Справа № 308/2133/20
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08.09.2020 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , представника ТзОВ «Дукат-Ужгород» - адвоката ОСОБА_6 , представника Ужгородської міської ради ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали судового провадження 11-сс/4806/401/20 за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19. 06. 2020.
Згідно з документами наданими Ужгородською міською радою 27. 12. 2001, 23 сесією 3 скликання прийнято рішення про надання Колективному виробничо-торговельному підприємству «Дукат» в постійне користування з правом викупу земельної ділянки площею 1,4 га для будівництва спортивно-оздоровчого комплексу по Слов`янській набережній.
В подальшому, на зазначену земельну ділянку документація із землеустрою та державний акт на право постійного користування виготовлено та видано не було.
Згідно з проектами рішень сесій Ужгородської міської ради на розгляд сесії ради періодично виносяться питання про «Надання згоди на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на місцевості товариству з обмеженою відповідальністю «Дукат-Ужгород», земельної ділянки площею 1,4000 га для будівництва спортивного комплексу по Слов`янській набережній».
Згідно з вищевказаними нормативними документами відслідковується, що оскільки ТзОВ «Дукат-Ужгород» не виготовлявся акт на постійне користування на зазначену земельну ділянку, а тому, у відповідності до Земельного кодексу України, вказане Товариство не має право на складання зазначеного виду документації.
Інформаційна довідка № 202116233 від 27. 02. 2020 підтверджує, що ТзОВ «Дукат - Ужгород» не має зареєстрованого нерухомого майна, а також немає у власності чи користуванні земельної ділянки по Слов`янській набережній в м. Ужгороді.
26. 02. 2020 проведено огляд місця знаходження земельної ділянки та підтверджено відсутність нерухомого майна.
Таким чином, ТзОВ «Дукат-Ужгород» (22101641) намагається отримати дозвіл в Ужгородської міської ради на складання документація із землеустрою, яка не може бути складена, у випадку, який має місце зараз, реалізація рішення Ужгородської міської ради від 27. 12. 2001 неможлива, не зважаючи на рішення судів, якими за ТОВ «Дукат-Ужгород» визнано право постійного користування земельною ділянкою, яка фактично не сформована, тобто відновлення її меж в натурі на місцевості шляхом складання технічної документації неможливо, оскільки державний акт на неї не виготовлявся.
Зважаючи на це, як вказує слідчий, у даному кримінальному провадженні призначено проведення експертизи з питань землеустрою до ЛНІСЕ.
Слідчий також зазначає, що враховуючи норми кримінального процесуального законодавства, земельна ділянка загальною площею 1,40 га для будівництва спортивного комплексу по Слов`янській набережній в м. Ужгороді є матеріальним об`єктом, що зберіг на собі сліди кримінального правопорушення та містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ фактів і обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, підпадають під критерії, визначені ст. 98 КПК України.
Посилаючись у клопотанні на те, що відповідно до вимог ст. 173 КПК України наявність даних про достатність доказів, що вказують на наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, слідчий просить накласти арешт на майно земельну ділянку Ужгородської міської ради, яка 27. 12. 2001 надана Товариству з обмеженою відповідальністю «Дукат-Ужгород» для будівництва спортивного комплексу по Слов`янській набережній площею 1,4000 га, шляхом заборони розпорядження (в тому числі внесення відомостей до Державного земельного кадастру), реєстрації, проведення будівельних робіт, а також заборони відчуження вищезазначеного майна, що є необхідною умовою досягнення дієвості даного кримінального провадження.
В апеляційній скарзі прокурорка відділу прокуратури області ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді від 19. 06. 2020 - скасувати, постановити нову ухвалою, якою накласти арешт на земельну ділянку Ужгородської міської ради, що немає кадастрового номера, але 27. 12. 2001 надана в постійне користування Товариству з обмеженою відповідальністю «Дукат-Ужгород» (22101641) для будівництва спортивного комплексу по Слов`янській набережній, площею 1,4000 га. Посилається на ті самі доводи, які наведені слідчим у клопотанні і наполягає на тому, що з указаним майном, яке визнане речовим доказом, необхідно провести слідчі дії. Вважає, що клопотання містить правові підстави для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження і є пропорційним, тобто відповідає тяжкості правопорушення і не становить особистий і надмірний тягар для володільця майна. Окрім того, зазначає, що слідчим суддею не враховано той факт, що згідно чинної містобудівної документації, а саме генерального плану міста Ужгорода, затвердженого рішенням Ужгородської міської ради № 313 від 04. 06. 2004 вказана
земельна ділянка знаходиться на території, що відноситься до багатоквартирної житлової забудови, а тому не може бути надана для будівництва спортивного комплексу, без розробки та затвердження детального плану території. Крім того, у відповідності до рішення № 179 від 03. 06. 2011 надано дозвіл управлінню освіти Ужгородської міської ради на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 3 га для будівництва та обслуговування школи та НВК на Слов`янській набережній.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, пояснення адвоката ОСОБА_6 та представника Ужгородської міської ради ОСОБА_7 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, обговоривши її доводи, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.
При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення колегія суддів враховує наступне.
За змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність накладення арешту на майно, покладений на органи досудового розслідування, - ініціаторів клопотань та прокурора.
Відповідно до ст. 23 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень.
У межах зазначеного кримінального провадження старший слідчий в ОВС СУ ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_9 звернулася до суду із клопотанням про накладення арешту на земельну ділянку Ужгородської міської ради, що немає кадастрового номера, але 27. 12. 2001 надана в постійне користування Товариству з обмеженою відповідальністю «Дукат-Ужгород» (22101641) для будівництва спортивного комплексу по Слов`янській набережній, площею 1.4000 га.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.
Згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.
Як вбачається з матеріалів судового провадження, слідчий суддя у відповідності до вимог ст. ст. 170-173 КПК України, з`ясував всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна, в тому числі належно перевірив наведені в клопотанні слідчого доводи про накладення арешту на майно земельну ділянку Ужгородської міської ради, що немає кадастрового номера, але 27. 12. 2001 надана в постійне користування Товариству з обмеженою відповідальністю «Дукат-Ужгород» (22101641) для будівництва спортивного комплексу по Слов`янській набережній, площею 1.4000 га та прийшов до обґрунтованого висновку про недоведення
слідчим необхідності арешту, зазначеного у клопотанні майна, у зв`язку з відсутністю обґрунтування мети та підстав у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна у відповідності до вимог ст. ст. 170, 171 КПК України.
З матеріалів судового провадження вбачається, що органом досудового розслідування під час складання клопотання не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Орган досудового розслідування у розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.
Не зважаючи на те, що слідчим визнано речовим доказом майно (земельну ділянку), однак відповідну постанову про визнання речовим доказом до клопотання не додано, хоча таку було додано до попереднього клопотання про арешт майна, яке було повернуто прокурору для усунення недоліків, у даному клопотанні не доведено таку мету арешту майна, як збереження речових доказів.
Окрім того, клопотання не містять відомостей, які б давали розумні підстави вважати, що земельна ділянка, яка є предметом арешту, відповідає критеріям ст. 98 КПК України, зокрема може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегла на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є об`єктом кримінально протиправних дій, або набута кримінально протиправним шляхом.
З матеріалів судового провадження вбачається, що накладення арешту на земельну ділянку, що до якої рішенням Господарського суду Закарпатської області від 06. 07. 2016, визнано за ТОВ «Дукат-Ужгород» право постійного користування, не виправдовує такий ступінь втручання у його права і свободи потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника (володільця) майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на таке майно з метою забезпечення збереження речових доказів.
Разом із тим, під час розгляду клопотання та прийнятті судового рішення, слідчий суддя належним чином, враховуючи вищенаведені норми та обставини, взяв до уваги й те, що на даній стадії досудового розслідування, жодній посадовій особі (юридичній особі) не повідомлено про підозру, а слідчим не доведено фактів того, що існують підстави вважати, що вищевказаному майну загрожує знищення, чи воно підлягає спеціальній конфіскації, або конфіскації, як виду покарання, або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, або відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, і цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що висновок слідчого судді про безпідставність та невмотивованість клопотання про необхідність накладення арешту на земельну ділянку з метою збереження речових доказів, є обґрунтованим, таким, що ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону та фактичних обставинах, на підставі яких слідчий вніс клопотання. Погоджуючись із висновком слідчого судді, колегія суддів вважає, що слідчим суддею обґрунтовано враховано й відсутність підстав вважати, що вищевказана земельна ділянка буде пошкоджуватися, псуватися, знищуватися, перетворюватися або відчужуватись, і з урахуванням того, що вона є нерухомим майном, не може бути прихована, а також вірно оцінив розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя правильно врахувала той факт, що клопотання не містить обґрунтування мети і підстав для арешту у відповідності до вимог ст. ст. 170, 171 КПК України, відтак рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, вирішено з дотриманням вимог ст. ст. 170-173 КПК України, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення, колегія суддів враховує і те, що ТзОВ «Дукат - Ужгород» згідно рішення Господарського суду Закарпатської області від 06. 07. 2016, яке є чинним на даний час, визнано право постійного користування земельною ділянкою площею 1,4 га розташованої на Слов`янській набережній у м. Ужгороді наданої Ужгородською міською радою рішенням від 27. 12. 2001.
На інші дані, які б могли вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення, та які б могли слугувати безумовною підставою для його скасування, в апеляційній скарзі не вказується, і такі в матеріалах судового провадження відсутні.
Наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи були предметом перевірки та розгляду слідчим суддею і підстав для їх задоволення не встановлено. Зазначені мотиви не дають підстав для зміни чи скасування ухвали слідчого судді і накладення арешту на майно в арешті якого відмовлено.
Тому, колегія суддів вважає, що накладення арешту на земельну ділянку з викладених у клопотанні та апеляційній скарзі мотивів не ґрунтується на положеннях вказаних вище норм Кримінального процесуального кодексу України та фактичних обставинах кримінального провадження, у зв`язку із чим, як клопотання, так і апеляційна скарга задоволенню не підлягають.
Разом із тим, колегія суддів вважає, що відмова у задоволенні клопотання слідчого є ефективним засобом юридичного захисту від можливого свавілля правоохоронних органів щодо майна (в даному випадку земельної ділянки, яка відповідно до наявних у матеріалах судового провадження документів надана у постійне користування ТзОВ «Дукат Ужгород», про що констатується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зосимов проти України».
Порушень норм кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.
При прийнятті рішення колегія суддів також враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; що під час розгляду судової справи прокурор не заявляв клопотань про приєднання до матеріалів судового провадження доказів (документів), які б підтверджували обґрунтованість доводів
поданого ним клопотання чи могли б істотно вплинути на вищевказані висновки суду; а також положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 172, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: