Житомирський апеляційний суд
Справа №279/2652/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.122, ч.1 ст.125, ч.1 ст.126 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2020 року м. Житомир
Житомирський апеляційний суд
в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 , суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі кримінальне провадження №0000651 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 лютого 2020 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Коростень, Житомирської обл., громадянина України, з середньою освітою, одруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.125, ч.1 ст.126 КК України,
за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

В С Т А Н О В И В:
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20.02.2020, кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Зазначає, що протягом тривалого часу між сім`єю ОСОБА_7 та сусідами Петровими тривають неприязні відносини щодо визначення меж на земельній ділянці.

Події, що відбувалися, проходили на земельній ділянці, яка належить сім`ї ОСОБА_7 .

Жодних тілесних ушкоджень умисно він потерпілим не наносив.

Судово-медичний експерт ОСОБА_12 зазначив, що при обставинах, на які вказує обвинувачений ОСОБА_7 , ймовірно можливе заподіяння тілесних ушкоджень самою собі потерпілою ОСОБА_9 .

Цивільний позов потерпілих про відшкодування завданої злочином моральної та матеріальної шкоди обвинувачений не визнав. Вказує, що, оскільки потерпілі не перебували в лікарні і не надали суду будь-які документи з медичного закладу, які б підтверджували їх перебування на лікарняному, а також надали виписок чи листів призначень про необхідність придбання таких препаратів і проведення обстежень, підстав для задоволення заявлених ними позовів не має.

Звертає увагу, що заподіяння легкого тілесного ушкодження внаслідок необережної вини не є караним. Прокурором та потерпілими не надано суду об`єктивних, достовірних та належних доказів, які б підтвердили, що обвинувачений скоїв якісь умисні, протиправні дії, в результаті яких виникли тілесні ушкодження чи біль у потерпілих і що між такими діями обвинуваченого і наслідками є причинний зв`язок.

Вказує, що заява від потерпілих прийнята 20.04.2017 року, але протоколу огляду місця події не було проведено, хоча в обвинувальному акті зазначено, що події відбувались на земельній ділянці, яка розташована між будинками №7-а та АДРЕСА_2 .

Стверджує, що обвинувальний вирок суду ґрунтується на доказах, які зібрані з порушенням КПК України та мали б бути визнані судом недопустимими. Суд в обвинувальному вироку посилається як на доказ довідку №1958 від 20.04.2017 року з травмпункту Коростенської ЦМЛ, а в подальшому і висновки СМЕ №83 від 28.04.2017 року та №154 від 27.06.2017 року щодо потерпілої ОСОБА_9 ; довідку №1961 від 23.04.2017 року з травмпункту Коростенської ЦМЛ, а в подальшому і висновки СМЕ №85 від 11.05.2017 року та №153 від 27.06.2017 року щодо потерпілого ОСОБА_11 , хоча під час розгляду справи не було встановлено, яким чином ці довідки були отримані слідчим з лікарні. Стороні захисту їх не було відкрито як доказ і судом вони не досліджувались.

Зазначає, що оскільки медична документація щодо потерпілих була отримана експертом в невідомий спосіб, то сторона захисту вважає, що зібрані під час досудового розслідування докази - висновки експертиз, проведених експертом ОСОБА_12 , є недопустимими доказами, оскільки вони здобуті завдяки інформації, отриманої внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Зазначає, що протоколи слідчих експериментів, проведених за участі потерпілих ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_14 є недопустимим доказом, оскільки вказана слідча дія була проведене з грубим порушенням норм КПК України.

В матеріалах провадження відсутні розписки обвинуваченого ОСОБА_7 про відкриття йому стороною обвинувачення матеріалів справи, а також протокол про ознайомлення з матеріалами справи. Зазначає, що обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом

Стверджує, що ОСОБА_7 вину не визнав і з клопотанням про звільнення від покарання до суду не звертався, однак суд звільнив від призначеного покарання на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності за правопорушення, передбачені ч.1 ст.125 і ч.1 ст.126 КК України.

Згідно вироку Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 лютого 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.126, ч.1 ст.125 КК України, і призначено покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді штрафу в розмірі 850 гривень, що становить 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

На підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України та ч.5 ст.74 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку із закінчення строків давності.

За ч.1 ст.126 КК України у виді штрафу в розмірі 680 гривень, що становить 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

На підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України та ч.5 ст.74 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку із закінчення строків давності.

За ч.1 ст.122 КК України у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 1 рік, якщо він протягом зазначеного строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Зобов`язано ОСОБА_7 , відповідно до ст.76 КК України, періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.

Цивільні позови потерпілих задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 5000 гривень заподіяної моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 1000 гривень заподіяної моральної шкоди та 1340 гривень 28 копійок заподіяної матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 3000 гривень заподіяної моральної шкоди та 600 гривень заподіяної матеріальної шкоди.

Процесуальні витрати в кримінальному проваджені відсутні.

Речові докази : дві дерев`яні палиці та одну металеву палицю повернуто за належністю.

За обставин, встановлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, ОСОБА_7 , 20.04.2017 року близько 12 години перебуваючи на суміжній присадибній земельній ділянці, розташованої між будинками №7А та АДРЕСА_2 , на ґрунті існуючих неприязних відносин, дерев`яною палицею умисно наніс два удари по правій руці ОСОБА_9 , чим заподіяв тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому головки п`ятої п`ясної кістки, яке відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я.

В той же день, час та місці ОСОБА_7 на ґрунті існуючих неприязних відносин, під час конфлікту умисно наніс удар кулаком в обличчя ОСОБА_10 , спричинивши останньому фізичний біль, а також наніс декілька ударів дерев`яною палицею по голові, руках, ногах та по спині ОСОБА_11 , заподіявши тілесні ушкодження у вигляді тотального синця по всій тильній поверхні лівого п`ястя з переходом на основні фаланги та на променево-зап`ясний суглоб, садна по зовнішньому краю тильної поверхні, синця по задній поверхні нижньої частини лівого стегна з переходом в підколінну ямку, синця в проекції правої нирки, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Діями, які виразились в умисному заподіянні середньої тяжкості тілесного ушкодження ОСОБА_9 , тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я потерпілої, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.122 КК України.

Діями, які виразились в умисному завданні удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.126 КК України.

Діями, які виразились в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.125 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 , його захисник ОСОБА_6 та представник потерпілих адвокат ОСОБА_15 в судове засідання апеляційного суду, призначеного на 18.05.2020 року, не з`явились, будучи повідомленими належним чином згідно вимог ст.135 КПК України.

Вказане підтверджується наявними в матеріалах провадження рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та телефонограмою на ім`я представника потерпілих - адвоката ОСОБА_15 , який зобов`язався повідомити потерпілих та захисника ОСОБА_6 , який зобов`язався повідомити обвинуваченого (т.2 а.п. 70). Від представника потерпілих адвоката ОСОБА_15 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без його участі. Проти задоволення апеляційної скарги заперечує, просив вирок суду 1-ї інстанції залишити без змін. Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 причини неявки до суду не повідомили. Клопотання про відкладення судового засідання до апеляційного суду не надходило. Відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за можливе проводити апеляційний розгляд вказаного кримінального провадження у відсутність обвинуваченого, його захисника та представника потерпілих, які належним чином повідомлені.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора та потерпілих, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 370 КПК України передбачено, що вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до положень ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 , з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Як вбачається з матеріалів провадження, судовий розгляд проведено з дотриманням норм кримінального процесуального закону.

Так, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції на підставі об`єктивно з`ясованих обставин кримінального провадження, безпосередньо дослідивши надані докази та надавши їм оцінку відповідно до вимог ст.94 КПК України, дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.122, ч.1 ст.126, ч.1 ст.125 КК України, належним чином, мотивувавши це у вироку.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо невідповідності вироку суду вимогам ст.370 КПК України спростовуються матеріалами провадження.

Доводи захисника про те, що суд безпідставно задовольнив заявлені потерпілими цивільні позови, оскільки потерпілі не перебували в лікарні і не надали суду будь-які документи з медичного закладу, які б підтверджували їх перебування на лікарняному, спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, до позовної заяви потерпілими було долучено копії квитанцій та фіскальних чеків, які підтверджують понесені потерпілими матеріальні збитки на обстеження та лікування, які були безпосередньо досліджені судом під час судового розгляду (т.1 а.п.39, 46-47). Окрім того, у висновках судово-медичної експертизи №83 щодо ОСОБА_9 (т.1 а.п. 81), №84 (т.1 а.п.96) щодо ОСОБА_10 №85 щодо ОСОБА_11 (т.1 а.п.108-109) та у висновках додаткових судово-медичних експертиз №154 щодо ОСОБА_9 (т.1 а.п. 87-88), №153 щодо ОСОБА_11 (т.1 а.п.117-118) встановлено, що потерпілі звертались за медичною допомогою у день нанесення їм тілесних ушкоджень до швидкої допомоги, якою були доставлені в травмпункт Коростенської ЦМЛ. Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були госпіталізовані до травматологічного відділення, де знаходились на лікуванні. Відповідні медичні документи було надано для проведення експертизи під час безпосереднього обстеження потерпілих.

Доводи апелянта щодо недопустимості доказів, а саме: висновків судово-медичних експертиз, проведених експертом ОСОБА_12 , оскільки медична документація щодо потерпілих була отримана експертом в невідомий спосіб, колегія суддів визнає неспроможними.

Згідно ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Судом першої інстанції було встановлено, а в подальшому в судовому засіданні апеляційного суду потерпілими було підтверджено, що під час проведення експертизи експерт їх особисто освідував та ними безпосередньо було передано експерту медичні довідки. Таким чином, висновки експерта, які були зроблені з безпосереднім особистим обстеженням потерпілих та які були відкриті стороні захисту на стадії виконання вимог ст.290 КПК України, не можна вважати недопустимим доказами.

Така правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у справі №754/1428/17 від 27.01.2020року.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що судово-медичний експерт ОСОБА_12 зазначив, що при обставинах, на які вказує обвинувачений ОСОБА_7 , ймовірно можливе заподіяння тілесних ушкоджень самою собі потерпілою ОСОБА_9 , спростовуються матеріалами кримінального провадження. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №83 від 28.04.2017 року та додаткової судово-медичної експертизи №154 від 27.06.2017 року щодо потерпілої ОСОБА_9 , виявлені у неї тілесні ушкодження утворилися внаслідок дії тупих твердих предметів, можливо при обставинах та в термін, вказаних обстежуваною, продемонстрованих та описаних в протоколах слідчого експерименту та допитів потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_14 (т.1 а.п. 81, 87-88).

Твердження захисника про недопустимість таких доказів, як протокол проведення слідчих експериментів за участі потерпілих ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_14 , оскільки їх проведено одночасно, є безпідставними. Як вбачається з матеріалів провадження, зазначені доводи ретельно перевірялися судом. Вказані слідчі дії було проведено у різний час з дотриманням вимог ст.240 КПК України. Висновки з цього приводу належно обґрунтовані судом у вироку, з чим погоджується колегія суддів.

Не знайшли й свого підтвердження доводи апеляційної скарги в частині не відкриття ОСОБА_7 стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження, а також про відсутність протоколу про ознайомлення з матеріалами справи. Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, 10.07.2017 року підозрюваного ОСОБА_7 було ознайомлено з матеріалами кримінального провадженні відповідно до вимог ст.290 КПК України (т.1 а.п.8). 10.07.2017 у ОСОБА_7 було відібрано розписку про отримання копій обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування (т.1 а.п.10), про що зазначено і у вироку суду 1-ї інстанції. Крім того, як вбачається з матеріалів провадження, суд за клопотанням захисника ОСОБА_6 , в порядку ст.333 КПК України, 13.09.2018 року надав доручення органу досудового розслідування про проведення окремих слідчих дій. Відповідно до протоколу про надання доступу до додаткових матеріалів досудового розслідування від 20.05.2019 року обвинувачений та його захисник ознайомились з матеріалами розслідування (т.1 а.п.176, 205-206).

У вироку суду у повній відповідності до вимог ст.374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 , які досліджені та оцінені із дотриманням положень ст.94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності та допустимості.

Зі змісту вироку вбачається, що суд, відповідно до вимог ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, мотив та спосіб вчинення злочину, його наслідки, зазначив дії обвинуваченого.

Досліджені судом показання потерпілих і свідків є логічними, послідовними, узгоджуються з іншими доказами та не викликають у суду сумнівів у їх правдивості.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_7 вину не визнав і з клопотанням про звільнення від покарання до суду не звертався, однак суд звільнив від призначеного покарання на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності за правопорушення, передбачені ч.1 ст.125 і ч.1 ст.126 КК України, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 5 статті 74 КК України особу може бути за вироком суду звільнено від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Звільнення від покарання на наведеній підставі застосовується у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відповідно до ст.49 КК України. Зокрема, у випадку, якщо особа заперечує проти закриття справи за нереабілітуючою обставиною та вимагає закриття справи у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину та виправдання. Тоді суд, за наявності підстав визнає особу винною у вчиненні злочину, виносить обвинувальний вирок і звільняє її від покарання, керуючись зазначеною нормою матеріального права та ч. 5 ст. 74 вказаного Кодексу. Якщо звільнення особи від покарання відбувається за правилами ч.5 ст.74 КК України, то її згода чи згода інших учасників судового розгляду на таке звільнення необов`язкова (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі №137/142/15-к (провадження №51-5677км19).

В даному випадку суд першої інстанції в повній мірі врахував наведені положення закону.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що судом при розгляді кримінального провадження були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які б призвели до ухвалення незаконного судового рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону судом першої інстанції, які би відповідно до вимог ст.412 КПК України, тягнули за собою безумовне скасування чи зміну судового рішення, у кримінальному провадженні не допущено.

Керуючись ст.ст.404, 405,407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: