ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/726/17 Номер провадження 11-кп/814/39/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
представника потерпілого-
адвоката ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003757, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника в його інтересах ОСОБА_11 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком суду,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лелюхівка Ново-Санжарського району Полтавської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня спеціальна, не одруженого, не працюючого, раніше судимого: 1) 20 листопада 2007 року Апеляційним судом Полтавської області за п. 10 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 152, 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років 6 місяців; 2) 23 жовтня 2009 року Апеляційним судом Полтавської області за ч. 2 ст. 357 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком і остаточно визначено покарання у виді 15 років позбавлення волі, звільнений 23 березня 2016 року згідно ухвали Ленінського районного суду м. Полтави від 15 березня 2016 року умовно-достроково на невідбутний термін 2 роки 22 дні, засуджено:

- за п. п. 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна;
- за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років із конфіскацією всього належного йому майна;
- за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років;
-за ч. 1 ст. 263-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточне покарання обвинуваченому визначено шляхом поглинення всіх менш суворих покарань довічним позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків остаточне покарання визначено шляхом поглинення менш суворого покарання за попереднім вироком Апеляційного суду Полтавської області від 23 жовтня 2009 року довічним позбавленням волі із конфіскацією всього належного йому майна.
Задоволено заявлений по справі цивільний позов та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_12 29 402 грн. 10 коп. матеріальної та 500 000 гривень моральної шкоди.
Стягнуто з обвинуваченого на користь держави 11537,96 грн. судових витрат.
Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

За вироком суду ОСОБА_10 визнаний винуватим в тому, що 13 вересня 2016 року, близько 14.30 хв. він, маючи при собі обріз мисливської рушниці «Олень», яку обвинувачений за невстановлених органами досудового слідства обставин, у невстановлений час та у невстановленому місці, без передбаченого законом дозволу придбав, зберігав та носив при собі, прийшов до раніше знайомого йому ОСОБА_12 за місцем проживання останнього в АДРЕСА_2 .

Перебуваючи у приміщенні гаража потерпілого за вищевказаною адресою, під час спілкування з господарем у обвинуваченого виник злочинний умисел, спрямований на вчинення умисного вбивства ОСОБА_12 із корисливих мотивів, з метою подальшого заволодіння його особистим майном.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_10 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою протиправного заподіяння смерті та заволодіння майном потерпілого, скоїв напад на ОСОБА_12 , здійснивши постріл з обрізу мисливської рушниці «Олень», який мав при собі, у голову останньому, після чого наніс йому не менше п`яти ударів ножем у шию.

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_12 помер на місці події.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу після протиправного позбавлення життя потерпілого, обвинувачений ОСОБА_10 , діючи умисно, заволодів особистим майном загиблого ОСОБА_12 , а саме: гладкоствольною мисливською рушницею «МР-153» № НОМЕР_1 12 калібру вартістю 16532 гривень, сумкою-чохлом вартістю 700 гривень, гладкоствольною мисливською рушницею «Бердана» № НОМЕР_2 вартістю 3000 гривень, сумкою-чохлом вартістю 50 гривень, патронташем вартістю 500 гривень, 5 мисливськими патронами 12 калібру загальною вартістю 60,55 гривень, 5 мисливськими патронами 12 калібру загальною вартістю 60,09 гривень, 3 мисливськими патронами 24 калібру загальною вартістю 60 гривень, 38 металевими гільзами 24 калібру загальною вартістю 380 гривень, 4 свинцевими кулями загальною вартістю 20 гривень, металевою банкою зі шротом вагою 0,747 кг загальною вартістю 100 гривень, металевою банкою з порохом «Сокіл» загальною вартістю 200 гривень, металевою банкою з порохом «Барс» загальною вартістю 200 гривень, металевою банкою з порохом «Сільвер» загальною вартістю 300 гривень, шкіряним портмоне вартістю 200 гривень, мобільним телефоном «Nokia Х2-02» вартістю 500 гривень з картами оператора мобільного зв`язку «МТS Україна» та «Київстар» вартістю 50 гривень кожна, 2 банківськими картками КБ «ПриватБанк», документами ОСОБА_12 (паспортом громадянина України, техпаспортом на автомобіль «ГАЗ-69», довіреністю на право керування автомобілем, дозволом на зброю, пенсійним посвідченням), 2 аркушами паперу, ключем від сейфу, 300 доларами США, що по курсу Національного банку України на день скоєння злочину становить 7989,21 гривень, а всього на загальну суму 30951,85 гривень, після чого з місця скоєння злочину втік та розпорядився викраденим на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, в цей же день, діючи умисно, шляхом укорочування ствола та прикладу викраденої мисливської рушниці «МР-153» № НОМЕР_1 , ОСОБА_10 незаконно виготовив вогнепальну зброю обріз мисливської рушниці, який в подальшому зберігав та носив при собі без передбаченого законом дозволу.

15 вересня 2016 року в с. Володимирівка Велико-Багачанського району Полтавської області було виявлено та вилучено обріз мисливської рушниці «МР-153» та обріз мисливської рушниці «Олень», які ОСОБА_10 зберігав без передбаченого законом дозволу.

Не погоджуючись з вироком, до апеляційного суду з апеляційними скаргами звернулись обвинувачений ОСОБА_10 та захисник в його інтересах ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі обвинувачений просить змінити вирок суду та кваліфікувати його дії за ст.ст. 118, 185, 263 КК України, пом`якшити покарання, а також стягнути з нього суму коштів за спричинення потерпілому моральної шкоди.

Вказує на те, що висновки суду щодо визнання його винуватим в умисному вбивстві та призначення максимальної міри покарання не відповідають фактичним обставинам, за яких було вчинено злочин, оскільки він скоїв злочин, захищаючи себе від дій потерпілого ОСОБА_12 , перевищивши межі необхідної оборони.

Крім того, зазначає, що показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 спростовують висновки суду щодо його винності у вчиненні злочину, передбаченого ст. 263-1 КК України.

Вважає рішення суду упередженим, зокрема з тих підстав, що суд послався на його попередню судимість, за якою він відбув покарання, відмовив йому в задоволенні клопотання про перенесення розгляду справи в зв`язку зі станом здоров`я та проведенні його обстеження.

У доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений звертає увагу на те, що у суді першої інстанції йому було відмовлено у задоволенні клопотання про допит слідчого, що складав протокол місця події, який є неточним; стверджує про порушенням судом таємниці нарадчої кімнати, а також скаржиться на якість аудіозапису судового засідання від 26 травня 2017 року та зазначає про відсутність у нього захисника.

Вказує на неконкретизований зміст обвинувачення у мотивувальній частині вироку, а отже недотримання судом вимог ч.2 ст.374 КПК України та просить скасувати вирок із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Захисник ОСОБА_11 в принесеній в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 апеляційній скарзі просить змінити вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року та перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з п. п. 6, 13 ч. 2 ст. 115 на ст.ст. 36, 118 КК України, з ч. 4 ст. 187 на ч. 3 ст. 185 КК України, виправдати його за ст. 263-1 КК України та призначити міру покарання в частині зміненого вироку згідно санкцій ст.ст. 36, 118 та ч. 3 ст. 185, ст. 263 КК України, зменшивши йому міру покарання та стягнену суму коштів за спричинення потерпілому моральної шкоди.

Вважає, що вирок не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Вказує, що твердження ОСОБА_10 про передачу ОСОБА_12 завдатку в сумі 5 тисяч гривень не спростовано судом, а суд на припущеннях звинуватив ОСОБА_10 в тому, що він прийшов до господарства потерпілого з наміром заволодіти його особистим майном та вбивством, проте це суперечить фактичним обставинам, оскільки будучи раніше судимим, ОСОБА_10 , не мав цієї цілі, з огляду на те, що його бачила на подвір`ї дружина потерпілого і він назвав своє ім`я, викликаючи таксі.

Звертає увагу на те, що у суду не було доказів, які б спростували твердження ОСОБА_10 , що потерпілий кинув ніж в його сторону при сварці, яка виникла між ними.

Не погоджується і з висновками суду про те, що не залишилось слідів ні на дверях, ні на стіні від ножа, оскільки це спростовується протоколом огляду місця події, який написаний нерозбірливим почерком слідчим. Крім того, на його думку, суд упереджено віднісся до клопотання про допит слідчих, один з яких ОСОБА_15 .Нездійминога був на місці події, але не вказаний у протоколі, та необґрунтовано відмовив у цьому клопотанні, не посилаючись на норми КПК, чим порушив вимоги КПК України.

Вказує, що суд не з`ясував, звідки у ОСОБА_10 з`явився ніж і чи дійсно він з метою самооборони вистрелив у потерпілого з обріза мисливської рушниці «Олень». А з огляду на те, що після пострілу ознак життя ОСОБА_12 не подавав і при цьому була викрадена у нього вогнепальна зброя, ОСОБА_10 було вчинено крадіжку, що завдала значної шкоди потерпілому.

Зазначає, що не знайшов підтвердження та спростовується той факт, що ОСОБА_10 викрав долари США, гроші та інші цінності у потерпілого, оскільки при затриманні у ОСОБА_10 вилучили документ, який вказує на походження грошей з ломбарду, до вбивства потерпілого.

Не спростовані і показання ОСОБА_10 про те, що обріз був виготовлений потерпілим, а суду не надано жодних даних про дату виготовлення обрізу, про наявність слідів у гаражі, які б свідчили про ці дії ОСОБА_10 , про знаряддя, за допомогою яких він виготовляв обріз.

Вказує на упереджене ставлення до обвинуваченого та наданих ним показань, намагання суду однобоко розглянути справу, що потягнуло за собою порушення ст. 62 Конституції України.

Представник потерпілого ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_8 в наданих запереченнях на апеляційні скарги просить вирок залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника без задоволення.

На думку представника потерпілого судом вірно встановлено повну невідповідність показань ОСОБА_10 іншим доказам по справі, очевидну алогічність та суперечливість показань самого ОСОБА_10 .

Вважає доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, за якими його було засуджено, повністю підтвердженою як письмовими доказами по справі так і показаннями свідків.

Інші учасники судового провадження вирок суду не оскаржували.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 надійшло до Апеляційного суду Полтавської області для розгляду принесених стороною захисту апеляційних скарг 08.09.2017 року. За клопотанням обвинуваченого ОСОБА_10 колегією суддів ухвалою від 13.03.2018 року доручено Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області (далі Центр) призначити обвинуваченому ОСОБА_10 адвоката для надання безоплатної правової допомоги. На виконання ухвали апеляційного суду Центром надано Доручення адвокату ОСОБА_16 для надання безоплатної вторинної правової допомоги обвинуваченому у кримінальному провадженні, в подальшому колегією суддів ухвалою від 29.10.2018 року задоволено заяву захисника ОСОБА_16 про самовідвід з огляду на відкриття щодо останнього дисциплінарного провадження КДКА в Полтавській області за заявами ОСОБА_10 . Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 29.10.2018 знову надано доручення Центру призначити обвинуваченому ОСОБА_10 адвоката для надання безоплатної правової допомоги. На виконання зазначеної ухвали та в подальшому Центром надавалися по черзі доручення чотирьом різним адвокатам, проте обвинувачений ОСОБА_10 кожного разу наполягав на призначенні Регіональним центром для захисту його інтересів в апеляційній інстанції захисника ОСОБА_17 . Ухвалою колегії суддів Полтавського апеляційного суду від 06.12.2019 доручено Центру укласти договір з адвокатом ОСОБА_17 , що включена до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу, для здійснення захисту обвинуваченого ОСОБА_10 в апеляційній інстанції, відповідно до положень ст.17, 22 Закону України «Про безоплатну правову допомогу». За повідомленням Центру, на виконання ухвали колегії суддів, на адресу захисника ОСОБА_17 було направлено лист з пропозицією з`явитися до Центру для підписання договору про надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_10 та сам договір, водночас, станом на 04.02.2020 договір підписаний адвокатом ОСОБА_17 , на виконання ухвали Полтавського апеляційного суду від 06.12.19 до Регіонального центру не надходив, для його підписання адвокат ОСОБА_17 до Регіонального центру також не з`являлась. Натомість в судових засіданнях, призначених апеляційним судом в даному провадженні, приймав участь захисник адвокат ОСОБА_9 , який діяв на підставі Доручення №016-0003197 від 20.12.2019р.
В ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_10 неодноразово заявляв відводи захиснику ОСОБА_9 та заяви про його заміну з надуманих підстав, які колегією суддів у відповідних процесуальних рішенням визнані такими, що не знайшли свого підтвердження та відмовлено в їх задоволенні. При цьому поведінка обвинуваченого ОСОБА_10 як в судових засіданнях, так і в умовах СІЗО (відмова від спілкування з призначеними йому Центром захисниками) свідчить про зловживання обвинуваченого своїм правом на захист.
З огляду на позицію обвинуваченого ОСОБА_10 , за клопотанням якого судом і було залучено захисника, що надає безоплатну правову допомогу, та який протягом всього часу розгляду кримінального провадження щодо нього в апеляційному порядку відмовлявся від правової допомоги в суді будь-кого з адвокатів, що були призначені Регіональним центром, окрім ОСОБА_17 , колегія суддів вважає за необхідне провести апеляційний розгляд за участі захисника ОСОБА_9 з таких підстав.
Конституційні приписи, а саме ст. 59 Конституції України проголошує право кожного на правову допомогу та вільний вибір захисника своїх прав, а ст. 63 Конституції України закріплює право на захист підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного.

Статтею 20 КПК України, що розкриває зміст забезпечення права на захист як загальної засади кримінального провадження, закріплено право підозрюваного, обвинуваченого, виправданого, засудженого на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення; право збирати і подавати докази; брати особисту участь у кримінальному провадженні; користуватись правовою допомогою захисника; реалізовувати інші процесуальні права, передбачені КПК України.

Відповідно до положень ч.1 ст.13 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» безоплатна вторинна правова допомога це вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу до правосуддя.

При реалізації цієї державної гарантії особа позбавлена можливості вільно обирати собі захисника, оскільки відповідно до ст.49 КК України, захисник такій особі призначається за постановою слідчого/прокурора або ухвалою судді чи суду. Так само особа, що отримує безоплатну вторинну правову допомогу, не може на власний розсуд вимагати від суду заміни захисника з особистих мотивів.

Згідно п.9 ч.1 ст.17 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», заміна призначеного адвоката проводиться Центром шляхом прийняття відповідного рішення (яке видається у формі наказу). Виключні підстави та порядок заміни адвокатів, що надають безоплатну вторинну правову допомогу, визначені ст.24 цього Закону.

Таким чином, Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено можливості проводити судом заміну чи відсторонення адвоката, призначеного Центром для надання безоплатної вторинної правової допомоги (за виключенням питання відводу захисника в порядку ст.78 КПК України).

Право особи на заміну захисника, передбачене ст.54 КПК України, є похідним від права вільного вибору захисника своїх прав, яке особа реалізує самостійно, укладаючи договір з обраним нею захисником. Це право не розповсюджується на зміст права на безоплатну вторинну правову допомогу, де особа не обирає собі захисника, а отримує захист, гарантований державою та за державні кошти.

Згідно Статті 6 § 3 (с) Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, обвинувачена у вчиненні кримінального злочину має право використовувати правову допомогу захисника на свій власний вибір.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у своїх рішеннях розглядає право вибору адвоката як неабсолютне, тобто як таке що може зазнавати обмежень з метою належного відправлення справедливого правосуддя, та залишає державі широкі межі розсуду у цій сфері, зводячи свій вплив, здебільшого, до оцінки того, наскільки надані державою гарантії вказаного права відповідають вимогам справедливого судового розгляду. Аналіз рішень ЄСПЛ дозволяє встановити випадки та умови обмеження конвенційного права особи обирати адвоката на свій власний розсуд. Страсбурзький суд у низці рішень обґрунтовує застосування обмежень права вибору захисника, перш за все, при наданні безоплатної правової допомоги. У цьому випадку основним критерієм є інтерес правосуддя. Так у справі «Круассан проти Німеччини» ЄСПЛ відзначив, що уникнення пауз або перерв відповідає інтересам правосуддя і цілком може виправдати призначення адвоката всупереч побажанням обвинуваченого (ECtHR 25 September 1992, Croissant v. Germany, No. 13611/88, para. 28). У цьому ж рішенні Суд наголошує, що стаття 6 п. 3 (с) Конвенції визнає право будь-якого обвинуваченого на допомогу захисника на свій вибір. Проте, і незважаючи на значення довірчих відносин між адвокатом і клієнтом, не слід надавати цьому праву абсолютний характер. Воно неминуче піддається певним обмеженням в питанні безоплатної юридичної допомоги, коли судам належить право вирішувати, чи вимагають інтереси правосуддя надання обвинуваченому захисника, призначеного безкоштовно. Призначаючи такого адвоката, національні суди повинні, безумовно, враховувати побажання обвинуваченого. Однак вони можуть це обійти, якщо існують достатні підстави вважати, що інтереси правосуддя цього вимагають (ECtHR 25 September 1992, Croissant v. Germany, No. 13611/88, para. 29). Цієї ж позиції Європейський суд дотримався у справі «Рамон Франкеса Фрейшас проти Іспанії» (ECtHR 21 November 2000, Ramon Franquesa Freixas v. Spain, Dec., No. 53590/99) в якій заявник вважав що було порушено його конвенційне право на захист у кримінальному провадженні адвокатом, який практикує у трудовому праві. Суд нагадав що відповідно з незмінною судовою практикою стаття 6 п. 3 (с) Конвенції не гарантує право вибору захисника, який буде призначений судом, а також не гарантує право проконсультуватися щодо вибору захисника, призначеного безкоштовно. Крім того у справі «Лагерблом проти Швеції» ЄСПЛ зазначив, що Стаття 6 § 3 (c) не може тлумачитися як гарантія права на заміну призначеного державою адвоката (ECtHR 14 January 2003, Lagerblom v. Sweden, No. 26891/95, para. 55).

Таким чином, з урахуванням положень Кримінального процесуального кодексу України, Закону України «Про безоплатну правову допомогу», практики Європейського суду з прав людини, даних про належну кваліфікацію адвоката ОСОБА_9 у кримінальних провадженнях будь-якої складності, право обвинуваченого ОСОБА_10 на захист у кримінальному провадженні не порушено, колегія суддів в ході апеляційного розгляду сприяла обвинуваченому, у спосіб, визначений Законом, задля забезпечення захисту його інтересів в суді.

Окрім того, слід зазначити, що дане кримінальне провадження за принесеними стороною захисту апеляційними скаргами, тривалий час два роки не знаходило свого вирішення, в той час як призначалося до розгляду судом неодноразово (32 рази) та в стислі строки задля забезпечення його розгляду в розумні строки. Водночас, мали місце непоодинокі випадки відкладення апеляційного розгляду провадження в зв`язку з відмовою обвинуваченого слідувати з ДУ «Полтавська установа виконання покарання №23» до приміщення апеляційного суду для участі в судовому засіданні та в зв`язку з заявами обвинуваченого про незадовільний стан здоров`я, що перешкоджав йому брати участь в судовому засіданні. Слід зауважити, що в більшості випадків такі заяви обвинуваченого ОСОБА_10 не були підтверджені відповідними висновками лікарів щодо неможливості його участі в судовому засіданні за станом здоров`я. Зокрема і 23.07.20р. обвинувачений ОСОБА_10 в ході апеляційного розгляду, після неодноразових спроб судді-доповідача надати слово обвинуваченому для висловлення доводів, викладених в апеляційних скаргах, таким правом не скористався та вкотре заявив клопотання про відкладення апеляційного розгляду з огляду на стан здоров`я.

Колегія суддів розцінює таку поведінку обвинуваченого як зловживання обвинуваченим наданими йому правами та затягування розгляду справи у такий спосіб, оскільки до матеріалів кримінального провадження як стороною захисту, так і на запит апеляційного суду з ДУ «Полтавська установа виконання покарань №23» надано інформацію щодо звернень ОСОБА_10 за медичною допомогою за час перебування в установі.

При цьому жодних об`єктивних медичних даних про неможливість обвинуваченого ОСОБА_10 за станом здоров`я приймати участь в судових засіданнях матеріали провадження не містять та апеляційним судом не встановлено, а тому заяви обвинуваченого про відкладення апеляційного розгляду справи за станом здоров`я, які не підтверджені відповідними висновками лікарів, колегією суддів і сприймаються як намагання затягування розгляду кримінального провадження та зловживання своїми правами. Окрім того, слід зазначити, що таку ж тактику поведінки обвинувачений обрав і під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, хоча неодноразові обстеження лікарями, які його проводили за викликом суду, не встановлювали об`єктивних перешкод, виходячи з його стану, для участі в проведенні судових засідань. В зв`язку з чим колегією суддів, з урахуванням думок учасників судового розгляду, прийнято рішення про розгляд принесених обвинуваченим та захисником в його інтересах апеляційних скарг за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 на підтримку поданих обвинуваченим та адвокатом ОСОБА_11 апеляційних скарг, заперечення прокурора та представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 проти їх задоволення, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступного.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх, оцінити за своїм внутрішнім переконанням та дати остаточну оцінку, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку.

Оцінка доказів згідно зазначеної статті є компетенцією суду, який постановив вирок.

Розглядаючи зазначену справу, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність не неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення, безпосередньо дослідив докази у провадженні та з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Судом об`єктивно, повно і всебічно встановлено обставини кримінального провадження. У вироку суду у повній відповідності до вимог ст.374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому діянь, які досліджені та оцінені із дотриманням положень ст.94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності та допустимості.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника в його інтересах, направлені на оспорювання кваліфікації дій ОСОБА_10 та несправедливості покарання колегія суддів вважає неспроможними.

У рішенні ЄСПЛ від 21.07.2011р. у справі «Коробов проти України» суд указав на те, що при оцінці доказів він, як правило, застосовує критерії доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких та узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Зміст принципу «поза розумним сумнівом» також сформульовано у пункті 43 рішення ЄСПЛ від 14.02.2008р. у справі «Кобець проти України».

Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою. За відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Так, як вбачається з показань обвинуваченого ОСОБА_10 , наданих ним в ході судового розгляду в суді першої інстанції та за змістом принесених як захисником, так і самим обвинуваченим апеляційних скарг, обвинувачений не заперечував тієї обставини, що мав попередню домовленість з загиблим ОСОБА_12 щодо продажу останнім рушниці, його перебування в гаражі потерпілого на території домогосподарства останнього в день події та, власне, і здійснення пострілу в ОСОБА_12 , внаслідок якого останній помер, однак зазначав при цьому, що діяв із перевищенням меж необхідної оборони, захищаючись від неправомірних дій потерпілого ОСОБА_12 , який поцілив в нього ножа, що пролетів повз голови обвинуваченого, влучив в двері гаража та впав на підлогу, а також тримав в руках обріз, направлений дулом в бік обвинуваченого, що було сприйняте ОСОБА_10 як реальна загроза для життя. Також заперечив наявність в нього при прибутті до гаража потерпілого будь-якої зброї, як і виготовлення в подальшому обрізу з належної та викраденою ним у ОСОБА_12 рушниці.

Не зважаючи на заперечення обвинуваченого ОСОБА_10 своєї винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.1 ст.263, ч.1 ст.263-1 КК України, суд першої інстанції на підтвердження його винуватості обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , які підтвердили суду намір загиблого ОСОБА_12 продати мисливську рушницю, шляхом поміщення оголошення через Інтернет мережу. На оголошення відгукнувся покупець, який з показань свідка ОСОБА_18 , співмешканки потерпілого, приходив до гаража ОСОБА_12 та оглядав зброю, цією особою був ОСОБА_10 , якого вона під час досудового розслідування впізнала за пред`явленими фотознімками. Як потерпілий ОСОБА_12 син загиблого, так і свідок ОСОБА_18 в ході судового розгляду не підтвердили, а свідок ОСОБА_18 в категоричній формі заперечила факт отримання загиблим ОСОБА_12 будь-яких грошових коштів в рахунок завдатку за продаж зброї. Потерпілий ОСОБА_12 та свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_13 в ході судового розгляду характеризували особу загиблого виключно позитивно, як людину чуйну, порядну, чесну, добру і доброзичливу, не конфліктну і не схильну до будь-яких проявів агресії незалежно від обставин. Потерпілий та свідки вказали, що загиблий не володів будь-якими прийомами з метання ножів або інших гострих предметів на влучність або заради забави, а в гаражі мав лише ніж господарського призначення, який ним і використовувався виключно для таких цілей.

За даними огляду місця події, домогосподарства ОСОБА_12 за адресою АДРЕСА_2 , в ході огляду гаража будь-яких ножів на підлозі біля дверей гаража чи слідів від ножа виявлено не було. Відсутність як ножа (ів), так і будь-яких слідів від них або ж пострілів на дверях гаража чи інших місцях заперечили і потерпілий ОСОБА_12 , який був присутнім під час огляду та свідок ОСОБА_18 .

За даними висновків судово-медичних експертиз трупа ОСОБА_12 №15 від 27.01.17р., №1068 від 18.10.18р., №1068-а від 08.11.18р. на його тілі виявлені тілесні ушкодження, розділені експертами на 2 групи. Зокрема, до 1 групи відноситься сліпе вогнепальне дробове поранення голови з пошкодженням кісток черепу та речовини головного мозку; до 2 колото-різані ушкодження шиї з пошкодженням судин та щитоподібного хряща. Перша група ушкоджень утворилася в результаті одного пострілу з вогнепальної зброї одноразової дії вогнепального заряду (відносно компактної дії шроту та клейтуха). Ушкодження другої групи утворились незадовго до настання смерті, не менш як від п`ятикратної дії колото-ріжучого предмету, про що свідчить наявність на передній поверхні шиї п`яти ран: рана №1 (умовна нумерація) горизонтальна, довжиною 10,5 см., яку у косовертикальному напрямку пересікає рана №2 довжиною 3 см., окремо і паралельно рані №1 розміщена рана №3 довжиною 2,3 см., нижче першої і майже паралельно їй рана №4 довжиною 2 см. та №5 довжиною 2,2 см. Глибина ран шиї сягає до 5 см. Співставляючи з індивідуальними характеристиками ножа, який був наданий експертам, встановлено, що рана №1, довжина якої переважає її глибину, утворилася від дії гостро ріжучого предмета, яким могло бути лезо ножа; інші 4 рани від чотириразової дії колюче-ріжучого предмета, яким міг бути клинок ножа, що могло мати місце при дії леза та клинка розкладного ножа «Вооl», наданого на експертизу.
Причиною смерті ОСОБА_12 стало сліпе, вогнепальне, проникаюче шротове поранення голови з пошкодженням кісток черепу та речовини головного мозку. Рана на шиї з пошкодженням щитоподібного хряща та судин мають ознаки тяжких за критерієм небезпеки для життя. Сама по собі ця група ушкоджень також змогла б призвести до настання смерті ОСОБА_12 . Всі тілесні ушкодження, виявлені у потерпілого, мають ознаки прижиттєвості, синхронні за часом, по давності не суперечать строку їх заподіяння, вказаному в матеріалах кримінального провадження, утворилися незадовго до настання смерті потерпілого.
Отже, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин суд правильно оцінив матеріали кримінального провадження та поставився критично до показань обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що його дії зумовлені були потребою припинення неправомірного посягання потерпілого та необхідністю кваліфікації його дій за ст.118 КК України, оскільки такі показання не знайшли свого підтвердження та суперечать зібраним матеріалам кримінального провадження в їх сукупності.

Погоджується з таким висновком і колегія суддів виходячи також з наступного.

Умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (стаття 118 КК). Проте на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст.118 КК, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно-небезпечного посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Зважаючи на наведене та сукупність доказів у кримінальному провадженні, судом першої інстанції правильно встановлено умисел обвинуваченого, а разом з цим і кваліфікацію його дій. Вирішуючи питання про умисел обвинуваченого на спричинення смерті потерпілому, суд першої інстанції правильно виходив зі способу вчинення злочину, характеру і локалізації заподіяних тілесних ушкоджень та застосування знаряддя злочину. Зокрема, судом правильно стверджено, що здійснення пострілу в голову потерпілому та нанесення останньому не менше п`яти ударів ножем у шию свідчить про наявність у обвинуваченого мети позбавлення життя потерпілого, при цьому матеріали кримінального провадження не містять доказів, окрім показань самого обвинуваченого, про наявність суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого. Суд першої інстанції, приймаючи до уваги спосіб, знаряддя злочину, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку обвинуваченого та потерпілого, що передувала події та поведінку обвинуваченого після, дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку дії обвинуваченого носили конкретний характер і були обумовлені його бажанням заподіяти смерть потерпілому із корисливих мотивів, з метою подальшого заволодіння його особистим майном. Водночас, твердження сторони захисту щодо не доведеності наявності в потерпілого грошових коштів в іноземній валюті та інших цінностей, оскільки ці речі при затриманні обвинуваченого не були в останнього виявлені, є безпідставними, оскільки їх наявність в потерпілого до події кримінального правопорушення достовірно встановлена з показань рідних загиблого сина та співмешканки, а з огляду на розрив у часі від дати події до затримання обвинуваченого, останній мав реальну можливість розпорядитися як грошима, так і іншими речами потерпілого, якими він заволодів у будь-який спосіб.

Безпідставними є твердження обвинуваченого та захи сника в поданих апеляційних скаргах щодо недоведеності вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.263 КК України, оскільки зазначав, що не мав як взагалі, так і коли перебував у гаражі потерпілого, обрізу мисливської рушниці «Олень», а також ст.263-1 КК України з огляду на те, що, на думку апелянтів, матеріали провадження та допитані в ході судового слідства свідки не підтвердили, що саме ОСОБА_10 виготовив обріз з мисливської рушниці «МР-153».

Згідно показань свідка ОСОБА_19 , водія таксі, він в післяобідній час 13 вересня 2016 року прибув за викликом таксі на вулицю Лубенську, де до нього підійшов ОСОБА_20 , сів на заднє сидіння і запропонував їхати на Розсошенці, хоча таксі було замовлено до аграрної академії, після знову змінив маршрут таксі, наказав їхати далі в напрямку смт. Нові Санжари. При цьому, керуючи автомобілем, ОСОБА_19 чув звук зведення курків мисливської рушниці, який йому відомий, оскільки той сам являється мисливцем. За послуги таксі ОСОБА_20 не розрахувався, сказавши, що за таких умов не спричинить водієві зла, а також, коли вийшов з авто на повороті до смт. Нові Санжари, порадив ОСОБА_19 забути його і нікому про факт того, що сталося не повідомляти. Обставини надання послуг таксі саме ОСОБА_20 підтверджуються оглядом мобільного телефону, наданим ОСОБА_19 , протоколом проведення якого об`єктивно встановлено, що о 14 год. 56 хв. 13 вересня 2016 року на його телефон з мобільного телефону, який належав обвинуваченому, надійшов виклик на АДРЕСА_2 для поїздки по маршруту «аграрна академія».
За показаннями свідка ОСОБА_14 13.09.16р. близько 20.30 год., згідно попередньої домовленості по телефону, приїхав в гості його знайомий ОСОБА_10 , який при собі мав сумку чи пакет, які поклав до салону автомобіля. Що в них знаходилося свідок не оглядав та не бачив, так само, як і куди ці речі виносилися з автомобіля по приїзду. Приїхавши додому, ОСОБА_10 розмістився в кімнаті будинку та мав змогу вільно переміщатися по території домогосподарства, заходити в гараж та користуватися наявним в ньому інструментом. Наступного дня вони з ОСОБА_10 . Поїхали до знайомого ОСОБА_21 в с.Володимирівку, Велико-Багачанського району, де вживали спиртні напої та заночували. Наступного дня він поїхав додому, а ОСОБА_10 залишився у ОСОБА_21 . Коли знаходився вдома, туди прибули працівники міліції для затримання ОСОБА_10 , свідок повідомив їм про місце перебування останнього. Окрім того, видав працівникам міліції належний Трутню мобільний телефон, який він залишив, коли їхали до ОСОБА_21 , а через деякий час на прохання слідчого в телефонному режимі оглянути гараж на предмет знаходження там залишків прикладу та дула від мисливської рушниці знайшов частину відрізаного від мисливської рушниці приклада та чохол для рушниці, обрізу дула не знайшов. Знайдене було видано працівникам поліції, що і зафіксовано у відповідному протоколі огляду від 16.09.16р. Хто і коли зробив цей відріз приклада він не знає та категорично заперечив свою причетність до цього.

Допитаний в ході судового розгляду свідок ОСОБА_21 показав, що 14.09.16р. в обідній час до нього додому приїхали ОСОБА_22 та ОСОБА_10 . Одразу ж ОСОБА_10 попрохав його сховати обріз рушниці, яка лежала на задньому сидінні автомобіля та рюкзак з речами, які він відразу ж, не задаючи питань, заховав у себе за городом. В подальшому, під час розпивання спиртного ОСОБА_10 дав йому ще й розкладний ніж, щоб заховати, вказавши місце для цього, що він і зробив. Наступного дня, коли свідок прокинувся ОСОБА_14 вже не було, а ОСОБА_10 ще спав та коли останній прокинувся та вийшов у двір, то був затриманий працівниками міліції. Свідок зазначив, що на вимогу працівників міліції видав їм обріз мисливської рушниці, рюкзак та ніж, які напередодні на прохання ОСОБА_10 заховав, а з будинку було вилучено і барсетку в якій знаходився паспорт ОСОБА_10 та інші документи. Під час огляду вмісту рюкзака в ньому було виявлено ще один обріз мисливської рушниці.

За даними протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_21 останній вказав місця, куди на прохання обвинуваченого ОСОБА_10 заховав обріз мисливської рушниці, рюкзак з речами та ніж.

Відповідно до протоколів огляду від 15.09.16р. оглянуто та детально описано добровільно видані ОСОБА_21 обріз мисливської рушниці моделі «Байкал» МР-153 № НОМЕР_3 , споряджений 5 набоями 12 калібру; сумку-рюкзак чорного кольору; обріз мисливської рушниці двоствольної вертикальної (без прикладу та з обрізаним дулом) з номерами «543Л» на скобі та «593Л» на ствольній коробці з патроном 32 калібру у верхньому стволі; патронташ чорного кольору з 5 патронами 12 калібру, 3 патрони 24 калібру, 2-32 калібру та 1 гільза 32 калібру; маску матерчату типу «балаклава»; костюм армійський камуфляжний; рукавички жовтого кольору; розкладний ніж у складеному стані з плащатим руків`ям довжиною 12,5 см. та найбільшою шириною 3 см. з написами на плашці з одного боку «SNEYKS», з іншого «Вооl»; паспорт обвинуваченого ОСОБА_10 , його РНОКПП, картки «ПриватБанку», квитанції з ломбарду «Капітал».

Окрім того, свідок ОСОБА_13 суду показав, що 14 чи 15 вересня 2016р. після 17 год. до нього прийшов ОСОБА_10 , якого він знав. Та запропонував придбати в нього рушницю «Бердана» в чохлі, вказавши, що має і патрони до неї. Свідок відмовився, вказавши, що рушниця непридатна для полювання, тоді Трутень сказав, що і йому вона не потрібна та залишив її у свідка. В подальшому, дізнавшись про вбивство ОСОБА_12 , в якого під час нападу та вбивства було викрадено рушницю «Бердана», зрозумівши, що злочин вчинив ОСОБА_10 , відразу ж повідомив про це до правоохоронних органів та видав залишену ОСОБА_23 у нього вдома рушницю та пакет з боєприпасами до мисливської зброї, дріб, порох та інші речі, які обвинувачений залишив його дружині, коли його вже не було вдома.

За даними протоколу огляду від 15.09.2016р. оглянуто та здійснено детальний опис добровільно виданих свідком ОСОБА_13 рушниці «Бердана» з зазначенням її виду та характеристик, серійного номеру, кількість та калібр виданих гільз та банок з написом «Порох охотничий».

Відповідно до висновку комплексної балістичної та товарознавчої експертизи №1889/516 від 05.12.2016р., надані на дослідження пристрої являються обрізами вогнепальної зброї: один вогнепальною зброєю обрізом одноствольної самозарядної багатозарядної гладкоствольної мисливської рушниці «МР-153», серійний номер НОМЕР_4 калібру, виготовлений саморобним способом з рушниці промислового виготовлення із внесенням змін до її конструкції, які виразилися в укорочуванні стволів до залишкової довжини 361 мм. та укорочуванні прикладу до шийки ложі. Даний обріз рушниці придатний для проведення пострілів; другий вогнепальною зброєю обрізом мисливської двоствольної гладкоствольної мисливської рушниці «Олень» серійний номер « НОМЕР_5 » - на шарнірі цівки та підствольному гаку, « НОМЕР_6 » - на важелі запираючого механізму, 32 калібру, 1958 року випуску, виготовлений саморобним способом з рушниці промислового виготовлення із внесенням змін до її конструкції, які виразилися в укорочуванні стволів до залишкової довжини 300 мм. Даний обріз придатний для проведення пострілів з верхнього ствола.
За даними довідки, виданої уповноваженою особою ДС Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області, згідно дозволу на носіння та зберігання мисливської гладкоствольної зброї ОСОБА_24 належать мисливські гладкоствольні рушниці МР-153 кл.12 № НОМЕР_1 , 2002 року виготовлення, та БЕРДАНА кл.24 № НОМЕР_2 , 1946 року виготовлення.
Отже, суд першої інстанції, проаналізувавши наведені докази, дійшов вірного висновку, що обвинувачений ОСОБА_10 вчинив умисне вбивство потерпілого ОСОБА_12 із корисливих спонукань під час нападу на нього з метою заволодіння майном потерпілого, оскільки саме належне ОСОБА_12 майно мисливська рушниця БЕРДАНА та мисливська рушниця «МР-153», з якої ОСОБА_10 виготовив обріз та передав свідкам ОСОБА_13 рушницю БЕРДАНА, свідку ОСОБА_21 обріз від мисливської рушниці «МР-153» для схову, видані останніми працівникам міліції.
При цьому в повній мірі знайшло своє підтвердження і вчинення обвинуваченим ОСОБА_10 злочину, передбаченого ст.263-1 КК України з огляду на хронологію подій. Саме 13.09.2016р. ОСОБА_10 після вбивства потерпілого і заволодіння його майном прибув до місця проживання свідка ОСОБА_14 , маючи при собі в тому числі і належну потерпілому мисливську рушницю «МР-153», при цьому мав можливість вільно пересуватися по домогосподарству, користуватися знаряддям чи інструментом, які були у володінні ОСОБА_14 .
Тому факт виявлення в гаражі домоволодіння свідка частини відпиляного прикладу та чохла для мисливської зброї судом розцінено як доказ, який «поза розумним сумнівом» доводить виготовлення обвинуваченим обрізу з мисливської рушниці, викраденої у потерпілого, саме в гаражі домоволодіння ОСОБА_14 . Окрім того, наступного дня, 14.09.16р., свідок ОСОБА_14 та обвинувачений ОСОБА_10 поїхали до ОСОБА_21 , при цьому ОСОБА_10 привіз для схову в господарстві ОСОБА_21 вже виготовлений обріз мисливської рушниці, що виключає його виготовлення деінде. Показання ж обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що він не виготовляв зазначеного обрізу, а викрав його в потерпілого ОСОБА_12 вже в такому стані, як обріз з мисливської рушниці, спростовуються показаннями свідка ОСОБА_14 та даними протоколу огляду від 16.09.2016р. про те, що свідком було виявлено в приміщенні гаража та видано працівникам міліції частини прикладу від рушниці.
Окрім того, на думку колегії суддів, судом першої інстанції вірно визнано обвинуваченого винуватим у вчиненні і злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України як придбання, зберігання та носіння при собі обрізу мисливської рушниці «Олень», яка являється вогнепальною зброєю, без передбаченого законом дозволу, оскільки саме цей обріз з мисливської рушниці був виявлений в рюкзаку наданого обвинуваченим ОСОБА_10 свідку ОСОБА_21 для схову. Ствердження ж обвинуваченого про те, що і цей обріз належав загиблому ОСОБА_12 , який також був ним викрадений в потерпілого серед інших речей, також не знайшли об`єктивного підтвердження та повністю спростовані показаннями рідних та близьких потерпілого про відсутність у загиблого такої зброї та, загалом, відсутність потреби потерпілого у такій зброї при наявності двох інших мисливських рушниць, зареєстрованих у встановленому порядку.
За таких обставин колегія суддів вважає, що досліджені судом першої інстанції докази з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення свідчать про те, що стороною обвинувачення доведено як подію кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачувався ОСОБА_10 , так і те, що зазначені злочини вчинено саме обвинуваченим.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених п.п.6,13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.1 ст.263, ч.1 ст.263-1 КК України, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та оціненими за критеріями, визначеними частиною 1 статті 94 КПК України.
Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до вимог ст.65 КК України та роз`яснень, викладених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» - суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з частиною 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, на думку колегії суддів, судом першої інстанції дотримано вказані вище норми кримінального закону.
Так, призначаючи обвинуваченому покарання за п.п.6,13 ч.2 ст.115 КК України та за сукупністю злочинів та вироків у виді довічного позбавлення волі враховано ступінь тяжкості вчинених злочинів, два з яких є особливо тяжкими, конкретні обставини справи, судом враховано, що ОСОБА_10 не висловлював жодного жалю щодо наслідків скоєного, вчинення злочину щодо особи похилого віку. Окрім того, злочини по даному кримінальному провадженню обвинуваченим вчинено в період невідбутої частини покарання за вироком Апеляційного суду Полтавської області від 23.10.2009 року, від відбування якого він був умовно-достроково звільнений 23 березня 2016 року на невідбутий строк 2 роки 22 дні, а вже 13 вересня 2016 року знову вчинив особливо тяжкі злочини проти життя та здоров`я особи, що в сукупності свідчить про виключну небезпеку особи обвинуваченого для оточуючих та суспільства.
Окрім цього, при визначенні розміру відшкодування суд першої інстанції, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вірно визначив розмір та стягнув на користь потерпілого завдану йому злочином майнову та моральну шкоду.
Не вбачає колегія суддів і істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення та які є безумовною підставою для його скасування.
Так, підстави для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді першої інстанції передбачені положеннями ст.412, 415 КПК України відсутні.

Обвинувачений ОСОБА_10 як на підставу для скасування вироку суду першої інстанції щодо нього та призначення нового судового розгляду в принесених доповненнях до апеляційної скарги зазначає порушення суддями, що входили до складу колегії суду першої інстанції таємниці нарадчої кімнати, оскільки під їх головуванням 14 та 17 липня 2017 року виносилися рішення в інших справах.

Відповідно до даних журналу судового засідання від 14.07.2017 судове засідання в даному кримінальному провадженні розпочате об 11.51 год. та о 12.17 год колегія суддів видалилася до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, після виходу з якої 17.07.2017р. з 11.25 год. по 12.25 год. проголосила судове рішення. Таким чином, час розпочатого 14.07.17р. судового засідання та його закінчення, шляхом проголошення прийнятого судового рішення 17.07.17р. не виключає участі суддів, що входили до складу колегії в інших справах, призначених до розгляду як до засідання від 14.07.17р., так і після його закінчення 17.07.17р., а тому дана обставина не свідчить про порушення суддями зі складу колегії суддів суду першої інстанції таємниці нарадчої кімнати та не є безумовною підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням наведеного, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника адвоката ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника в його інтересах адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року щодо ОСОБА_10 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, що тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4