КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,
перекладача ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0008471 за апеляційними скаргами прокурора у провадженні та захисника ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 грудня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 грудня 2019 року, з підготовчого судового засідання, повернуто прокурору обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0008471 по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Також цією ухвалою обвинуваченій ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду з 22 год. до 6 год. наступної доби, строком на 60 днів, тобто до 24 лютого 2020 року, а обвинуваченому ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 24 лютого 2020 року включно, та визначено заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 168 160 грн.

Повертаючи обвинувальний акт прокурору, своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що у підготовчому судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 по національності є чеченцем, ________________________________________________________
Справа №11-кп/824/1342/2020 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_1
громадянином іншої держави, і як пояснив у цьому засіданні захисник, ОСОБА_9 не розуміє ані українську, ані російську мову, однак обвинувальний акт не перекладений на мову, яка є зрозумілою для ОСОБА_9 , а саме чеченську, що порушує його право на належний захист від пред`явленого звинувачення та роз`яснення обвинуваченому його суті.
Крім того, суду надано ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2018 року, відповідно до якої прокурору в іншій справі відносно ОСОБА_9 вже повертався обвинувальний акт саме з підстав, що останній не володіє ані українською, ані російською мовами та обвинувальний акт необхідно перевести на мову, яка є для нього зрозуміла чеченську, і відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2018 року ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2018 року залишена без змін.
На думку суду, вищенаведені обставини суттєво порушують право ОСОБА_9 на захист та можливість обрати відповідні засоби захисту від пред`явленого йому звинувачення, що свідчить про порушення вимог кримінального процесуального кодексу України, а тому суд прийшов до висновку про необхідність повернення, на підставі ч. 3 ст. 314 КПК України, обвинувального акта прокурору, як такого, що не відповідає вимогам закону.

Стосовно обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 строком на 60 днів, тобто до 24.02.2020 року включно, суд зазначив, що наявні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляду на специфіку кримінального правопорушення, тяжкість покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винним у вчиненому кримінальному правопорушенні, а також на конкретні обставини кримінального провадження, його особу та схильність до скоєння нових кримінальних правопорушень, оскільки він є судимим за корисливі злочини.

Враховуючи наведене, суд на даному етапі розгляду обвинувального акта, прийшов до висновку про задоволення клопотання прокурора про обрання ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки не зникли ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, прокурор у провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27.12.2019 року про повернення прокурору обвинувального акта стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_7 скасувати, у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що не погоджується з твердженнями суду про невідповідність вимогам КПК України обвинувального акта, викладеного російською мовою для вручення обвинуваченому ОСОБА_9 , та необхідність його перекладу на чеченську мову, оскільки в матеріалах кримінального провадження є ряд доказів, які підтверджують факт достатнього, для розуміння суті пред`явленого обвинувачення, володіння російською мовою обвинуваченим ОСОБА_9 .
Як зазначає апелянт, ОСОБА_9 є громадянином Російської Федерації, а у відповідності до ст. 13 Закону «О гражданстве Российской Федерации» обов`язковою підставою для отримання громадянства РФ є володіння російською мовою. Крім цього, ОСОБА_9 неодноразово судимий районними судами м. Києва та давав показання у тих справах російською мовою, та вироки викладені саме російською мовою, що не викликало необхідності для ОСОБА_9 у залученні перекладача з чеченської мови.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати вказану ухвалу в частині обрання ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 24.02.2020 року включно, та обрати ОСОБА_9 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, або зменшити розмір визначеної застави.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, адвокат ОСОБА_6 зазначає, що надані до суду матеріали клопотання про обрання запобіжного заходу не перекладені на мову, яку розуміє обвинувачений ОСОБА_9 , незважаючи на наявність судових рішень, які підтверджують те, що ОСОБА_9 не володіє українською мовою та потребує перекладача з української на чеченську мову.
Крім цього, апелянт зазначає, що при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не була розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів та не встановлено підстав вважати, що менш суворі запобіжні заходи не можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і належної поведінки. Зокрема, судом не проведено аналіз ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, з урахуванням особливостей даного кримінального провадження та особи обвинуваченого, виходячи з яких, на його думку, до ОСОБА_9 цілком можливо застосувати домашній арешт або особисте зобов`язання, а стосовно визначеного розміру застави, а саме 80 мінімальних заробітних плат, то дана сума є непомірно великою для обвинуваченого ОСОБА_9 .
Також зазначає, що ОСОБА_9 було затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КПК України, однак досі досудовим слідством не доведено причетність ОСОБА_9 до вчинення вказаного злочину.
Окрім того, при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_9 , судом не взято до уваги, що ОСОБА_9 вважається особою, яка раніше не судима, має постійне місце проживання, злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 , не є злочином проти життя та здоров`я, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 .
Водночас, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 прокурором не доведено існування жодного ризику, передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України.
Стосовно зазначеного в ухвалі суду першої інстанції про те, що ОСОБА_9 , у разі не обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, буде здійснювати тиск на іншого підозрюваного чи свідка, то дане твердження не відповідає дійсності, оскільки на момент винесення ухвали потерпілий та свідок вже надали показання, якими повністю проінформували слідство про наявну інформацію з приводу вчинення злочину.

На апеляційний розгляд поданих апеляційних скарг була забезпечена доставка з ДУ "Київське СІЗО" обвинуваченого ОСОБА_9 та залучений перекладач ОСОБА_8 для здійснення перекладу з української мови, якою здійснюється судочинство, на російську мову, оскільки ОСОБА_9 є громадянином Російської Федерації.

Проте, при встановленні судом анкетних даних доставленої особи з проханням назвати прізвище, ім`я та по батькові, що було висловлено на українській мові та було перекладено на російську мову, дана особа, що була доставлена конвойною службою, як обвинувачений ОСОБА_9 , став надавати відповіді незрозумілою для перекладача та інших учасників процесу мовою, внаслідок чого присутність даної невідомої особи під час апеляційного розгляду судом була визнана недоцільною.

Під час апеляційного розгляду прокурор заявив клопотання про продовження дії запобіжних заходів ОСОБА_9 у виді тримання під вартою на строк 60 днів та ОСОБА_7 у виді домашнього арешту на строк 60 днів.

Необхідність продовження обраних ОСОБА_7 та ОСОБА_9 вищевказаних запобіжних заходів обґрунтовує продовженням існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зважаючи на специфіку кримінального правопорушення, тяжкість покарання, яке загрожує кожному з них у разі визнання винними у вчиненому кримінальному правопорушенні, особу кожного з обвинувачених і, зокрема щодо ОСОБА_9 - його схильність до скоєння нових кримінальних правопорушень, оскільки він є судимим за корисливі злочини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, подану прокурором, заперечував проти апеляційної скарги сторони захисту, і підтримав клопотання про продовження строку дії запобіжних заходів, обраних кожному з обвинувачених, а також протилежну позицію захисника ОСОБА_6 , який, підтримуючи подану ним апеляційну скаргу, заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, та клопотання прокурора про продовження ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, пояснення обвинуваченої ОСОБА_13 , яка поклалась на розсуд суду у вирішенні поданих апеляційних скарг і не заперечувала проти клопотання прокурора про продовження строку дії застосованого до неї запобіжного заходу у виді домашнього арешту, але просила не застосовувати цілодобовий домашній арешт, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Вичерпні вимоги до обвинувального акта викладені в ст. 291 КПК України.
Так, пунктами 1 9 частини 2 статті 291 КПК України визначено перелік відомостей, які має містити обвинувальний акт. Зокрема, обвинувальний акт обов`язково повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, до Дніпровського районного суду м. Києва був переданий обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0008471 по обвинуваченню ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, складений старшим слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_14 20 грудня 2019 року та цього ж дня затверджений прокурором Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_15 , з реєстром матеріалів досудового розслідування, в т.ч. і в перекладі на російську мову.

З даного обвинувального акта стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_16 вбачається, що в ньому зазначені всі відомості, про які йдеться в ч. 2 ст. 291 КПК України, тобто цей процесуальний документ за формою та змістом повністю відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства, як містить такі відомості і відповідає вимогам КПК України і обвинувальний акт, що перекладений на російську мову для вручення обвинуваченому ОСОБА_9 .

Приймаючи рішення про повернення обвинувального акта прокурору, суд першої інстанції в ухвалі послався на ненадання обвинувального акта в перекладі на чеченську мову, якою володіє ОСОБА_9 , являючись громадянином Російської Федерації та будучи по національності чеченцем, що порушує його право на належний захист від пред`явленого звинувачення та роз`яснення обвинуваченому його суті, і свідчить про недотримання вимог кримінального процесуального кодексу України, зокрема ст. 29, 42 КПК України.

Проте, зазначений висновок суду першої інстанції суперечить матеріалам кримінального провадження та є необґрунтованим.

Дійсно, відповідно до ст. 29 КПК України, особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно п. 18 ч. 3 ст. 42 КПК України, підозрюваний, обвинувачений має право користуватися рідною мовою, отримувати копії процесуальних документів рідною або іншою мовою, якою він володіє, та в разі необхідності користуватися послугами перекладача за рахунок держави.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_9 є громадянином Російської Федерації, та йому в присутності перекладача ОСОБА_17 , яка здійснювала переклад на російську мову, був вручений обвинувальний акт в перекладі на російську мову.

При цьому, згідно розписки, ОСОБА_9 здійснив власноручне написання саме українською мовою свого прізвища та ініціалів про отримання копії обвинувального акта в перекладі на російську мову, не висловлюючи жодних зауважень з приводу того, що він не володіє цією мовою, та не зазначаючи про потребу в послугах перекладача на чеченську мову (а.п. 35), що аналогічним чином стосується і отримання ним пам`ятки про права та обов`язки обвинуваченого, наданої в суді першої інстанції (а.п. 59).

Також з наданих прокурором під час підготовчого судового засідання документів слідує, що обвинувачений ОСОБА_9 проживає в Україні щонайменше з 1999 року, про що свідчить те, що ОСОБА_9 був засуджений вироком Харківського районного суду м. Києва від 13.12.1999 року за ст. 17, ч. 3 ст. 140 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі та 19.02.2003 року був звільнений з виправної колонії по відбуттю строку покарання; 23.09.2005 року ОСОБА_9 був засуджений вироком Печерського районного суду м. Києва за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 162, ст. 70 КК України на 5 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки; 05.07.2011 року ОСОБА_9 був засуджений вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України на 5 років 2 місяці позбавлення волі, та в даних провадженнях, як зазначено в ухвалі Кропивницького апеляційного суду від 19.02.2019 року, ОСОБА_9 давав показання на російській мові, якою викладені і вказані вироки, та послугами перекладача ні на російську, ні на чеченську мову навіть не користувався, а також ОСОБА_9 з 2015 року перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_12 (дошлюбне прізвище ОСОБА_18 ) та від шлюбу має доньку ОСОБА_11 , 03.09.2015 року.

Отже, зазначені обставини свідчать про те, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_9 , який проживає в м. Києві та щонайменше з 1999 року в Україні, володіє російською мовою, яка є його рідною мовою та міжнаціональною мовою спілкування, на рівні, який достатній для розуміння суті обвинувачення та участі в судовому розгляді і дачі показань, та має бути забезпечений перекладачем виключно на російську мову.

Між тим, суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув, а побудував своєї висновки про необхідність перекладу обвинувального акта на чеченську мову виключно на підставі пояснень захисника ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_9 не володіє ані українською, ані російською мовою, які нічим не підтверджені, а є голослівними.

За викладеним вище, колегія суддів вважає висновки суду щодо наявності підстав для повернення обвинувального акта прокурору через те, що обвинувальний акт не був перекладений на чеченську мову, необґрунтованими та передчасними.

Тому доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставності повернення обвинувального акта судом першої інстанції є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 27 грудня 2019 року про повернення прокурору обвинувального акта стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , як така, що постановлена з порушенням вимог кримінального процесуального закону, - скасуванню з призначенням нового розгляду обвинувального акта в даному кримінальному провадженні у суді першої інстанції.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 , щодо обрання обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів та з визначенням застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 168 160 грн., колегія суддів погоджується з висновками суду в цій частині, зважаючи на наступне.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи, що обвинуваченому ОСОБА_9 інкриміновано вчинення тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років, конкретні обставини провадження та особу ОСОБА_9 , який є судимим за корисливі злочини, а також, приймаючи до уваги існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, переховуватися від суду або перешкоджати правосуддю іншим чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника про недоречність тримання ОСОБА_9 під вартою, з огляду на те, що досі досудовим слідством не доведена його причетність до вчинення злочину і жоден з наведених стороною обвинувачення ризиків не доведений, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції в даному випадку прийняв рішення про обрання запобіжного заходу ОСОБА_9 на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою на даній стадії процесу, при цьому врахував дані про особу обвинуваченого, тяжкість злочину та конкретні обставини провадження, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення. Зокрема, наявні в матеріалах кримінального провадження докази та обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_9 може вчинити інше кримінальне провадження та переховуватися від суду, тобто заявлені у клопотанні прокурора та встановлені судом ризики є реальними, у зв`язку з цим суд дійшов обґрунтованого висновку, що більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти зазначеним ризикам.

Крім того, характер висунутого ОСОБА_9 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, переконливо доводить, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченого.

Враховуючи наведене, підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про скасування ухвали суду в частині обрання ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає. Також, оскільки розмір застави визначений судом першої інстанції з урахуванням вимог ст. 182 КПК України, не знаходить колегія суддів і підстав для зменшення обвинуваченому ОСОБА_9 її розміру.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження дії запобіжних заходів ОСОБА_9 у виді тримання під вартою на строк 60 днів та ОСОБА_7 у виді домашнього арешту на строк 60 днів, колегія суддів, враховуючи обставини, які були підставою для обрання кожному з обвинувачених відповідного запобіжного заходу, і зокрема те, що обвинуваченим інкриміновано вчинення тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 6 років, конкретні обставини провадження та особу кожного з обвинувачених, а щодо ОСОБА_9 також і те, що він є схильним до вчинення злочинів, оскільки судимий за корисливі злочини, та з урахуванням того, що в матеріалах провадження містяться достатні дані, які свідчать про наявність ризиків, які виправдовують тримання ОСОБА_9 під вартою, приходить до висновку, що ОСОБА_9 може переховуватися від суду, вчинити інші злочини та перешкоджати правосуддю іншим чином, що вказує на необхідність у продовженні раніше обраного щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а щодо ОСОБА_7 про продовження запобіжного заходу у виді домашнього арешту, зважаючи на продовження існування ризику можливості її переховування від суду через тяжкість покарання, що їй загрожує у разі визнання винуватою у вчиненні інкримінованого злочину.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слід продовжити дію запобіжних заходів - ОСОБА_9 у виді тримання під вартою, а ОСОБА_7 у виді домашнього арешту, кожен на строк 60 днів, тобто до 19 квітня 2020 року включно, задовольнивши клопотання прокурора.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 331, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у провадженні задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27 грудня 2019 року, якою повернуто прокурору обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0008471 по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжних заходів ОСОБА_9 та ОСОБА_7 задовольнити.

Продовжити ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 19 квітня 2020 року включно.

Продовжити ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту, заборонивши їй залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду з 22 год. до 6 год. наступної доби, строком на 60 днів, тобто до 19 квітня 2020 року включно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

__________________ ____________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3