Номер провадження: 11-сс/813/2042/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника власника майна ПП «Кайман-К», ТОВ «Провінція», ФОП ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представників власників майна: керівника ПП «Кайман-К» - ОСОБА_9 , керівника ТОВ «Провінція» - ОСОБА_10 , ФОП ОСОБА_7 в особі ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2019 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000989, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.10.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 240 КК України,-

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2019 року задоволено клопотання старшого слідчого відділу ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному проваджені №0000989, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.10.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 240 КК України та накладено арешт на майно, вилучене 19.11.2019 року в ході проведення огляду території кар`єру, розташованого на земельних ділянках, в тому числі на спецтехніку та транспортні засоби.

Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді,представники власників майна представників власників майна: керівника ПП «Кайман-К» - ОСОБА_9 , керівника ТОВ «Провінція» - ОСОБА_10 , ФОП ОСОБА_7 в особі ОСОБА_7 подали на вищевказану ухвалу апеляційну скаргу, оскільки вважають її незаконною та необґрунтованою. Просять ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову якою відмовити у задоволені клопотання слідчого в частині накладення арешту на спецтехніку та транспортні засоби, що належить ПП «Кайман-К», ТОВ «Провінція» та ФОП ОСОБА_7 .

Вважають арешт майна необґрунтованим, оскільки власникам майна не повідомлялось про підозру у даному кримінальному проваджені та твердження про незаконність видобутку корисних копалин є безпідставними. Вказують, що підстави для накладення арешту відсутні, оскільки ст. 240 КК України, передбачає кримінальну відповідальність за порушення встановлених правил охорони надр за обов`язкової умови, що таке порушення створило небезпеку для життя, здоров`я людей чи довкілля. Зазначають, що видобуток піску у кар`єрі здійснюється на підставі відповідного дозволу та в його межах.

Щодо строку на апеляційне оскарження.
Відповідно до вимог ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Як убачається з матеріалів провадження, ухвала слідчого судді постановлена 22.11.2019 року без виклику особи, яка її оскаржує. В апеляційних скаргах зазначено, що власники майна дізналися про оскаржувану ухвалу про арешт майна лише 29.11.2019 року з Єдиного державного реєстру судових рішень лише після того, як слідчим було повідомлено про те, що слідчим суддею накладено арешт на майно. Крім того, в матеріалах провадження наявна розписка директора ПП «Кайман-К» ОСОБА_9 про отримання ним копії оскаржуваної ухвали 04.12.2019 року. Апеляційні скарги подано 05.12.219 року. Враховуючи, що в матеріалах відсутні дані, які б спростовували зазначені апелянтами обставини щодо строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги подано в межах строку, передбаченого положеннями ст. 395 КПК України, в зв`язку з чим колегія суддів вважає, що апеляційні скарги подані вчасно, тому немає необхідності в поновленні такого строку.

Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, представника власників арештованого майна, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити оскаржувану ухвалу без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

І. Щодо допущення слідчим суддею істотних порушень норм КПК України.
Відповідно до п. 4 та п. 5 ч. 5 ст. 173 КПК України передбачено, що у своїй ухвалі про накладення арешту на майно слідчий суддя зазначає, крім іншого, також заборону розпоряджатися або користуватися майном у разі її передбачення та вказівку на таке майно, а також порядок виконання ухвали.

Як убачається зі змісту резолютивної частини ухвали, слідчий суддя вищевказаної вимоги кримінального процесуального закону не дотримався та не зазначив конкретний спосіб виконання ухвали про накладення арешту та спосіб обтяження майна, допустивши таким чином істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що завадило йому прийняти законне та обґрунтоване рішення та є безумовною підставою для скасування такої ухвали.

ІІ. Щодо невідповідності клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК України.
Відповідно до матеріалів провадження, під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000989, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.10.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 240 КК України, органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_7 , перебуваючи в змові з ОСОБА_12 та невстановленими особами, на околиці м. Біляївка на земельних ділянках, де знаходиться піщаний кар`єр, налагодив незаконний видобуток корисних копалин місцевого значення, а саме піску, із застосуванням сучасної техніки. Також додатково встановлено, що на теперішній час ПП «Кайман-К» має спеціальний дозвіл на видобування корисних копалин (промислова розробка родовищ) №6292 від 08.11.2018 року, дійсний до 08.11.2038 року, але веде видобуток корисних копалин поза межами, які в ньому визначені.

В клопотанні слідчий, як на підставу накладення арешту на майно послався на те, що вилучені речі та документи мають суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, з метою схоронності виявлених та вилучених в ході обшуку речей та документів, які можуть мати значення по даному кримінальному провадженню, виявлення, фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, на обгрунтування доводів клопотання, слідчим було долучено протокол огляду від 19.11.2019 року, на підставі якого нібито було виявлено та вилучено майно та на який слідчий посилається на як на доказ причетності ПП «Кайман-К» та ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 240 КК України і як пояснив в апеляційному суді прокурор, саме зазначеним документом підтверджений факт скоєння правопорушення.

Водночас, викладені у протоколі дані огляду є незрозумілим для колегії суддів через неякісно виготовлену копію та незрозумілість шрифту правопису кульковою ручкою, що фактично унеможливлює можливість його прочитання та встановлення зазначених в ньому обставин.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що зазначений протокол був у розпорядженні слідчого судді та слугував підтвердженням факту причетності певних осіб до правопорушення.

В судовому засідання представник власників майна зазначив, що огляд проведено без участі відповідних представників Держгеокадастру і тому незрозумілим є той факт, яким саме шляхом було встановлено межі певних земельних ділянок.

Прокурор на спростування зазначених доводів посилався на перевірку цих обставин безпосередньо слідчим за допомогою відповідної телефонної програми.

Під час апеляційного розгляду прокурором зазначено, що екскаватор марки «HYNDAI», на який було накладено арешт не мав необхідних документів, оскільки був нерозмитнений. Однак, на думку колегії суддів, таке твердження прокурора не має відношення до злочину, за яким внесено відомості у даному кримінальному провадженні.

Крім того, щодо наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 240 КК України, апеляційний суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КК України кримінальна відповідальність передбачена за порушення встановлених правил охорони надр, якщо це створило небезпеку для життя, здоров`я людей чи довкілля.

Як убачається з матеріалів провадження проведеним 19.11.2019 року оглядом та іншими матеріалами, які долучені до клопотання не встановлено, що діяльність ПП «Кайман-К» по видобутку піску, яка здійснюється на законних підставах - спеціального дозволу, створило небезпеку для життя, здоров`я людей чи довкілля. При цьому, органом досудового розслідування не наведено відповідних доказів, які б свідчили про наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 240 КК України.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд констатує той факт, що слідчим до клопотання не надано достатніх та належних матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

З тексту оскаржуваної ухвали убачається, що приймаючи рішення за результатами розгляду клопотання, слідчий суддя обмежився лише перерахуванням встановлених під час досудового розслідування даних, які викладені у клопотанні слідчого та положень вимог кримінального процесуального закону, які є підставою для прийняття рішення про накладення арешту на майно, та не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України і не надав відповідної правової оцінки клопотанню слідчого, оскільки воно не містить належного обґрунтування мети та підстави накладення арешту на зазначене у клопотанні майно.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що клопотання слідчого не відповідає вимогам ст.171 КПК України, на що слідчий суддя не звернув уваги та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно яких встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, своєю ухвалою повинен був повернути клопотання прокурору для усунення недоліків, в зв`язку з чим постановлена слідчим суддею ухвала не містить належного обґрунтування прийнятого ним рішення, що вказує на допущення слідчим суддею істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та вказує на необхідність скасування ухвали.

Висновки апеляційного суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді незаконною та невмотивованою, та приходить до висновку про те, що при розгляді клопотання та постановленні ухвали були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які унеможливлювали прийняття законного та обґрунтованого рішення, які у відповідності до вимог ст. 409 та 412 КПК України є підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Крім того, встановлені апеляційним судом обставини вказують на невідповідність клопотання слідчого вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України.

Частина 3 статті 172 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання слідчого прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст.ст. 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу представників власників майна: керівника ПП «Кайман-К» - ОСОБА_9 , керівника ТОВ «Провінція» - ОСОБА_10 , ФОП ОСОБА_7 в особі ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 22.11.2019 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000989, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.10.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 240 КК України - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого відділу ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному проваджені №0000989, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.10.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 240 КК України, повернути прокурору процесуальному керівнику у даному кримінальному провадженні для усунення недоліків клопотання протягом 72 годин з моменту отримання прокурором копії ухвали апеляційного суду.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4