Номер провадження:1-кс/521/116/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року м. Одеса
Слідчий суддя Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , секретар ОСОБА_2 , за участю власника майна ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за №0004590 від 24.07.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного суду м. Одеси надійшло клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за №0004590 від 24.07.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України.

ОСОБА_3 у судовому засіданні просила клопотання задовольнити та скасувати арешт.
Слідчий або прокурор у судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили.
Вивчивши матеріали справи, вислухавши думку учасників судового провадження, слідчий суддя вважає, що в задоволенні клопотання необхідно відмовити з наступних підстав.
Як вбачається, з клопотання, ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 04.09.2015 року було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 з забороною розпорядження та користування майном.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22.05.2019 року ухвала слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 04.09.2015 року скасована та постановлена нова ухвала, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 шляхом заборони розпорядження майном.
Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 04.09.2015 року та ували Одеського апеляційного суду від 22.05.2019 року вбачається, що вищезазначена квартира є речовим доказом за кримінальним провадженням, а саме предметом злочину.
Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Необхідно зазначити, що скасування арешту майна з предмету злочину за кримінальним провадженням може негативно відобразитися на здійсненні досудового розслідування так як у разі скасування арешту з майна, вказане майно може бути відчужене.
ОСОБА_3 у своєму клопотанні вказує, що метою накладення арешту на майно є ризик відчуження цього майна протягом триваючого кримінального провадження або розгляду в суді цивільної справи щодо цього майна.
Слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що мета накладення арешту на майно для забезпечення розгляду в суді цивільної справи щодо цього майна у кримінальному процесуальному законі відсутня.
При цьому, посилання ОСОБА_3 на те, що арешт майна чини їй перешкоди в отриманні свідоцтва про право на спадщину не відповідає завданню кримінального провадження, що передбачено ст. 2 КПК України.
Необхідно зазначити, що завданням арешту майна у кримінальному провадженні є не те, щоб на час накладення арешту на майно особа змогла реалізувати свої права, а саме право на спадщину тощо, або вирішити питання щодо права власності на це майно в порядку цивільного судочинства, а те, щоб на час кримінального провадження забезпечити кримінальне провадження від запобігання можливості, в даному випадку, відчуження предмета злочину, який є речовим доказом.
У ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

При цьому, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні ч.1 ст. 1 Першого Протоколу до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Також, у Рішенні ЄСПЛ «Серявін проти України» зазначено, що вимога законності, яка випливає з «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права.

Необхідно зазначити, що у Рішенні «Серявін проти України», ЄСПЛ розглянув справу у якій йшлося про втручання органів державної влади у володіння майном особи, тому слідчий суддя вважає, що вказане рішення певним чином відображає природу правовідносин, які склалися у цій справі.

Як вже було зазначено вище, положення КПК України, зокрема ст. 170 КПК України, передбачають накладення арешту на майно та ч.2 ст. 170 КПК України передбачає мету накладення арешту.

Як вбачається з ухвали Одеського апеляційного суду від 22.05.2019 року, арешт було накладено з метою збереження речових доказів.

Щодо дотримання принципу верховенства права, то відповідно до ч.1 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Також, відповідно до ч.2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що законність вказаного рішення була перевірена державними органами, зокрема Одеським апеляційним судом, з чого вбачається, що втручання не було свавільним.

Щодо забезпечення «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, то в даному випадку інтереси суспільства щодо здійснення досудового розслідування, перевагає вимозі захисту основоположних прав конкретної особи в частині мирного володіння майном фізичної або юридичної особи, так як вказане майно є речовим доказом за кримінальним провадженням.

Слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що з викладеного вбачається, що, в даному випадку, втручання органів влади у захищене право не суперечить загальній нормі, зазначеній у ст. 1 Першого Протоколу від 20.03.1952 року до «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод».

Відповідно до абзацу 2 ч.1 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю або частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права власника майна та у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна в об`ємі, в якому він накладений, не відпала потреба.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 174 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за №0004590 від 24.07.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України відмовити.
Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1