 , яким, на думку захисника,

не дана належна оцінка судами, заподіяння лежачому на землі ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_5 було припинено ОСОБА_11 , але невдовзі ОСОБА_5 знову підійшов до лежачого біля порогу ОСОБА_6 і ногами завдавав йому удари по голові.
Відповідно до висновків експерта від 25 серпня 2017 року № 27 та від 4 вересня

2017 року при дослідженні трупа ОСОБА_6 виявлені такі тілесні ушкодження: садна грудної клітки, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень; ушкодження у вигляді перелому п`ятого і шостого ребер справа, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості; ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, субдурального і субарахноїдального крововиливів, перелому тім`яної кістки, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є загрозливими для життя у момент їх виникнення та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті; ушкодження у вигляді закритої травми живота, яка супроводжувалася пошкодженням брижі тонкого кишківника та масивною кровотечею в черевну порожнину (1500 мл.), відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є загрозливими для життя у момент їх виникнення.
Смерть ОСОБА_6 настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми, що супроводжувалася забоєм головного мозку, який, у свою чергу, призвів до набряку та набухання головного мозку з подальшою дислокацією та вклиненням продовгуватого мозку у великий потиличний отвір, що призвело до безпосередньої причини смерті.
Зазначені докази були належним чином проаналізовані як місцевим, так і апеляційним судом, які дійшли обгрунтованого висновку про те, що в сукупності вони свідчать про спричинення ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, які за ступенем тяжкості є тяжкими, були завдані ним умисно із значною силою під час побиття потерпілого, а не під час захисту від його дій.
Як убачається з оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції дав обґрунтовані відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, щодо неправильної,

на його думку, кваліфікації дій ОСОБА_5 . Свій висновок апеляційний суд вмотивував тим, що під час заподіяння потерпілому ударів, ОСОБА_5

не знаходився у стані необхідної оборони, оскільки завдавав численні удари

ОСОБА_6 , який перебував у лежачому положенні, при цьому ніяких дій, направлених на напад на ОСОБА_5 , не скоював. А враховуючи локалізацію та кількість нанесення ударів ногою в тім`яну частину голови, обвинувачений передбачав наслідки та бажав їх настання у вигляді тяжких тілесних ушкоджень.
З таким висновком погоджується і колегія суддів касаційного суду та констатує, що за встановлених місцевим і апеляційним судами обставин, враховуючи поведінку потерпілого та засудженого, кількість, характер і умови, за яких наносилися удари ОСОБА_6 , дії ОСОБА_12 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК, як умисне тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. Підстав вважати, що

ОСОБА_12 діяв у стані необхідної оборони та перевищив її межі, немає, оскільки в його діях відсутні ознаки, передбачені ст. 36 КК.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду ст. 419 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку та ухвали захисник

у касаційній скарзі не навів, а зазначені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області

від 6 березня 2018 року й ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 вересня

2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3