Справа №761/9435/20 Головуючий в суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3500/2020 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
Категорія ч. 1 ст. 286 КК України

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі
суддів: ОСОБА_2 ,
секретаря : ОСОБА_5 ,
за участю прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого : ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_10 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року, якою звільнено
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 залишено без розгляду.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, понесені у зв`язку з проведенням експертизи у кримінальному провадженні, в розмірі 1570 грн.
Цією ж ухвалою вирішено питання щодо речових доказів.
В С Т А Н О В И Л А:
Відповідно до ухвали суду, ОСОБА_7 14 жовтня 2019 року, приблизно о 19 годині 53 хвилини, керуючи технічно справним автомобілем «Chevrolet Lacetti» д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині бул. Т. Шевченка зі сторони вул. Володимирської в напрямку площі Перемоги та наближався до ділянки дороги, розташованої навпроти будинку № 36 по бул. Т. Шевченка у місті Києві.
Грубо порушуючи вимоги п. п. 2.3 «б», 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху, які затверджені Постановою Кабінету міністрів України від 10 жовтня 2001 року, ОСОБА_7 проявив неуважність, невірно оцінив дорожню обстановку, не переконався в безпечності зміни напрямку свого руху та під час перестроювання з середньої смуги у крайню праву смугу руху не надав дорогу велосипедисту ОСОБА_10 , який рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку водій ОСОБА_7 мав намір перестроїтися, в результаті чого правою боковою частиною автомобіля «Chevrolet Lacetti» д.н.з. НОМЕР_1 відбувся наїзд на велосипедиста ОСОБА_10 , який рухався прямолінійно, з подальшим наїздом останнього на припаркований у крайній правій смузі попутного напрямку автомобіль «Toyota» д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_11 .
Внаслідок проявленої злочинної необережності водієм ОСОБА_7 та порушення ним правил безпеки дорожнього руху визначених ПДР України, велосипедист ОСОБА_10 в результаті наїзду отримав тілесні ушкодження у виді закритої травми тазу у вигляді переломів бокової маси крижі справа зі зміщенням уламків, лонної та сідничної кісток справа зі зміщенням уламків, які відносяться до середнього ступення тяжкості.
Під час розслідування встановлено, що в діях водія автомобіля «Chevrolet Lacetti» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам пунктів: 10.1; 10.3 ПДР України.
Під час керування транспортним засобом водій автомобіля «Chevrolet Lacetti» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 порушив п.п. 2.3. «б», 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України:
-п. 2.3 «б»: Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатись від керування цим засобом у дорозі;
-п. 10.1: Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
-п. 10.3: У разі перестроювання водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в попутному напрямку по тій смузі, на яку він має намір перестроїтися. За одночасного перестроювання транспортних засобів, що рухаються в одному напрямку, водій, який знаходиться ліворуч, повинен дати дорогу транспортному засобу, що знаходиться праворуч.
Таким чином, ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України.
31 серпня 2020 року на адресу Шевченківського районного суду м.Києва надійшло клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із передачею на поруки трудовому колективу Державної установи «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України», у якому ОСОБА_7 працює на посаді водія, на підставі ст. 47 КК України. До клопотання надано протокол загальних зборів трудового колективу від 17 серпня 2020 року.
Не погоджуючись з ухвалою суду, потерпілий ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про задоволення клопотання про передачу ОСОБА_7 на поруки трудовому колективу ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії наук України».
Так, відповідно до оскаржуваної ухвали в судовому засіданні при розгляді клопотання про передачу особи на поруки, обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального провадження, передбаченого ч. 1ст. 286 КК України визнав та щиро розкаявся.
Разом з тим, апелянту не зрозуміло як суддя Шевченківського районного суду м. Києва дійшла висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 щиро розкаявся, оскільки визнання вини не є щирим каяттям. Посилання судді Шевченківського районного суду м. Києва на те, що щире каяття полягає в активних діях на усунення негативних наслідків, носить характер припущення, так як ці наслідки були відшкодовані частково. Крім завданої матеріальної шкоди внаслідок ДТП, потерпілому була завдана і моральна шкода, яка полягає у фізичних болях та стражданнях потерпілого, яка взагалі не була відшкодована і не визнана обвинуваченим ОСОБА_7 . В судовому засіданні при вирішенні клопотання потерпілий не почув від ОСОБА_7 будь-який осуд своїх дій чи засудження вчиненого, також він не почув і простого вибачення від обвинуваченого.
На думку потерпілого, щире каяття ОСОБА_7 в даному випадку підпадає під дію ст. 66 КК України, що передбачає пом`якшення покарання, але не виключає кримінальну відповідальність.
Крім того, потерпілий звертає увагу на неналежне оформлення клопотання трудового колективу ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» про передачу особи на поруки.
Так, в поданому клопотанні йдеться мова тільки про те, що трудовий колектив ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» зобов`язується проводити заходи виховного характеру щодо взяття на поруки особи, контролювати та відповідним чином реагувати на її неправомірну поведінку.Однак, в клопотанні відсутня інформація як трудовий колектив буде здійснювати контроль за дотриманням громадського порядку ОСОБА_7 . На думку потерпілого, трудовий колектив підійшов формально до суті даного клопотання, так як в додатках до клопотання відсутня навіть характеристика на ОСОБА_7 .
В запереченнях захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 вересня 2020 року без зміни, оскільки вважає її законною та обґрунтованою.
Заслухавши доповідь судді, представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення поданої апеляційної скарги та просили ухвалу суду першої інстанції залишити без зміни, прокурора, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілого; вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, входячи з наступного.
Відповідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повиненнавести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Так, згідно ст. 47 КК України, особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.
Отже, закон дозволяє звільняти особу від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею її на поруки лише за наявності клопотання колективу підприємства, установи чи організації.
При цьому, згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 47 КК України має умовний характер, а саме: ця особа протягом року з дня передачі на поруки повинна виправдати довіру колективу, не ухилятися від заходів виховного характеру та не порушувати громадський порядок.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 31 серпня 2020 року від ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності з передачею його на поруки колективу ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 вперше вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, яке є злочином невеликої тяжкості, щиро покаявся, є членом вказаного трудового колективу, а тому було одностайно прийнято рішення про взяття обвинуваченого ОСОБА_7 на поруки колективу ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України».
Крім того, з поданого клопотання вбачається, що колектив зобов`язується здійснювати заходи виховного характеру, спрямовані на недопущення вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 нових кримінальних правопорушень, адміністративних правопорушень, його перевиховання та виправлення шляхом залучення до активної роботи ДУ, проведення заходів з підвищення кваліфікації, участі в громадських рухах профілактичної роботи.
До вказаного клопотання доданий протокол загальних зборів від 17 серпня 2020 року (т. 1 а.п. 57) на якому було вирішено звернутись до Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про взяття ОСОБА_7 на поруки.
Задовольняючи клопотання ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України в редакції, що діяла на час вчинення діяння є злочином невеликої тяжкості та не є корупційний, вчинений ним вперше, свою вину визнав повністю, щиросердечно розкаявся, дав правдиві показання, що свідчить про його бажання спокутувати провину перед колективом, установи та виправити свою поведінку, з 19 травня 2014 року працює на посаді водія в ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України», де характеризується виключно позитивно.
Колегія суддів, зважаючи на конкретні обставини справи, з урахуванням зазначених фактів і даних про особу обвинуваченого ОСОБА_7 погоджується з висновком суду першої інстанції про звільнення останнього від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, з підстав, передбачених ст. 47 КК України, з передачею його на поруки трудовому колективу ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук». Свої висновки в цій частині, всупереч вказаному у апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_10 , суд першої інстанції достатньо обґрунтував, і з якими колегія суддів погоджується в повному обсязі.
Посилання в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_10 на те, що щире каяття ОСОБА_7 в даному випадку підпадає під дію ст. 66 КК України, що передбачає пом`якшення покарання, однак не виключає кримінальну відповідальність є безпідставними.
Так, поняття щирого розкаяння наведене у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» і характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, про що свідчать окрім повного визнання його вини, також активні дії, направлені на усунення негативних наслідків злочину.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 витратив близько 6000 грн. на придбання ліків для потерпілого, оплатив його транспортування після лікування в закладі охорони здоров`я, послуги приблизно в сумі 2500 грн. доглядальниці, яка здійснювала догляд за хворим, сприяв в отриманні кваліфікованої медичної допомоги потерпілим, що не заперечувалося і самим потерпілим у суді. Крім того, обвинувачений надав потерпілому телефон у його користування до моменту відшкодування шкоди страховою компанією.
Зазначена поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку колегії суддів свідчить про те, що він щиро покаявся.
При цьому, обвинувачений ОСОБА_7 висловив жаль з приводу вчиненого, що свідчить про його бажання спокутувати провину перед колективом установи та виправити свою поведінку.
Відтак, посилання потерпілого ОСОБА_10 на те, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про задоволення клопотання про передачу ОСОБА_7 на поруки трудовому колективу ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії наук України» - не заслуговують на увагу, оскільки спростовується вищенаведеним.
Що ж стосується доводів потерпілого ОСОБА_10 про неналежне оформлення клопотання трудового колективу ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» про передачу особи на поруки, то вони також не заслуговують на увагу.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про судову практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» при наявності підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, а також належно оформленого клопотання суд вправі (але не зобов`язаний) звільнити особу від кримінальної відповідальності з передачею на поруки колективу.
Так, системний аналіз ст. 47 КК України дозволяє дійти висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею особи на поруки може мати місце за сукупності таких умов: 1) особа вчинила злочин вперше; 2) діяння належить до злочинів невеликої або середньої тяжкості; 3) особа, яка вчинила злочин, щиро покаялася; 4) колектив підприємства, установи чи організації звернувся з клопотанням про передачу йому на поруки такої особи; 5) особа, яка вчинила злочин, не заперечує проти закриття кримінальної справи за даною нереабілітуючою підставою.
Приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із передачею його на поруки трудовому колективу зазначені обставини були враховані судом першої інстанції та їм була надана належна оцінка.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому, відшкодовував завдану потерпілому шкоду, а саме добровільно оплачував лікування потерпілому, купував ліки, оплатив транспортування з лікарні до місця проживання, сплатив витрати на доглядальницю, проти чого не заперечував потерпілий, що свідчить про бажання обвинуваченого ОСОБА_7 спокутувати провину перед потерпілим, колективом та виправити свою поведінку.
Що стосується посилання представника потерпілого на не відшкодування обвинуваченим вартості велосипеда, то в цивільному позові потерпілий таких вимог не заявляв. З приводу відшкодування моральної шкоди, то ОСОБА_7 не заперечує її відшкодовувати поступово в розумних межах, враховуючи, що відповідно до висновку експерта № 12-1/708 від 12.03.2020 року причиною виникнення даної дорожно транспортної пригоди, є невідповідність дій як водія ОСОБА_7 , так і дій велосипедиста ОСОБА_10 / а.п.23/. Також ОСОБА_7 пояснив, що неодноразово вибачався перед потерпілим, а оскарження останнім судового рішення є нічим іншим, як незгодою з неотриманням моральної шкоди.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею його на поруки колективу ДУ «Інститут травматології та ортопедії Національної академії медичних наук України» та закриття кримінального провадження.
Відтак, оцінюючи вказані обставини у порівнянні з апеляційними доводами, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності підстав для скасування чи зміни ухвали суду.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4