Справа №591/3531/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/280/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Суми кримінальне провадження № 591/3531/19 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 09.09.2020, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргород, Полтавської області, який зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз 07.07.17 Зарічним районним судом м. Суми за ч.1 ст.153, ч.2 ст.345, ст.70 КК України до 1 року 2 місяців 20 днів позбавлення волі (покарання відбуто повністю),

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.185 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , в яких він просить :

- змінити вирок в частині призначеного покарання та призначити покарання за ч.1 ст.115 КК України у виді 7 років позбавлення волі; за ч.1 ст.185 КК України у виді 6 місяців арешту. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити йому остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі;

- змінити вирок в частині призначеного покарання. Виключити з його вступної частини посилання на попередні судимості обвинуваченого. Визнати пом`якшуючими покарання обставинами : щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочинів, перебування на утриманні малолітньої дитини, наявність багатодітної сім`ї та призначити остаточне покарання у виді 5 років обмеження волі.

Даним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.185 КК України та призначено покарання : за ч.1 ст.115 КК України у виді 9 років позбавлення волі; за ч.1 ст.185 КК України у виді 6 місяців арешту. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді 9 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 постановлено рахувати з 14.01.19.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою продовжено до набрання вироком законної сили, але не довше чим до 07.11.20.

Цим же вироком стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 34968,30 грн.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Зміст доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 зводиться до того, що він, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та правильність кваліфікації своїх дій, вважає занадто суворим призначене йому покарання. Наголошує на тому, що протягом досудового розслідування та судового розгляду вину у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин викладених у обвинувальному акті визнав повністю, надаючи пояснення по суті справи, розкаявся у вчиненому, своїми діями та поясненнями фактично сприяв ходу як досудового розслідування, так і судового розгляду. Наведені обставини, на думку апелянта, вказують на безпідставне невизнання судом пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття та сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, встановлених до того ж органом досудового розслідування при пред`явленні ОСОБА_6 обвинувачення. Серед іншого звертає увагу на відсутність обтяжуючих покарання обставин та заподіяної злочином матеріальної шкоди, а також на позицію прокурора, який в судових дебатах орієнтував суд на необхідності призначення ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.115 КК України у виді 8 років позбавлення волі. Зазначає також, що на момент ухвалення вироку не мав не знятої чи не погашеної судимості, а тому вважає безпідставним посилання суду у вступній частині вироку на дані про його судимість за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 07.07.17, покарання за яким відбуто повністю. До того ж, зазначає, що має багатодітну сім`ю, на утримані малолітню дитину, що в сукупності з наведеними обставинами давало суду підстави для застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК України.

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.185 КК України за наступних обставин.

23.12.2018 приблизно о 21 год., ОСОБА_6 прийшов за адресою: АДРЕСА_3 , до свого знайомого ОСОБА_10 , де між ними раптово виникли неприязні відносини, під час чого ОСОБА_6 нецензурно висловлювався в бік ОСОБА_10 та намагався вийти з квартири. Але ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин взяв до рук кухонний ніж та пішов у напрямку обвинуваченого. ОСОБА_6 , помітивши це, взяв з полиці в коридорі сковорідку, якою наніс потерпілому не менше двох ударів в ліву тім`яну-потиличну область голови та штовхнув, від чого той впав на підлогу. ОСОБА_6 , будучи розлюченим, забрав у ОСОБА_10 ніж та на ґрунті неприязних відносин, діючи з прямим умислом наніс ножом не менше восьми ударів в область шиї потерпілого, від яких той одразу помер на місці пригоди. Смерть ОСОБА_10 наступила в результаті колото-різаного пошкодження шиї, що супроводжувалось пошкодженням сонної артерії праворуч та ускладнилось гострою крововтратою.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 , одразу після вчинення вбивства, помітивши на пальці правої руки ОСОБА_10 золоту обручку, вирішив заволодіти нею, після чого, 23.12.2018 близько 21 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , умисно, з корисливих мотивів, діючи таємно, зняв з пальця руки ОСОБА_10 золоту обручку вартістю 1 654.02 грн., яку у подальшому відніс до ломбарду та отримав за неї кредит на суму 1 200 грн., таким чином розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Обвинувачений ОСОБА_6 був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, що підтверджується розпискою про вручення повістки про виклик до суду (а.к.п.233), однак у судове засідання не з`явився. Клопотань про особисту участь у апеляційному розгляді або повідомлень про поважність причин його неприбуття, відкладення судового розгляду від обвинуваченого ОСОБА_6 не надходило.

Відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

В поданих обвинуваченим апеляційних скаргах порушуються питання, які не пов`язані з погіршенням його становища, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути матеріали кримінального провадження у відсутність обвинуваченого ОСОБА_6 , за участі захисника ОСОБА_8 , інтереси якого він представляє.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення, захисника ОСОБА_8 , який підтримав подані обвинуваченим апеляційні скарги з наведених в них мотивів, прокурора ОСОБА_7 , який заперечив щодо задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілу ОСОБА_9 , яка просила залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.185 КК України, за обставин, викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних у кримінальному провадженні та всебічно, повно й неупереджено досліджених доказах, наведених у вироку суду та ніким з учасників провадження не оспорюються, а тому в цій частині вирок суду колегією суддів не перевіряється.

Дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковано за ч.1 ст.115, ч.1 ст.185 КК України

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочинів, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів провадження не виявлено.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_6 про суворість призначеного покарання, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст.65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому, згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Зі змісту апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 вбачається, що ним фактично порушується питання про недотримання судом першої інстанції вищенаведених вимог закону, що безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

На думку колегії суддів, у даному кримінальному провадженні, як вбачається з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.

Суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_6 за ч.1 ст.115 та ч.1 ст.185 КК України, при виборі заходу примусу і порядку його відбування взяв до уваги характер і ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, один з яких відповідно до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, його наслідки, конкретні обставини вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліках у психіатра та нарколога не перебуває, характеризується посередньо, має на утриманні малолітню дитину.

Обставин, які б пом`якшували та обтяжували покарання не встановив.

Врахувавши вказані обставини у сукупності, суд першої інстанції прийшов обгрунтованого висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та правильно призначив йому покарання в межах санкції ч.1 ст.115 КК України у виді 9 років позбавлення волі, який не є максимальним, за ч.1 ст.185 КК України у виді 6 місяці арешту та остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги наявність у обвинуваченого судимості, оскільки вона не погашена та не знята у встановленому законом порядку, а тому вимоги ОСОБА_6 з приводу виключення зі вступної частини вироку посилання на його попередню судимість є необгрунтованими.

Ті обставини, на які посилається ОСОБА_6 , як такі, що на його думку, дають підстави для пом`якшення покарання, зокрема, що на його утриманні перебуває малолітня дитина, то такі були враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання. Щодо наявності у ОСОБА_6 статусу батька багатодітної сім`ї, то в даному випадку це не може бути підставою для пом`якшення покарання, оскільки такий жодним чином не зменшує ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, їх наслідки та суспільну небезпечність особи обвинуваченого, який частково визнав себе винним, раніше судимий, за місцем реєстрації характеризується посередньо, що жодним чином не свідчить про наявність у обвинуваченого критичної оцінки своїх дій.

Позбавлені підстав і доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про неврахування судом пом`якшуючих покарання обставин, передбачених п.1 ч.1 ст.66 КК України, які, на думку ОСОБА_6 , полягають у тому, що він протягом досудового розслідування та судового розгляду вину у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин викладених у обвинувальному акті визнав повністю, надаючи пояснення по суті справи, розкаявся у вчиненому, своїми діями та поясненнями фактично сприяв ходу як досудового розслідування, так і судового розгляду

Незважаючи на встановлені органом досудового розслідування обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та сприяння розкриттю злочину обвинуваченим ОСОБА_6 , на переконання колегії суддів, при призначенні ОСОБА_6 покарання місцевий суд цілком обґрунтовано не взяв до уваги у даному провадженні вказані обставини, оскільки повне визнання особою своєї вини, що є основною формою прояву щирого каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Однак, всупереч твердженням обвинуваченого, у матеріалах провадження відсутні дані на підтвердження вищевказаних обставин.

Зокрема, як вірно встановив суд першої інстанції, в ході судового розгляду ОСОБА_6 намагався зменшити свою відповідальність та виправдати вчинене агресивними діями потерпілого, пояснюючи, що він захищався від потерпілого, який був з ножем, висловився стосовно осуду своїх дій лише в судових дебатах, що не вказує на те, що його зізнання стало результатом тривалого роздуму й затятої внутрішньої боротьби та свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку, а тому не можна в даному випадку вважати доведеними обставини - щире каяття та сприяння розкриттю злочинів обвинуваченим, про ще йдеться в апеляційній скарзі ОСОБА_6 .

Позиція ОСОБА_6 , яка зводиться до того, що у відповідності до обвинувального акту матеріальна шкода кримінальними правопорушеннями потерпілим не була завдана, з цивільними позовами вони не зверталися, на переконання колегії суддів, є хибною, оскільки факт відсутності цивільного позову жодним чином не свідчить про відсутність самої шкоди.

Колегія суддів зазначає, що саме добровільне відшкодування збитків або усунення заподіяної шкоди, понесених потерпілою стороною та бажання будь - яким можливим чином усунути наслідки вчиненого злочину чи зменшити їх руйнівний вплив і є підставою для зменшення розміру призначеного покарання та застосування відповідних вимог кримінального закону, і посилання обвинуваченого на відсутність у нього коштів на відшкодування не є слушним.

Стосовно доводів ОСОБА_6 про порушення судом принципу справедливості при призначенні обвинуваченому покарання, з огляду на неврахування судом позиції сторони обвинувачення, яка в судових дебатах просила призначити обвинуваченому за ч.1 ст.115 КК України покарання у виді 8 років позбавлення волі, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Отже, враховуючи принципи індивідуалізації, співмірності заходу примусу, характер вчинених дій та конкретні обставини кримінального провадження, призначене ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.115 КК України у виді 9 років позбавлення волі, за ч.1 ст. 185 КК України у виді 6 місяців арешту та остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим на підставі ч.1 ст.70 КК України у виді 9 років позбавлення волі відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що у даному провадженні досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

За таких обставин, підстав для пом`якшення ОСОБА_6 призначеного покарання, як про це порушує питання обвинувачений, колегія суддів не вбачає.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_6 , обвинувачений в апеляційних скаргах не навів, а за матеріалами кримінального провадження таких даних не встановлено.

Апеляційні скарги обвинуваченого не містять доводів, які б могли свідчити про наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, а також свідчать про явну несправедливість призначеного покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років за вчинення умисного вбивства, через його суворість, з огляду на тяжкість вчиненого злочину, обставини його скоєння та дані про особу обвинуваченого, з урахуванням положень ст.414 КПК України та приписів ст.ст.50, 65 КК України.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 09.09.2020, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115, ч.1 ст.185 КК України залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4