Житомирський апеляційний суд
Справа №274/6792/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.539 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретар ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі судове провадження №274/6792/19 за апеляційною скаргою апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
зазначеною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Свої висновки суд першої інстанції мотивував тим, що враховуючи відсутність у Конституції України та законах України у суду повноважень замінювати покарання у виді довічного позбавлення на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, хоча й застосування покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить нормам міжнародного права, однак, на даний час відсутні правові підстави для задоволення клопотання засудженого.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву про заміну йому довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання. При цьому, наголошує, що судом першої інстанції при розгляді його заяви не врахована практика Європейського суду з прав людини, та норми ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наголошує, що його захисник належно не здійснює його захист, позиція останнього протирічить його позиції. Зазначає, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі протирічить ст.ст.3, 6 Конвенції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника засудженого, який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних відстав.

Як встановлено в ході апеляційної перевірки матеріалів зазначеного провадження, адвокатом ОСОБА_7 , в порядку ст.47 КПК України, в суді першої інстанції було дотримано належних засобів захисту з метою забезпечення дотримання права та законних інтересів засудженого ОСОБА_8 . Під час судового засідання апеляційного суду захисник, навівши відповідні мотиви, підтримав апеляційні вимоги засудженого. Вище зазначене, спростовує, як безпідставні, апеляційні посилання засудженого про те, що його захисник адвокат ОСОБА_7 належно не здійснює захист.

Як вбачається з матеріалів провадження №274/6792/19, ОСОБА_8 засуджений 14 квітня 2004 року Апеляційним судом Миколаївської області за ст.ст.257; 15, 115 ч.2 п.п.6, 12, 13; 115 ч. 2 п.п.6, 12, 13; 185 ч.3; 185 ч.4; 185 ч.5; 187 ч.4; 122 ч.2; 129 ч.2; 296 ч.1; 357 ч.2, 70, 71 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.

Відповідно до ст.64 КК України, довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та у випадках, спеціально передбачених законом.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу. Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Згідно ч.3 ст.82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. У відповідності до п.п.3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч.1 ст.81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК України можуть застосуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що законодавством передбачена можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

При цьому, апеляційний суд зважає на те, що законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування. Так, ч.1 ст.87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно з ч.2 ст.87 КК України, актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Тобто, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Крім того, відповідно до висновків, які викладені в рішення Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року у справі «Пєтухов проти України» («Petukhov v. Ukraine», заява № 41216/13) про те, що існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації, ЄСПЛ дійшов висновку, що оскільки ця справа стосується питання того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру. Європейський суд з прав людини у рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року, поклав обов`язок на державу-відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади.

Разом з цим, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

Таким чином, на даний час до прийняття відповідного Закону відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого.

Крім того, апеляційний суд зважає і на правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові від 08.07.2020 (справа № 1-42/2004), у відповідності до якої - в національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону № 3477-IV.

З урахуванням вище наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки підстави для скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги засудженого, відсутні.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення на покарання у виді позбавлення волі на певний строк без змін.
Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.
Судді :