Номер провадження: 11-сс/813/478/20
Номер справи місцевого суду: 947/4989/20 1-кс/947/2337/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 к

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

підозрюваного ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.03.2020 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеської області ОСОБА_9 про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000719 від 07.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.03.2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеської області ОСОБА_9 , у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000719 від 07.03.2020 року, про арешт автомобіля марки «Toyota Camry», р/н НОМЕР_1 , з тих підстав, що клопотання про арешт майна подано без дотримання вимог ст. 171 КПК України, та зобов`язано власника негайно надати його слідчому для проведення відповідного експертного дослідження.

Зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого про накладення арешту, посилаючись на те, що висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам справи, ухвала слідчого судді постановлена без дотримання вимог ст.ст.170-173 КПК України, так як слідчий суддя не врахував, що:
- автомобіль є засобом вчинення кримінального правопорушення, так як підозрюваний ОСОБА_8 , керуючи зазначеним автомобілем, завдав працівнику поліції тілесні ушкодження;
- автомобіль визнаний речовим доказом;
- на автомобілі містяться сліди злочину та докази, які мають значення для встановлення усіх обставин кримінального правопорушення;
- накладення арешту на автомобіль необхідно для збереження зазначених доказів, які містяться на автомобілі, та проведення необхідних експертних досліджень.
Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, захисника та підозрюваного, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження за клопотанням слідчого та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Так, положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно з ч.1 ст.131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів;2) спеціальної конфіскації;3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно ч.2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України, слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.
Апеляційний суд, дослідивши клопотання слідчого та надані до нього матеріали, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду, вважає, щослідчий суддя встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 КПК України повинен був повернути його прокурору для усунення недоліків, відповідно до приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, а не відмовляти у його задоволенні.
Так, в клопотанні слідчий для накладення арешту на вилучений в ході обшуку, проведеного 06.03.2020 року автомобіль марки «Toyota Camry», р/н НОМЕР_1 , зазначив підставу і мету, які передбачені ч.1, п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речового доказу та необхідності проведення експертного дослідження.

Перевіривши клопотання слідчого апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок слідчого судді про невідповідність клопотання вимогам ч. 1 ст. 171 КПК України, так як в клопотанні слідчого не зазначено, які саме сліди або інші відомості кримінального правопорушення може зберегти на собі автомобіль, яким чином автомобіль може бути використаний, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Зазначені обставини підлягають обов`язковому доведенню слідчим, прокурором при судовому розгляді клопотання, та мають бути перевіренні та дослідженні слідчим суддею при вирішенні клопотання про арешт майна.

В клопотанні містяться тільки посилання на норми закону, якими передбачена підстава для забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арешту на майно, без її обґрунтування, а також без зазначення мети цього арешту.
Також до клопотання не додана постанова про визнання автомобіля речовим доказом, тобто не доведено, що він є речовим доказом.
Таким чином, у клопотанні не доведено, що автомобіль «Toyota Camry» відповідає критеріям, встановленим ст.98 КПК України.
Крім того, у клопотанні не зазначено яке конкретно експертне дослідження необхідно провести за допомогою вилученого автомобіля.
Також до клопотання не додані документи, які підтверджують право власності на автомобіль, що належить арештувати.
У клопотанні про арешт майна взагалі не обґрунтовані співрозмірність обмеження права власності, необхідність такого втручання у права власника та наслідки арешту майна для власника автомобіля.
На підставі наведеного апеляційний суд вважає, що в ухвалі слідчого судді обґрунтовано встановлено, що в клопотанні належним чином не зазначеніпідстава, мета та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, не надані копії відповідних процесуальних документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор підтверджують доводи клопотання, що прямо передбачено положеннями ч.2 ст. 171 КПК України.
Разом з тим, у даному випадку, слідчий суддя повинен був керуватися вимогами ч. 3 ст. 172 КПК України, які передбачають повернення клопотання про арешт майна для усунення недоліків. однак передчасно відмовив у його задоволенні.
На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що слідчим суддею при розгляді клопотання було допущене зазначене порушення вимог КПК України, що є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

При таких обставинах, відповідно до вимог ст. 407 ч. 3 КПК України, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу частково, оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою повернути клопотання прокурору для усунення зазначених недоліків, відповідно до вимог ч. 3 ст.172 КПК.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 170, 171, 173, 370-372, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 , - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.03.2020 року, якою було відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеської області ОСОБА_9 , про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000719 від 07.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеської області ОСОБА_10 , про арешт майна, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000719 від 07.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, - повернути прокурору для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду, протягом 72 годин з часу отримання копії повного тексту цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_11 ОСОБА_3