Справа № 299/3520/17
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.03.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження №11-кп/4806/74/20 за апеляційною скаргою начальника Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29. 12. 2017.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Тур`я Ремета, Перечинського району, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, з середньо-спеціальною освітою, не працюючий, одружений, що має на утриманні одну малолітню дитину, не судимий, засуджений:

- за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 03 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 01 (одного) року іспитового строку не вчинить новий злочин та виконає покладені на нього судом обов"язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти Виноградівський районний відділ з питань пробації Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтись для реєстрації до Виноградівського районного відділу з питань пробації Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України.

Речовий доказ: автомобіль марки «FIAT uno», р/н НОМЕР_1 , що знаходиться на зберіганні на штрафмайданчику Виноградівського відділення поліції, ухвалено передати ОСОБА_6 , як законному власнику.

Судові витрати по справі в сумі 1980 грн. за проведення судово-автотехнічної експертизи, стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави.

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

24. 11. 2016 приблизно о 09 год. ОСОБА_6 , в порушення п. п. 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України, керуючи легковим автомобілем марки «FIAT uno», р/н НОМЕР_1 , рухаючись по смузі руху на ділянці проїжджої частини вул. Центральна в с. Мала Копаня, Виноградівського району, в напрямку до м. Виноградів, не вибрав безпечної швидкості руху, що призвело до втрати керування автомобілем та виїздом за межі проїзної частини дороги в кювет на проти будинків №6 та № 6 А вищевказаної вулиці.

-2-

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «FIAT uno», р/н НОМЕР_1 ОСОБА_10 , мешканець АДРЕСА_2 , який сидів на задньому пасажирському сидінні автомобіля з права, згідно висновку експерта № 467 від 08.12.2016, отримав тілесні ушкодження у вигляді: забою м`яких тканин лобно-скроневої ділянки зліва (згідно записів в мед. документації); відкритої черепно-мозкової травми з вдавленим переломом лівої тім`яної кістки, закритим лінійним переломом правої тім`яно-скроневої кісток черепа (що підтверджено рентгенологічно та КТ-обстеженням), двобічним епідуральними гематомами і лівобічною субдоральною гематомою та забоєм головного мозку, що ускладнилися набряком головного мозку, які є небезпечними для життя в момент їх заподіяння і по цій ознаці, згідно п. 2.1.2. «Правил судово-медичного визначення степені тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995, кваліфікуються як тяжкі тілесні пошкодження.

Згідно висновку експерта №21 від 11.01.2017, з технічної точки зору, причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди - стали дії водія автомобіля марки «FIAT uno», р/н НОМЕР_1 ОСОБА_6 , який порушив вимоги пунктів 10.1; 12.1 Правил дорожнього руху України, не вибрав безпечної швидкості руху, що привело до втрати керування автомобілем та виїзду його за межі проїзної частини дороги в кювет.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує на незаконність вироку суду у зв`язку із не призначенням ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Просить вирок суду від 29.12.2017 в частині призначеного ОСОБА_6 покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді трьох років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, призначивши іспитовий строк один рік, а в решті вирок залишити без змін. В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає, що не призначення судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, характеру суспільної небезпеки даного злочину та його наслідкам. Також звертає увагу на те, що судом першої інстанції взагалі не вирішувалось питання доцільності чи недоцільності призначення ОСОБА_6 додаткового покарання. Вважає, що конкретні обставини вчинення інкримінованого злочину вказують, що збереження за обвинуваченим права керувати транспортними засобами є неможливим. На його думку, покарання має на меті не тільки кару й виправлення засудженого, а також запобігання вчинення нових злочинів, застосування стосовно ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є необхідним.
В запереченні на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 просять залишити без змін оскаржуваний вирок, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Звертають увагу суду на те, що посилання прокурора на незаконність не застосування до ОСОБА_6 судом додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є необґрунтованим, оскільки підстави незастосування додаткового покарання судом першої інстанції у вироку було визначено і мотивовано. Крім того наголошують, що законодавець передбачає у даному випадку альтернативу можливості застосування додаткового покарання. Також звертають увагу, що оскаржуваним вироком було вірно визначено та враховано щире

-3-

каяття обвинуваченого, визнання вини, повне відшкодування потерпілому матеріальних збитків, а також виключно позитивні характеризуючи дані щодо обвинуваченого. У зв`язку з чим суд першої інстанції правильно призначив ОСОБА_6 покарання.
Відповідно до вимог ч. 5 ст.405 КПК України апеляційна скарга розглядається у відсутності потерпілого, який був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомив про поважні причини свого неприбуття. Участь потерпілого відповідно до вимог цього Кодексу не є обов`яковою, а учасники судового розгляду не заперечували про розгляд апеляційної скарги у його відсутності.

Заслухавши доповідача, промову прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та законність вироку суду першої інстанції, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляції, заслухавши сторін в судових дебатах та надавши обвинуваченому останнє слово, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог кримінального процесуального закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 дотримано.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду ОСОБА_6 повністю визнавав себе винним у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що також підтвердив у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, в судовому засіданні зі згоди обвинуваченого та інших учасників судового процесу, суд першої інстанції, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченого та учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Викладені у вироку висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються перевіреними судом першої інстанції доказами та учасниками кримінального провадження не оскаржуються, а тому апеляційним судом у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряються.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування закону України по кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення через м`якість і необхідність призначення ОСОБА_6 покарання з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк один рік, колегія суддів виходить з наступного.

-4-

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання зазначені у ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Відповідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» предбачено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які помякшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У пункті 21 вищенаведеної постанови передбачено, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Як вбачається із вироку суду, при призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції у повній мірі виконав вимоги ст. ст. 50, 65, 66, 67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» та постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, вчиненим з необережності, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, під час дорожньо- транспортної пригоди був у тверезому стані, відсутність судимостей, наявність на утриманні малолітньої дитини, та обставини, що пом`якшують покарання, зокрема: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність претензій з боку потерпілого, при відсутності обставин, що його обтяжують, обґрунтовано прийшов до висновку про призначення ОСОБА_6 покарання, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, у виді 03(трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

-5-

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, звільнивши його відвідбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України, з іспитовим строком на один рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, та без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання, за яким характеризується виключно позитивно, на його утриманні знаходиться малолітня дитина, його поведінку після дорожньо-транспортної пригоди, позицію потерпілого, який немає претензій ні морального ні матеріального характеру до обвинуваченого.
Доводи апеляційної скарги прокурора проте, що при призначені обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання не було враховано суспільну небезпеку та не надано оцінку наслідкам вчиненого, не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки суд першої інстанції належим чином оцінив усі обставини вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки та особу обвинуваченого.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на той факт, що за характером вини злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, відноситься до необережних злочинів, обвинувачений зробив для себе належні висновки, про що свідчить його процесуальна поведінка протягом усього часу розгляду кримінального провадження.

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує, що у кримінальному провадженні відсутні обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому.

Що стосується призначення додаткового покрання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то в цій частині, відповідно до вимог чинного законодавства України та правозастосовчої практики, його застосовування чи не застосування має бути індивідуалізованим та є факультативним.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що непризначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України та є обґрунтованим.

Також, колегія суддів приймає до уваги заяву потерпілого ОСОБА_10 , подану до суду апеляційної інстанції, про відсутність до обвинуваченого претензій у зв`язку з відшкодуванням шкоди та прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора.

На думку колегії суддів, виходячи з конкретних обставин даної дорожньо-транспортної пригоди, відношення до своїх дій з боку обвинуваченого, позицію потерпілого зазначену вище, яка підтверджується його власноруч написаною заявою, приймаючи до уваги юридичну конструкцію санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а також те, що позбавлення обвинуваченого прав керування транспортними засобами поставить його сім`ю у скрутне матеріальне становище, оскільки він є єдиним годувальником своєї сім`ї, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 призначено законне і справедливе покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Досліджені під час апеляційного розгляду зазначені обставини у їх сукупності підтверджують правильність висновків суду першої інстанції щодо не призначення обвинуваченому додаткового покарання, та дають колегії суддів підстави для висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в частині призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

-6-

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407,419 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу начальника Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29. 12. 2017 щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді