Провадження № 1-в/537/19/2020
Справа № 537/5299/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2020 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючої судді ОСОБА_1 , за участю прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури ОСОБА_2 , при секретарі ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Кременчуці клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 звернулась до суду із клопотанням, згідно якого просить ухвалити рішення, яким скасувати арешт квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , накладений постановою старшого слідчого прокуратури міста Кременчука ОСОБА_5 від 16 травня 2001 року на підставі повідомлення прокуратури міста Кременчука №01825013 від 16 травня 2001 року по кримінальній справі №01825013.
Клопотання мотивоване тим, що вона є власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_2 . Іншим співвласником 1/5 частки квартири є ОСОБА_6 . З метою прийняття спадщини після померлих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , заявник звернулася із відповідною заявою до державного нотаріуса, однак останній відмовив у вчиненні нотаріальної дії з підстав наявності заборони на відчуження нерухомого майна у вигляді арешту вказаної квартири. ОСОБА_4 зазначає, що обтяження зазначеного майна було здійснено в межах кримінальної справи на підставі постанови старшого слідчого прокуратури міста Кременчука ОСОБА_5 про накладення арешту на майно від 16 травня 2001 року. На звернення заявника до Крюківського відділу державної виконавчої служби міста Кременчука ГТУЮ у Полтавській області з метою вирішення вказаного питання,її було повідомлено про те, що виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_9 , які перебували в провадженні відділу, були завершені на підставі пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна), виконавчі документи повернуті стягувачу, та повторно на виконання не надходили.
За таких обставин, як вказує ОСОБА_4 , на момент подачі клопотання арешт майна не скасовано, ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а арешт, накладений на квартиру, що знаходиться у спільній частковій власності, порушує її право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном, вважає наявними підстави для скасування арешту зазначеної квартири, у зв`язку із чим і звернулась до суду із даним клопотанням, посилаючись на положення статей 537, 539 КПК України.
В судове засідання ОСОБА_4 не з`явилась, хоча була належним повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, однак завчасно надала до суду заяву, згідно якої просила суд розглянути справу беї її участі та зазначила, що клопотання підтримує в повному обсязі.
Заінтересована особа ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, не надала до суду пояснень про причини неявки.
Прокурор Кременчуцької місцевої прокуратури ОСОБА_2 в судовому засіданні вважав відсутніми підстави для задоволення клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна у зв`язку із тим, що питання щодо скасування арешту майна, застосованого в межах кримінальної справи до набрання чинності діючим КПК України, повинні вирішуватись в порядку цивільного судочинства України.

Суд, вислухавши думку прокурора, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.
Заявнику ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2 . Іншими співвласниками квартири є ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 .
Зазначене вище вбачається із: свідоцтва про право власності на житло, видане 23 грудня 1996 року Управлінням житлово комунального господарства виконкому міської ради народних депутатів, видане згідно з розпорядженням від 23 грудня 1996 року №11877/1; довідки за вих.№61/3202, виданої 11 липня 2019 року КП «Кременчуцьке МБТІ Кременчуцької міської ради Полтавської області».
У зв`язку зі смертю співвласників квартири ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заявник ОСОБА_4 звернулась до державного нотаріуса Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори Полтавської області із заявою про щодо оформлення спадкових прав та видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_2 , однак постановою від 27 вересня 2019 року їй було відмовлено у зв`язку із, зокрема, існуванням арешту нерухомого майна за суб`єктом ОСОБА_9 на підставі повідомлення 01825013 від 16 травня 2001 року Прокуратури міста Кременчук.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за номером 189453210 від 20 листопада 2019 року, на частину квартири АДРЕСА_2 , застосовано обтяження у виді арешту майна (власники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ) за реєстраційним номером обтяження 1742168 на підставі повідомлення прокуратури міста Кременчука 01825013 від 16 травня 2001 року.
На звернення ОСОБА_4 до Крюківського відділу державної виконавчої служби міста Кременчука ГТУЮ у Полтавській області з метою вирішення питання щодо існування обтяження частини квартири, повідомленням за вих.№57251 від 18 грудня 2019 року та за виїх.№53382 від 26 листопада 2019 року заявнику було повідомлено про те, що виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_9 , які перебували в провадженні відділу, були завершені на підставі пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна), виконавчі документи повернуті стягувачу, та повторно на виконання не надходили; надати більш детальну інформацію не є можливим з підстав знищення даних виконавчих проваджень.
Вирішуючи питання щодо заявлених ОСОБА_4 вимог, суд виходить з наступного.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Право власності належить до основоположних прав людини, та захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ, втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.
Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.
Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.
Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим прокуратури арешту на майно в даних правовідносинах, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.
Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.
Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Зі змісту частини 3 статті 174 КПК України, у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.
Водночас, способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в зазначеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.
Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року, арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
З огляду на наведене, на правовідносини, пов`язані з вирішенням питання про скасування арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року.
Однак, положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).
Згідно зі статтею 174 КПК України, чинного на даний час, як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.
Однак, слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.
Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2013 року N 6-26цс13.
У наведеній постанові закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні у кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. Зазначене також роз`яснено Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року "Про судову практику в справах про виключення майна з опису".
Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.
З огляду на викладене вище, вирішення зазначеного питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції і не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження, що узгоджується з позицією, зазначеною у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі №372/2904/17-ц.
Серед іншого, з наданих заявником матеріалів не вбачається, що ОСОБА_4 є учасником кримінального провадження, а відтак має відновити своє порушене право шляхом звільнення майна з під арешту, тобто на дані правовідносини поширюється законодавство про захист права власності.
Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з під арешту, тобто, порядку цивільного судочинства.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги думку прокурора, оскільки заявлене ОСОБА_4 питання не підлягає вирішенню в порядку кримінального судочинства України, суд приходить до висновку про необхідність відмови в його задоволенні.
Керуючись статтями 7, 9, 174, 372, КПК України суд, -
УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.
Суддя: ОСОБА_1