ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/5571/18 Номер провадження 11-кп/814/690/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 жовтня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора потерпілоїОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченоїОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0001731 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 та прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 на вирок Крюківського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 25 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка та мешканка АДРЕСА_1 , громадянка України, з середньою освітою, заміжня, непрацююча, несудима,

визнана винуватою та засуджена за ч.2 ст.121 КК України на 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирішене питання про речові докази.
Згідно з вироком, ОСОБА_9 визнана винуватою у тому, що вона 08 вересня 2018 року близько 14 год., за місцем свого проживання в кімнаті АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час сварки, з мотиву помсти через раптово виниклі особисті неприязні стосунки, умисно нанесла своїй матері ОСОБА_11 удар ножем в область черева, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть потерпілої.

За змістом апеляційної скарги захисник просить скасувати вирок суду та виправдати ОСОБА_9 у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

При цьому зазначає, що суд не встановив винуватість ОСОБА_9 в інкримінованому злочині, а також мотив та мету його вчинення.

Стверджує про сварку між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , який в день вчинення злочину перебував у кімнаті разом з обвинуваченою.

Звертає увагу на показання потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 доньок ОСОБА_11 , які позитивно характеризують обвинувачену та негативно співмешканця загиблої ОСОБА_12 .

Вважає, що до ОСОБА_9 застосовувалися недозволені методи досудового розслідування.

Зазначає, що за вказаним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001175 внесені відомості за ч.2 ст.365 КК України, проте на момент ухвалення вироку доля кримінального провадження невідома.

Вважає, що обвинувачена обмовила себе під час проведення слідчого експерименту з огляду на фізичний та психологічний тиск працівників поліції та наголошує, що вона не могла тримати ніж правою рукою, оскільки є шульгою.

Зазначає, що свідок ОСОБА_12 також повідомляв, що ніж обвинувачена тримала лівою рукою, а експерт встановив, що удар потерпілій був нанесений правою рукою.

Звертає увагу, що з висновку судово-психологічної експертизи від 30 серпня 2019 року неможливо однозначно встановити відсутність психологічного впливу на обвинувачену.

Вказує про наявність суперечностей у доказах щодо ножа, який є знаряддям злочину.

Крім того, наголошує, що у висновках судових експертиз не вказано про вчинення злочину саме ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватою та засудити за ч.1 ст.115 КК України на 12 років позбавлення волі.

При цьому зазначає про наявність в обвинуваченої умислу на вбивство з огляду на спосіб та характер нанесення тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_11 ножем в область розташування життєво-важливих органів.

Просить врахувати конкретні обставини провадження та особу обвинуваченої, яка злочин вчинила у стані алкогольного сп`яніння стосовно особи похилого віку, яка до того ж пересувалась за допомогою ходунків.

Інші учасники провадження вирок не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, обвинувачену та її захисника, які заперечували винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, думку прокурора, який не підтримав свою апеляційну скаргу та вважав вирок суду законним і обґрунтованим, міркування потерпілої про те, що обвинувачена не могла вчинити злочин, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Факт настання смерті ОСОБА_11 від ножового поранення черевної порожнини та перебування в цей час на місці вчинення злочину обвинуваченої встановлений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, оціненими відповідно до ст.94 КПК України та ніким із учасників провадження не оспорюється.

Доводи сторони захисту про невинуватість ОСОБА_9 були належним чином перевірені місцевим судом та не знайшли свого підтвердження.

Як правильно встановив суд, конфлікт між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 розпочався після спільного вживання алкогольних напоїв, коли обвинувачена спочатку заснула, а потім прокинулась та помітила, що за цей час мати зі співмешканцем ОСОБА_12 допили горілку, яку вона принесла.

Під час сварки ОСОБА_9 взяла з кухонного столу ніж, спочатку приставила його до горла потерпілої, висловлюючи своє невдоволення її поведінкою, а потім цим ножем ударила в живіт ОСОБА_11 .

Такий розвиток подій підтвердив свідок ОСОБА_12 , який в судовому засіданні показав, що 08 вересня 2018 року на запрошення ОСОБА_11 прийшов до її помешкання, де в цей час також спала ОСОБА_9 .
Через деякий час після спільного вживання алкоголю з ОСОБА_11 , ОСОБА_9 прокинулася та приєдналася до них.
При цьому він та ОСОБА_9 кілька разів виходили з кімнати палити. Черговий раз він повернувся до кімнати та побачив, що обвинувачена стоїть обличчям перед ОСОБА_11 , яка сиділа у ходунках та була налякана, і тримає ніж біля її горла, тому він відштовхнув ОСОБА_9 .
Водночас свідок пояснив, що хоча і не бачив, коли саме обвинувачена ударила ножем ОСОБА_11 в живіт, але після того як ОСОБА_9 відійшла від неї, потерпіла стала дуже бліда та їй стало зле.
Показання свідка ОСОБА_12 протягом усього провадження є стабільними, логічними, послідовними, узгоджуються з даними протоколів слідчих експериментів з ним і обвинуваченою та підтверджені висновками судових експертиз (щодо тілесних ушкоджень на трупі ОСОБА_11 ) і показаннями в суді експерта ОСОБА_14 (щодо механізму нанесення удару правою рукою та положення при цьому потерпілої і особи, яка наносила удар).
При цьому суд належним чином проаналізував деякі суперечності в показаннях свідка ОСОБА_12 щодо того, в якій руці обвинуваченої був ніж, та прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_9 його тримала саме правою рукою.
Показання ОСОБА_12 спростовують доводи обвинуваченої про відсутність конфлікту з потерпілою та мотиву вчинення злочину.
Показання цього свідка отримані в судовому засіданні в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, як того вимагають приписи ст.86 КПК України. Підстав визнавати їх недопустимим доказом з огляду на вимоги ст.87 та ст.88 цього Кодексу судом не встановлено.
Узгоджуються показання ОСОБА_12 також із показаннями свідка ОСОБА_15 , яка в день вчинення злочину чула, як ОСОБА_11 по телефону просила свого співрозмовника, щоб він приїхав до неї. Через деякий час бачила ОСОБА_9 та чоловіка, які палили біля балкону.
В подальшому, в її присутності в кімнаті гуртожитку на ліжку, де сиділа ОСОБА_9 , працівники поліції під час обшуку знайшли ніж.
Доводи захисника про те, що обвинувачена обмовила себе під час проведення слідчого експерименту є непереконливими з огляду на висновки судової психологічної експертизи від 30 серпня 2019 року, проведеної під час судового розгляду провадження.
Так, обвинувачена під час слідчої дії розповідала про обставини вчинення злочину в таких подробицях, які могли бути відомі лише учаснику подій.
З мотивувальної частини висновку вбачається, що судові експерти не виявили впливу на обвинувачену (відсутні сематичні наголоси в голосі, зміни темпу або тону мови, які могли б бути підказками для підекспертної).
Водночас, у ході слідчого експерименту з обвинуваченою діагностується наявність логічної узгодженості, сюжетної збалансованості у відтворенні подій, а при наданні показань ОСОБА_9 відстоює власну стійку позицію і не погоджується частково з уточнюючими запитаннями слідчого.
Твердження захисника про те, що обвинувачена не могла тримати ніж правою рукою, оскільки є шульгою, були належним чином перевірені місцевим судом шляхом проведення комісійної судово-медичної експертизи №4.
Відповідно до висновку комісії експертів, дійсно було встановлено у ОСОБА_9 наявність захворювання суглобу, проте об`єктивних судово-медичних даних, які б свідчили про те, що обвинувачена не могла утримувати в обох руках ніж та нанести ним удари з силою, достатньою для заподіяння тілесних ушкоджень іншій особі, не виявлено. При цьому об`єм рухів у суглобах обох верхніх кінцівок задовільний, а сила рук складає 4,5 бали.
Про нещирість ОСОБА_9 свідчать і показання свідка ОСОБА_16 сусідки по гуртожитку, яка всупереч твердженням обвинуваченої пояснила, що ОСОБА_11 скаржилася саме на доньку, з якою проживала, оскільки та заперечувала проти її відносин з ОСОБА_12 , про якого потерпіла добре відзивалася, бо той їй у всьому допомагав.
Доводи захисника про те, що у висновках судових експертиз не вказано про вчинення злочину саме ОСОБА_9 суперечать приписам закону, за змістом якого (ст.101 КПК України) експерт викладає відомості про ті чи інші факти об`єктивної реальності, які він установив у процесі свого дослідження, а не повинен називати конкретне прізвище особи, яка вчинила злочин.
Спростовані в засіданні місцевого суду і доводи захисника щодо наявності суперечностей у доказах про знаряддя злочину.
Під час обшуку на ліжку під ковдрою, де сиділа обвинувачена, було виявлено ніж білого кольору із фіолетовими вставками та зображенням квітів на лезі.
Відповідно до висновку судово-медичної криміналістичної експертизи, колото-різана рана і колото-різане пошкодження одягу потерпілої могло утворитися саме від цього ножа.
Утворення рани і пошкодження від дії клинків усіх інших ножів, які були вилучені в помешканні обвинуваченої та були предметом дослідження, експерт виключає.

Обвинувачена під час слідчого експерименту пояснювала, що саме такий ніж (керамічний білий із фіолетовими квітами) вона взяла в руки та приставила до горла потерпілої.
Також колегія суддів звертає увагу, що відсутність на руках обвинуваченої слідів крові потерпілої узгоджується з висновками судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 , відповідно до якого тілесні ушкодження супроводжувалися незначною зовнішньою кровотечою і масивною внутрішньою кровотечою в черевну порожнину і за очеревинний простір внаслідок повного пересічення брижової артерії по ходу ранового каналу.
Водночас, місцевий суд обґрунтовано визнав недопустимим доказом висновок за результатами дослідження з використанням поліграфа, відповідно до якого показання ОСОБА_9 про не причетність до нанесення удару ножем своїй матері і причетність до цього ОСОБА_17 , а також про те, що вона не пам`ятає хто вдарив ножем ОСОБА_11 , є недостовірними.
Таким чином, суд першої інстанції об`єктивно з`ясував обставини вчинення злочину, які підтверджені належними і допустимими доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Показання потерпілої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 - сестер обвинуваченої, які позитивно її характеризують, а також негативно відзиваються про ОСОБА_12 , жодним чином не спростовують встановлених судом обставин та висновків суду про винуватість ОСОБА_9 , тим більше що вони не були свідками події злочину.

Твердження сторони захисту про застосування до ОСОБА_9 недозволених методів досудового розслідування перевірялося під час досудового розслідування кримінального провадження №0001175 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, а також під час службового розслідування в ГУ НП в Полтавській області та не знайшло свого підтвердження.

Постановою слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого в місті Полтаві, ОСОБА_18 від 14 вересня 2020 року провадження було закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Також колегія суддів враховує, що з метою перевірки доводів сторони захисту під час досудового розслідування проведена судово-медична експертиза №862, відповідно до якої в ході огляду ОСОБА_9 у неї ні тілесних ушкоджень, ні об`єктивного прояву їх спричинення не виявлено.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, правильно кваліфікував її дії за ч.2 ст.121 КК України та належним чином мотивував своє рішення.

Доводи прокурора про необхідність кваліфікації дій обвинуваченої за ч.1 ст.115 КК України не узгоджуються з приписами закону.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, характеризується умислом до діяння, психологічне ставлення до наслідків у вигляді смерті є необережним.
Пленуму Верховного Суду України в п.22 постанови від 07 лютого 2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи» роз`яснив, що питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема вирахувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
Місцевий суд належним чином проаналізував сукупність всіх обставин вчиненого ОСОБА_9 діяння, в тому числі врахував нанесення лише одного удару ножем, який не був заздалегідь підготовлений для вчинення злочину, умови, за яких виникла сварка та раптові неприязні відносини між обвинуваченою та потерпілою, відсутність між ними суттєвих конфліктних ситуацій раніше, обстановку, у якій відбувалася подія, поведінку обвинуваченої після вчиненого, яка висловлювала жаль, викликала швидку медичну допомогу, тощо.
Наведене свідчить про відсутність у ОСОБА_9 умислу на вбивство потерпілої, тобто, відсутні визначені законом підстави для кваліфікації її за ч.1 ст.115 КК України, про що прохав прокурор в апеляційній скарзі.
Обрана судом міра покарання відповідає вимогам ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної, обставини, що обтяжують покарання, відсутність обставин, які його пом`якшують. Призначене покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження нових злочинів, а тому підстав для його посилення, про що просить прокурор в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Отже, апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 404, 405, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Крюківського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 25 лютого 2020 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційні скарги її захисника ОСОБА_8 та прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженою, яка тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4