Справа № 570/4875/19
номер провадження 1-кп/570/311/2019
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2019 року м. Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді ОСОБА_1
при секретарі судового засідання ОСОБА_2
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000159 про обвинувачення
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Радивилів Рівненсьської області, громадянина України, який має базову загальну середню освіту, неодружений, непрацюючий, який є раніше не судимий, проживає по АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 16 травня 2019 року близько 19 години 00 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в житловому будинку за місцем проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , застосовуючи фізичну силу, з метою спричинення тілесних ушкоджень, вдарив свого батька ОСОБА_7 кулаком правої руки в ділянку голови останнього, після чого, коли останній впав на підлогу, наніс ще близько п`яти-семи ударів лівою ногою в область обличчя, грудної клітки, в результаті чого ОСОБА_7 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження та легкі тілесні ушкодження.
Потерпіла ОСОБА_8 подала до суду заяву про розгляд кримінального провадження без її участі. Вказала, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має. Щодо призначення покарання поклалася на розсуд суду.
Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_5 вину в умисному заподіянні середньої тяжкості тілесних ушкоджень своєму батьку ОСОБА_7 визнав повністю і суду показав, що він 16 травня 2019 року близько 19 години 00 хвилин, в житловому будинку за місцем проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , застосовуючи фізичну силу, з метою спричинення тілесних ушкоджень, вдарив свого батька ОСОБА_7 кулаком правої руки в ділянку голови, після чого той впав на підлогу, тоді він наніс ще близько п`яти-семи ударів лівою ногою в обличчя та у грудну клітку потерпілого.
Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, беручи до уваги, що прокурор та потерпілий також не оспорювали фактичні обставини провадження під час досудового слідства, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши підсудному положення ч.3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються, та обмежив судове слідство дослідженням даних, які характеризують особу підсудного.
Враховуючи викладене, суд, допитавши підсудного, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
Суд погоджується з кваліфікацією прокурором дій ОСОБА_5 , які полягали в умисному заподіянні середньої тяжкості тілесних ушкоджень, за ч. 1 ст. 122 КК України.
При призначенні покарання суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 сприяв розслідуванню та судовому розгляду справи. Як пом`якшуючі покарання обставини суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю та розслідуванню злочину. Обставиною, яка обтяжує покарання, судом встановлено вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Також суд бере до уваги при призначенні покарання висновок органу пробації, в якому зазначено, що враховуючи характеристику особистості ОСОБА_5 , його спосіб життя, а також високу ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, виправлення ОСОБА_5 без позбавлення волі або обмеження волі може становити небезпеку для окремих осіб та суспільства вцілому.
На підставі викладеного, з урахуванням наявності обставин, які пом`якшують покарання, а також обставин, які обтяжують покарання, суд дійшов висновку, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження нових кримінальних правопорушень, вчинених обвинуваченим, є покарання у виді обмеження волі, оскільки більш м`яке покарання у виді виправних робіт, передбачене санкцією статті і просила призначити захисник, не може бути призначене обвинуваченом, оскільки він ніде не працює.
В даному кримінальному провадженні подано два цивільні позови прокурором Радивилівського відділу Дубенської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Радивилівської районної ради Рівненської області та в інтересах Комунального некомерційного підприємства "Радивилівська районна лікарня" Радивилівської районної ради Рівненської області, а також в інтересах держави в особі Рівненської міської ради та в особі Комунального некомерційного підприємства "Центральна міська лікарня" Рівненської міської ради до обвинуваченого ОСОБА_5 про відшкодування витрат за перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні. Обвинувачений ОСОБА_5 два вищезазначені позови не визнав. Заперечуючи проти задоволення позовів пояснив суду, що його батько після нанесення йому тілесних ушкоджень дійсно знаходився на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Радивилівська районна лікарня» Радивилівської районної ради Рівненської області та в Комунальному некомерційному підприємстві «Центральна міська лікарня» Рівненської міської ради. Через деякий час він помер. Однак обвинувачений ОСОБА_5 стверджує, що смерть потерпілого наступила внаслідок неналежного виконання професійних обов`язків медичними працівниками. Вказав, що по даному факту відкрито кримінальне провадження. Тому він просить відмовити у задоволенні вказаного позову, оскільки на даний час не можна стверджувати, що витрати за заявленою у позовах сумою, понесені на лікування потерпілого, є саме заподіяною шкодою в результаті вчинення ним злочину.
Верховний Суд наголосив, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт третій частини другої статті 129 Конституції України).
Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява №61517/00, п. 27).
Пункт третій частини першої статті 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Тому необхідно з`ясувати, що мається на увазі під «виключним випадком», і чи є таким випадком ситуація в конкретній справі.
Насамперед, випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави». «Інтереси держави» охоплюють широке й водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо в сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значимих інтересів там, де це дійсно потрібно.
У рекомендаціях Парламентської асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 р. № 1604 «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, аби повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
Аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише в двох «виключних» випадках:
якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;
у разі відсутності такого органу.
Важливим аспектом набуття права на звернення є наступне. Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою в цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. В кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду й замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Більше того, саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. В такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарного стягнення на державного службовця, який займає посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).
Зазначене вище узгоджується з усталеними правовими позиціями Верховного Суду, висловленими у ряді постанов за всіма видами судочинства (зокрема рішення ЄДРСР № 84813736, № 76609979, № 76701362).
Одночасно Верховний Суд наголошує, що обставини дотримання прокурором встановленої частинами 3, 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури, яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до приписів ЦПК України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час відповідний уповноважений орган держави (за його наявності), виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з метою захисту інтересів держави.
Верховний Суд наголошує про відсутність у даному випадку законних підстав для представництва інтересів держави, що свідчить про заявлення позову особою, яка не має процесуальної дієздатності та є підставою для залишення позову без розгляду відповідно до пункту 1 частини 1 статті 257 ЦПК України.
Оскільки за даними позовних заяв та Статуту Комунальне некомерційне підприємство «Центральна міська лікарня» Рівненської міської ради та Комунальне некомерційне підприємство "Радивилівська районна лікарня" Радивилівської районної ради Рівненської області, є закладами охорони здоров`я, засновником і власником якого є територіальна громада міста Рівного в особі Рівненської міської ради та Радивилівського району в особі Радивилівської районної ради Рівненської області, а даних про фінансування вказаного закладу з державного бюджету прокурором у судовому засіданні не наведено, суд не вбачає необхідності захисту інтересів держави в межах поданого прокурором позову про відшкодування витрат потерпілого в порядку ст. 1206 ЦК України.
Відповідно, прокурором не підтверджено у такому випадку і права на звернення з вказаним позовом, оскільки не підтверджено ані інтересів держави у даному випадку, ані виключності даного випадку.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.368, 370, 374 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, та призначити покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

У відповідності до ч. 1 ст. 57 КВК України засуджений ОСОБА_5 підлягає направленню до місця відбування покарання - виправного центру самостійно за рахунок держави.

Згідно з ч. 1 ст. 58 КВК України строк покарання засудженому ОСОБА_5 обчислювати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

Цивільний позов, поданий прокурором Радивилівського відділу Дубенської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Радивилівської районної ради Рівненської області та в інтересах Комунального некомерційного підприємства "Радивилівська районна лікарня" Радивилівської районної ради Рівненської області, до обвинуваченого ОСОБА_5 про відшкодування витрат за перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні залишити без розгляду.
Цивільний позов, поданий прокурором Радивилівського відділу Дубенської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Рівненської міської ради та в особі Комунального некомерційного підприємства "Центральна міська лікарня" Рівненської міської ради до обвинуваченого ОСОБА_5 про відшкодування витрат за перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні залишити без розгляду.
Вирок може бути оскаржений до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Обмеження права оскарження даного вироку визначені ч.2 ст.394 Кримінального процесуального кодексу України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1