УХВАЛА
Іменем України
21 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 760/12037/15-к
провадження № 51-5799 км 19
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
Головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року,
встановила:
Органом досудового розслідування ОСОБА_4 у кримінальному провадженні за № 0004598 за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК України) висунуто обвинувачення у тому, що він 14 травня 2015 року приблизно о 08 год 20 хв, перебуваючи по вул. Тупикова, 22 у м. Києві, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , кулаком правої руки умисно наніс останній удар в область обличчя, спричинивши легкі тілесні ушкодження у вигляді синців і садна.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_6 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. У задоволенні заяви ОСОБА_4 про застосування заходів безпеки відмовлено з тих підстав, що заявлені ним заходи безпеки не передбачені Законом України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» від 23.12.1993 р.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення місцевого суду без зміни.
У касаційних скаргахобвинувачений ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_5 просять скасувати ухвали суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на істотне порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Зокрема, захисник указує, що прокурор, який приймав участь у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 в суді першої інстанції не мав процесуальних повноважень, які визначаються відповідно до вимог ч. 1 ст. 37 КПК України керівником відповідного органу прокуратури.
На цю обставину обвинувачений також послався в своїй скарзі до суду касаційної інстанції та вказав, що відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги, суд, порушуючи вимоги ст. 419 КПК України, не дав відповідей на вказані доводи скарги.
На обґрунтування своїх вимог касаційної скарги, захисник ОСОБА_5 послався також на Постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 404/6160/16-к від 26 червня 2019 року, відповідно до змісту якої участь прокурора в кримінальному провадженні у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є обов`язковою.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України, кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо визначеного переліку кримінальних правопорушень.
Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні в формі приватного обвинувачення таке підлягає закриттю, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

За положеннями ч. 4 ст. 26 КПК України відмова потерпілого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Отже, за змістом статей 26, 284, 477 КПК України відмова потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні в формі приватного обвинувачення є безумовною підставою для його закриття незалежно від позиції обвинуваченого.

Як убачається зі змісту ухвали районного суду, органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, яке відноситься до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення. Під час судового розгляду потерпілою ОСОБА_6 будо заявлено клопотання про відмову від обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні вказаного злочину, яке вона підтримала у судовому засіданні.
Виконуючи вимоги кримінального процесуального закону, які є імперативними, районний суд прийняв рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, проти чого сторона захисту в судовому засіданні не заперечувала.

У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 404/6160/16-к від 26 червня 2019 року, в якій Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку щодо обов`язкової участі прокурора в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім випадку коли прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення, а потерпілий висловив згоду на підтримання обвинувачення в суді.
Як убачається з ухвали суду першої інстанції, прокурор брав участь у судовому засіданні та не заперечував проти закриття провадження в зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Суд апеляційної інстанції вказав, що відсутність у матеріалах справи постанови про включення прокурора ОСОБА_7 до групи прокурорів у даному кримінальному проваджені не свідчить про відсутність у нього таких повноважень та не є таким порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, чи є безумовною підставою для скасування такого (ст.412 КПК України).
При цьому варто враховувати, що позиція прокурора не впливає і не може вплинути на вирішення питання щодо закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, адже відмова потерпілого від обвинувачення в такому провадженні є безумовною підставою для його закриття.
Як видно з ухвали апеляційного суду, в обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений, як на підставу для скасування ухвали суду першої інстанції, посилався й на те, що закриття кримінального провадження з підстав відмови потерпілої від підтримання приватного обвинувачення може мати місце лише у підготовчому судовому засіданні, а не під час розгляду справи по суті. Також вказував, що ухвала винесена незаконним складом суду, оскільки ним був заявлений відвід судді, який безпідставно не був задоволений.

Свої доводи щодо неповноти судового розгляду обґрунтовував тим, що судом не були розглянуті його клопотання про призначення судово-психологічної експертизи його дітям ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , про допит в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про застосування щодо них заходів безпеки, про призначенні судово-психологічної експертизи потерпілій ОСОБА_6 .

Вказував також на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, оскільки йому відмовлено у застосуванні заходів безпеки за його заявою.

При перевірці доводів апеляційної скарги обвинуваченого, апеляційний суд, зокрема вказав, що твердження апеляційної скарги щодо можливості закриття провадження лише під час підготовчого судового засідання, суперечать вимогам ч. 7 ст. 284 КПК України, оскільки таке процесуальне рішення може бути прийняте під час судового провадження, у тому числі під час судового засідання.

Доводи апеляційної скарги з приводу неповноти судового слідства не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального законодавства, оскільки, як зазначив у своєму рішенні апеляційний суд, за умови відмови потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення ухвалюється судове рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України без подальшого дослідження доказів.

Щодо доводів апеляційної скарги про залишення без розгляду судом заяви про вжиття заходів безпеки ОСОБА_4 і його близьким, рідним та суддям, які розглядали справи за участю сім`ї ОСОБА_12 , апеляційний суд визнав їх безпідставними та вказав, що така заява стосується інших кримінальних проваджень і виходить за межі судового розгляду, що визначені ч. 1 ст. 337 КПК України.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що та обставина, що судді по справі був заявлений відвід, в задоволенні якого було відмовлено у визначеному кримінальним процесуальним законом порядку, не може свідчити про те, що судове рішення ухвалено незаконним складом суду.

Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, обвинувачений ОСОБА_4 , також вказав, що апеляційним судом розглянуто його апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції незаконним складом суду, що слугувало причиною залишення рішення суду першої інстанції без зміни.
Колегія суддів зазначає, що посилання скаржника на те, що суддя ОСОБА_13 брала участь у розгляді апеляційних скарг ОСОБА_4 на ухвали про відмову у вжитті заходів безпеки не може свідчити про те, що судове рішення ухвалено незаконним складом суду, адже відповідно до ст.ст. 75-76 КПК України наведене не є обставиною, що виключають участь судді у кримінальному провадженні.
Таким чином, при перегляді рішення районного суду за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними тим, що зазначені ним у касаційній скарзі, апеляційний суд їх ретельно перевірив та дав на них обґрунтовані відповіді, зазначивши у своїй ухвалі конкретні мотиви і підстави, з яких він ці доводи відхилив.
Отже, касаційні скарги ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 не містять доводів, які би вказували на допущені судами порушення вимог кримінального процесуального закону, що ставлять під сумнів законність зазначених судових рішень та можуть бути підставою для скасування останніх відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3