Ухвала
Іменем України
05 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 201/14254/19
провадження № 51 - 4717 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року,
встановив:
Завироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 289Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, без конфіскації майна.
Згідно з цим вироком, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 07 листопада 2019 року, близько 12 години, перебуваючи поряд з супермаркетом «АТБ» біля будинку №8 в м. Дніпро (пр. Гагаріна) помітив припаркований транспортний засіб «ВАЗ» моделі «21070» державний номерний знак НОМЕР_1 , який визначив об`єктом свого злочинного посягання. Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом,з метою використати його для проїзду, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та діючи всупереч волі потерпілого ОСОБА_5 , шляхом вільного доступу через незачинені двері, не маючи при цьому будь-якого права на керування та розпорядження потрапив до салону вказаного автомобіля, після чого за допомогою ключа, який знаходився в замку запалювання запустив двигун та розпочав рух, тобто отримав змогу розпоряджатися транспортним засобом на власний розсуд до моменту припинення потерпілим його протиправних дій.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року вирок щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення, застосувавши положення ст. 75КК. Вказує на неналежне врахування судами обставин, які, на його думку, можуть слугувати підставою для його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши додані до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, обираючи ОСОБА_4 міру примусу, суд врахував тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, обставини його вчинення, дані про особу винного, в тому числі і ті, на які посилається засуджений у касаційній скарзі, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а також те, що він раніше неодноразово судимий за вчинення умисних тяжких злочинів, в тому числі, і за ч. 2 ст. 289 КК, судимість за які у встановленому законом порядку не знята та не погашена, дійшов обґрунтованого висновку про призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна, ближче до мінімального у межах санкції за вчинений злочин.
Посилаючись у касаційній скарзі на суворість обраної міри примусу, засуджений не наводить підстав щодо несправедливості призначеного покарання за видом та розміром.
Ті обставини, на які посилається засуджений в касаційній скарзі, як такі, що, на його думку, дають підстави для застосування щодо нього положень ст. 75 КК, були перевірені апеляційним судом і обґрунтовано визнані такими, що не свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання.
Так, відповідно до ст. 75 КК при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, окрім випадків засудження за корупційний злочин, суд може прийняти рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, він дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд не знайшов підстав для пом`якшення покарання або звільнення від його відбування з випробуванням, врахувавши конкретні обставини вчинення злочину і взявши до уваги дані про особу винного, в тому числі наявність у нього попередніх судимостейза вчинення умисних тяжких злочинів.
Таким чином, призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3