ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кс/753/7756/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" грудня 2019 р. слідчий суддя Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_1 , із секретарем судового засідання ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , представника власника майна ОСОБА_5 , розглянувши в судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0002585 від 08.04.2019, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України,-

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_4 , звернувся до слідчого судді Дарницького районного суду з клопотанням про скасування арешту майна.
В обґрунтування клопотання заявник зазначає про те, що СВ Дарницького УП ГУ НП в м. Києві проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0002585 від 08.04.2019, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 07.10.2019 було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони здійснювати її відчуження, використання та розпорядження, яка за договором купівлі - продажу належить заявнику ОСОБА_4 . Вказаний арешт був накладений для збереження речового доказу, яким постановою слідчого визнано вказану квартиру. Заявник зазначає, що під час розгляду клопотання про накладення арешту він не був присутній в судовому засіданні, вважає що арешт накладений необґрунтовано, у зв`язку з чим звернувся до слідчого судді із вказаним клопотанням. ОСОБА_4 стверджує, що вказана квартира в розумінні кримінально - процесуального закону не є речовим доказом, оскільки він набув право власності на квартиру за договором купівлі-продажу і є добросовісним набувачем. Отже, за таких обставин арешт на квартиру накладений неправомірно.

В судовому засіданні власник майна та його представник клопотання підтримали та просили задовольнити, Зазначив, що вказаний арешт порушує його право власності на квартиру.

Слідчий в судовому засіданні при вирішенні вказаного клопотання поклався на розсуд суду.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

СВ Дарницького УП ГУ НП в м. Києві проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 0002585 від 08.04.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

07.10.2019 ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 07.10.2019 було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони здійснювати її відчуження, використання та розпорядження, яка за договором купівлі - продажу належить заявнику ОСОБА_4 . Вказаний арешт був накладений для збереження речового доказу, яким постановою слідчого визнано вказану квартиру.

Остаповець за договором купівлі - продажу від 15.02.2019 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67,6 кв.м.

З ухвали слідчого судді про арешт майна вбачається, що 08.08.2014 ОСОБА_6 на прохання чоловіка ОСОБА_7 , в приміщенні ТОВ ФК «Народна позика» за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, 18, уклала з ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика», кредитний договір №0808001/000-КФК/14 та отримала кредит на суму 475 000 гривень на споживчі цілі строком на 6 місяців під 42% річних. Також, ОСОБА_6 у присутності представника ТОВ ФК «Народна позика» ОСОБА_8 та нотаріуса ОСОБА_9 , свого чоловіка підписала іпотечний договір.

В подальшому ОСОБА_6 15.12.2014 звернулась до ТОВ ФК «Народна позика» з повідомленням про неможливість у визначений кредитним договором строком 08.02.2015 погасити отриманий кредит та відсотки.

03.06.2015 ТОВ ФК «Народна позика» на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 звернув стягнення на предмет іпотеки, на кв. АДРЕСА_1 .

15.02.2019 між ТОВ ФК «Народна позика» та ОСОБА_4 було укладено договір куплі-продажу, за яким ТОВ ФК «Народна позика» продав ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що при розгляді клопотання про арешт майна ОСОБА_4 , як власник майна, та його представник присутніми не були, а тому не мали можливості навести свої аргументи, викладені у цьому клопотанні.

Питання скасування арешту майна врегульовані ст. 174 КПК України, яка визначає, що арешт може бути скасовано, якщо буде доведено, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Даючи оцінку доводам клопотання щодо необґрунтованості арешту майна, слідчий суддя керується нормами глави 17 КПК України, які визначають підстави, умови та порядок накладення арешту на майно у кримінальному провадженні.

Так, відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 170 КПК України підставою для постановлення ухвали про арешт майна є наявність підстав чи розумних підозр вважати, що майно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правого характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За приписами ч. 3 зазначеної статті у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті (забезпечення збереження речових доказів), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Ст. 98 КПК України дає визначення речових доказів як матеріальних об`єктів, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Накладаючи арешт на об`єкт нерухомого майна, зокрема зазначену вище квартиру, слідчий суддя послався на те, що вона є об`єктом кримінально-протиправних дій, і її арешт необхідний для попередження її подальшого відчуження.

Водночас заявник зазначає, що спірна квартира на час укладання ним договору купівлі-продажу, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності належало юридичній особі ТОВ ФК "Народна позика" на підставі іпотечного договору. Вказав, що будь-яких обтяжень або обмежень на відчуження майна не існувало.

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Одним із завдань кримінального провадження є забезпечення здійснення кримінального провадження таким чином, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Наявними матеріалами підтверджено, що арештована квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 .

У ході розгляду клопотання було встановлено, що у кримінальному провадженні №0002585 від 08.04.2019, розпочатого за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України ОСОБА_4 не було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.
Разом з цим органом досудового розслідування не надано даних, які б свідчили про те, що до ОСОБА_4 у цьому кримінальному провадженні було заявлено позов.
Зазначені обставини підтверджуються вивченими судом матеріалами, в той час як матеріали за клопотанням не містять обґрунтованих фактичних даних, які б свідчили про необхідність подальшого арешту у цьому кримінальному провадженні.
Поряд із цим слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що згідно із вимогами національного цивільного законодавства в Україні діє принцип презумпції правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.
Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно.
Правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конституційною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Так, наприклад, якщо правочин про заставу нерухомого майна укладений письмово, але не посвідчений нотаріусом, то його правомірність спростовується ст. 577 ЦК України. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом.
Згідно із приписами цивільного законодавства кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК України міститься перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, одним із них є визнання правочину недійсним та витребування майна.
Заявнику наразі належить на підставі вчиненого правочину арештоване майно і у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про визнання недійсним цього правочину (договору купівлі-продажу).
Звертається увага на те, що при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, ст. 132 КПК України, ст. 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та спів розмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Пунктом 18 ч. 1 ст. 3 КПК України визначено, що до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
З огляду на це слід зазначити, що подальший арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право заявника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справи «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою , а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
При цьому у рішеннях у справах «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» судом указано про те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення, і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра.
Виходячи з викладеного, проаналізувавши зміст фабули кримінального правопорушення, в ході досудового розслідування якого накладено арешт на майно, що належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_4 , враховуючи пояснення особи, що подала клопотання, процесуальну позицію слідчого, який залишив його вирішення на розсуд суду, слідчий суддя приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту є обґрунтованими, оскільки наданими матеріалами доведено відсутність підстав для арешту майна.

На підставі наведеного та керуючись ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України, стст. 8, 170 - 173, 174, 309 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя -

У Х В А Л И В:
Клопотання задовольнити.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 07.10.2019, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002585, на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони здійснювати її відчуження, використання та розпорядження.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали виготовлено 24.12.2019.

Слідчий суддя: ОСОБА_1