Справа №585/2932/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/639/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 квітня 2020 року, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_5 з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання. Своє рішення суд мотивував тим, що на сьогоднішній день ні КК України, ні КПК України, не передбачає можливості та процесуальної процедури заміни засудженій особі покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, у зв`язку з чим прийшов до висновку, що суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не властиві суду, зокрема прийняття рішень не передбачених законодавством України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, засуджений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 квітня 2020 року та винести нову ухвалу, якою вирок Чернігівського апеляційного суду від 15.07.2003 року у частині покарання, а саме довічного позбавлення волі замінити позбавленням волі на певний строк.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги останній посилаючись на ст. 6 ЄСПЛ вказує, що рішення суду першої інстанції не можливо визнати справедливим, поки суд не усуне порушення ст. 3 ЄСПЛ по відношенню до нього, ігноруя принцип верховенства права, який покладений в основу законодавства України.

16.07.2020 року, засуджений ОСОБА_5 подав доповнення до апеляційної скарги, в якій зазначив, що судом при винесенні оскаржуваного рішення не взято до уваги порушення ст. 7, ч.1 ст.14 та ст. 26 Міжнародного пакту о громадянських та політичних правах, які є обов`язковими для виконання, однак вказує, що дане порушення, може бути усунуто в порядку апеляційного перегляду (а.с.170-171).

Враховуючи, що учасники кримінального провадження - засуджений ОСОБА_5 його захисник адвокат ОСОБА_6 та прокурор, будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, подали клопотання про розгляд справи без їх участі, тому колегія суддів розглядає дане кримінальне провадження згідно з вимогами ст.406 КПК України без участі вказаних осіб, тобто в порядку письмового апеляційного провадження.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Застосування зазначеного покарання не суперечить а ні Конституції України, а ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Так, судом першої інстанції встановлено, що вироком Чернігівського апеляційного суду від 15 липня 2003 року ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за ч. 4 ст. 187, п.п. 1,6,12 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначене вироком Чернігівського апеляційного суду від 15 липня 2003 року ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам закону України про кримінальну відповідальність, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 є учасником Міжнародної програми реабілітації та профілактики злочинності, на даний час є інструктором волонтером цієї програми, яку проводить заочно серед інших засуджених, хто виявив бажання стати учасником цієї програми, пройшов спеціалізований курс навчання за спеціальністю «Бухгалтерський облік» та «Менеджер з персоналу». На підставі наказів Державної установи «Роменська виправна колонія (№ 56)» від 29.12.2017 та від 04.07.2018 ОСОБА_5 оголошені подяки, а ТОВ «Рекламна група Регіон» листом від 31.05.2019 дала свою згоду і готовність укласти трудовий договір з ОСОБА_5 , прийняти його на роботу на посаду менеджера з персоналу після звільнення з місця позбавлення волі.

Також судом першої інстанції надана оцінка характеристики від 23.08.2019 на засудженого ОСОБА_5 , який засуджений 15.07.2003 р., до Державної установи «Роменська виправна колонія (№ 56)» прибув 17.11.2004 р., до роботи на виробництві установи не залучається, у зв`язку з обмеженістю робочих місць, за час відбування покарання допустив 1 порушення, за що мав дисциплінарне стягнення, яке на даний час погашене, 3 рази заохочувався; норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, дотримується, до інших засуджених безконфліктний, до персоналу установи ввічливий, залучений до програм диференційованого виховного впливу на засуджених «Духовне відродження», «Творчість», «Фізкультура і спорт», «Правова освіта» та «Професія»; позитивно відноситься до заходів, що сприяють становленню засуджених на життєву позицію, яка відповідає правовим нормам і вимогам суспільно-корисної діяльності . 19.07.2014 р. на засіданні комісії установи було позитивно вирішено питання про можливість застосування заміни умов тримання, і його відповідно до ст. 151-1 КВК України було переведено з приміщення камерного типу, в якому тримаються дві особи, до багатомісних приміщень камерного типу. Наказом Державної установи «Роменська виправна колонія (№ 56)» № 1 від 02.01.2020 р. ОСОБА_5 оголошено подяку за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки, правил трудового розпорядку, вимог безпеки праці за підсумками роботи у 2019 році.

Однак, оскільки на сьогоднішній день ні КК України, ні КПК України, не передбачає можливості та процесуальної процедури заміни засудженій особі покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції прийшов до висновку, що на даний час не вправі перебирати на себе повноваження, що не властиві суду, зокрема прийняття рішень не передбачених законодавством України, з чим погоджується і колегія суддів.

Що стосується доводів засудженого, що рішення суду першої інстанції не можливо визнати справедливим, поки суд не усуне порушення ст. 3 ЄСПЛ по відношенню до нього, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Разом з тим, враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

Крім іншого, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об"єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

У 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Крім того, згідно п. 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічіть ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням численні рішень у справах ЄСПЛ.

Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.

Доводи засудженого, щодо порушення судом при винесенні оскаржуваного рішення ст. 7, ч.1 ст.14 та ст. 26 Міжнародного пакту о громадянських та політичних правах, то вони є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, аналізуючи вказані положення статей Міжнародного пакту о громадянських та політичних правах ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII ( 2148-08 ) від 19.10.73, то колегія суддів зазначає, що як було зазначено вище застосування покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить а ні Конституції України, а ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів. Цієї мети можливо досягти у випадку, коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.

Тому відбування зазначеного виду покарання направлено на реабілітацію засудженого, та ніяк не може розцінюватись як катування чи жорстоке, нелюдське або принижуюче гідність ставлення чи дискримінацію щодо нього.

Також, згідно п. 49 рішення ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини» ЄКПЛ не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини к невизначеному строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту від населення з наведенням численних рішень ЄСПЛ з цього питання. При цьому ЄСПЛ наголошує, що це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Колегія суддів наголошує, що на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, однак в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.

Так, ч. 2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини,

Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_5 .

Отже, судом першої інстанції, в супереч доводам апелянта, обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, оскільки на даний час відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 квітня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання з довічного позбавлення волі на певний строк - залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4