Справа № 243/6571/20
Провадження № 1-кп/243/780/2020
У Х В А Л А

30 вересня 2020 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов`янського міськрайонного суду Донецької області клопотання про арешт майна цивільних позивачів (потерпілих) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Слов`янського міськрайонного суду Донецької області знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000338 від 13 лютого 2020 року за ознаками складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

05.08.2020 року (до початку судового розгляду) потерпілі в зазначеному кримінальному проваджені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з цивільними позовами до ОСОБА_6 про стягнення заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди. В розумінні статей 61, 62 КПК України, потерпілі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули статусу цивільного позивача, а обвинувачений ОСОБА_6 статусу цивільного відповідача.

11.08.2020 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із заявами про забезпечення позову звернулися цивільні позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Оскільки заявниками не було зазначено жодних посилань на норми Кримінального процесуального кодексу України з метою накладення арешту майна, до заяв не надані докази факту заподіяння шкоди і розміру цієї шкоди, не зазначено майно, що належить відповідачу на праві власності та вартість такого майна, у зв`язку з цим суд виніс ухвалу від 11.08.2020 року, якою заяви цивільних позивачів визнав поданими без додержання вимог статті 171 КПК України, а тому суд дійшов до висновку про повернення заявникам та встановити строк для усунення недоліків протягом 72 годин шляхом подання клопотання про арешт майна з додержанням вимог статті 171 Кримінального процесуального кодексу України.

13.08.2020 року до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області надійшли клопотання цивільних позивачів (потерпілих) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про арешт майна обвинуваченого ОСОБА_6 . В обґрунтування своїх клопотань, які за формою та змістом є ідентичними, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просять накласти арешт на все належне ОСОБА_6 майно в забезпечення виконання в подальшому вимог цивільних позивачів (потерпілих) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за цивільним позовом в даному кримінальному провадженні.

Розгляд зазначених клопотань був відкладений, у зв`язку з неявкою в судове засідання 14.08.2020 року обвинуваченого та його захисника.

В судовому засіданні 30.09.2020 року цивільні позивачі (потерпілі) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримали зазначене клопотання.

Прокурор висловив думку щодо заявлених клопотань на розсуд суду.

Обвинувачений та його захисник, вважають дані клопотання необґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши клопотання та матеріали, якими обґрунтовуються клопотання, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до частини 2 статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини 3 статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до частини 6 статті 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до частини 8 статті 170 КПК України, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Відповідно до частини 10 статті 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до частини 11 статті 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до частини 1 статті 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Так, відповідно до частини 3 статті 171 КПК, у клопотанні цивільного позивача про арешт майна обвинуваченого повинно бути зазначено:

1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог;

2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

Згідно частини 1 статті 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 1, 5 частини 2 статті 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, правову підставу для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Частиною 5 статті 173 КПК передбачено, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає:

1) перелік майна, на яке накладено арешт;

2) підстави застосування арешту майна;

3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення;

4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно;

5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

Таким чином, вирішуючи питання щодо накладення арешту на майно, яке належить цивільному відповідачу суд бере до уваги наявність у останнього такого майна, у відношенні якого існує можливість розпорядитись ним з метою ухилення від виконання можливого судового рішення, та враховує відповідність і співмірність загального розміру позовних вимог позивачів щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, вартості належного відповідачу майна.

На думку суду цивільними позивачами (потерпілими) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у своїх клопотаннях не зазначено жодної законної підстави для накладання арешту на майно обвинуваченого. Не наведені обставини, про те що незастосування заборони або обмеження користування та розпорядження майном, призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна з боку обвинуваченого ОСОБА_6 . Взагалі не наведено та не надано жодного доказу на підтвердження того, що у ОСОБА_6 наявне будь-яке майно, що належить йому на праві власності. Крім того, заяви не містять відомостей про вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову, що позбавляє суд можливості врахувати розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

З огляду на викладене, враховуючи принцип змагальності сторін кримінального провадження, суд вважає, що цивільними позивачами не доведено обґрунтованість накладення арешту на майно обвинуваченого, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а тому суд відмовляє у задоволенні клопотань про накладення арешту.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170 173, 350, 372, 376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволені клопотань цивільних позивачів (потерпілих) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про арешт майна ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

Відмова в задоволенні клопотання не перешкоджає його повторному заявленню з інших підстав.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1