Справа №463/9041/20
Провадження №1-кс/463/5005/20
У Х В А Л А

05 жовтня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі слідчого судді - ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

скаржника - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Львові, ОСОБА_4 від 09 вересня 2020 року про відмову в визнанні потерпілим, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся із скаргою до слідчого судді про скасування постанови слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Львові, ОСОБА_4 від 09 вересня 2020 року про відмову в визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000833 від 21.07.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України. Просить скасувати вказану постанову.

Скаргу мотивує тим, що на його думку оскаржувана постанова є неналежно мотивована, вважає зо у слідчого не було жодних підстав не визнавати його потерпілим у розумінні ч.1 ст.55 КПК України, а тому скарга підлягає до задоволення.
В судовому засіданні скаржник підтримав скаргу з мотивів викладених у такій. Крім того пояснив, що він більше тридцяти років перебуває в черзі на одержання житлової площі, і завдана вказаним злочином шкода полягає в неотриманні ним квартири. Кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст.191 КК України, на його думку скоєно людьми, які отримали житло замість нього.

Слідчий в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого не є перешкодою для розгляду скарги.
Заслухавши пояснення скаржника, дослідивши матеріали скарги та долучені до неї документи, вважаю, що така не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.

Із змісту ч. 2 ст. 55 КПК України випливає, що права і обов`язки потерпілого виникають у заявника автоматично, лише у випадку подання заяви про вчинення кримінального правопорушення щодо нього.

Частина 5 ст. 55 КПК України передбачає, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

09 вересня 2020 року слідчим Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Львові, ОСОБА_5 винесено постанову про відмову у визнанні заявника ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000833 від 21.07.2020 за ч.2 ст.191 КК України.

Згідно положень ч.5 ст.40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Тобто встановлено, що слідчим розглянуто заяву ОСОБА_3 про залучення до кримінального провадження в якості потерпілого, та за результатами розгляду такої винесено оскаржувану постанову.
Частина 2 статі 191 КК України передбачає відповідальність за привласнення, розтрату або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.
Привласнення полягає у протиправному і безоплатному вилученні (утриманні, неповерненні) винним чужого майна, яке знаходилось у його правомірному володінні, з наміром в подальшому обернути його на свою користь чи користь третіх осіб. В результаті привласнення чужого майна винний починає незаконно володіти і користуватись вилученим майном, поліпшуючи безпосередньо за рахунок викраденого своє матеріальне становище.
Розтрата передбачає незаконне і безоплатне витрачання (споживання, продаж, безоплатну передачу, обмін, передачу в рахунок погашення боргу тощо) винним чужого майна, яке йому ввірене чи перебувало в його віданні. В результаті розтрати винний поліпшує майнове становище інших осіб шляхом безпосереднього споживання ними незаконно вилученого майна, позбавлення їх за рахунок витрачання такого майна певних матеріальних витрат, збільшення доходів інших осіб.
В ході досудового слідства, а також під час судового розгляду не здобуто жодного підтвердження про те, що кримінальним правопорушенням, передбаченими ч.2 ст.191 КК України, заявнику завдана шкода.

Враховуючи наведене та керуючись принципом змагальності кримінального процесу, суд дійшов висновку, що підчас судового розгляду не встановлено даних, які б давали підстави вважати, що вказаним кримінальним правопорушенням скаржнику завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. В зв`язку з чим підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись вимогами статей 55, 303, 306, 307, 309, 372 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_3 про скасування постанови слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Львові, ОСОБА_4 від 09 вересня 2020 року про відмову в визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000833 від 21.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її оголошення.
Повний текст ухвали складено та підписано 07.10.2020р.

Слідчий суддя ОСОБА_1