№ 336/2625/19
пр. № 1-кп/336/211/2020
ВИРОК
Іменем України
13 січня 2020 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника адвоката ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за звинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у р/г Вознесенський Вознесенського району Миколаївської області, громадянина України, одруженого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , пенсіонера, офіційно не працюючого, раніше не судимого,

звинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні злочину за наступних обставин.

14 квітня 2019 року приблизно о 08.15 годині ОСОБА_4 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров?я потерпілої, діючи з корисливих мотивів, знаходячись у приміщенні для сторожів, яке розташоване на території лісоскладу за адресою: м. Запоріжжя, вул. Миколи Краснова, 8а, наніс один удар кулаком правої руки в область обличчя та другий удар кулаком правої руки в область голови ОСОБА_6 , які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, та відкрито викрав з поверхні стола майно, що належало потерпілій ОСОБА_6 , а саме мобільний телефон Huawei Y5 CUN-U29, імеі 1 НОМЕР_1 , імеі 2 НОМЕР_2 , в корпусі золотого кольору, вартістю 1875 гривень, що знаходиться у чохлі-бампері чорного кольору, який матеріальної цінності для потерпілої не представляє, в телефоні знаходиться дві сім-карти мобільного оператора «Водафон» НОМЕР_3 та НОМЕР_4 , та карта пам?яті Adata на 8 Гб чорного кольору, які матеріальної цінності для потерпілої не представляють. Після цього ОСОБА_4 , продовжуючи свій злочинний умисел, утримуючи при собі майно потерпілої, зник з місця скоєння злочину, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_6 матеріальний збиток на загальну суму 1875 гривень.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ст. 186 ч. 2 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров?я потерпілого.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у скоєнні інкримінованого злочину не визнав, про обставини подій пояснив, що у квітні 2019 року неофіційно працював сторожем на лісоскладі, також сторожами працювали ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Працювали вони втрьох позмінно. 14.04.2019 року була його зміна та ОСОБА_4 вранці приїхав до лісоскладу, але ОСОБА_6 , яка перебувала там, відмовилась відчинити ворота та вказала йому, що господарка лісоскладу ОСОБА_8 звільнила ОСОБА_4 та розпорядилась на територію його не пускати. ОСОБА_4 вирішив зателефонувати ОСОБА_8 , щоб з?ясувати цю ситуацію, але у нього на рахунку мобільного телефону закінчились гроші. Бажаючи розібратись в причинах звільнення, ОСОБА_4 вирішив очікувати ОСОБА_7 , яка мала змінити ОСОБА_6 , але ніхто не з?являвся, тоді ОСОБА_4 вирішив перелізти через паркан. Перелізши через паркан, ОСОБА_4 пішов до сторожки, увійшов та побачив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 сидять на дивані у сторожці. ОСОБА_4 попросив ОСОБА_6 дати телефон, щоб зателефонувати ОСОБА_8 , на що остання телефон ОСОБА_4 передала. ОСОБА_4 зателефонував ОСОБА_8 , яка одразу почала на нього кричати, обзивати та казати, що його звільнено. Закінчивши розмову, ОСОБА_4 повернувся до сторожки, поклав телефон потерпілої на стіл, після чого у нього виник словесний конфлікт із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які, за його переконанням, були причетні до його звільнення. В ході конфлікту ОСОБА_4 долонею руки штовхнув ОСОБА_6 , після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вдвох почали кидатись на ОСОБА_4 , а ОСОБА_6 вхопила важкий собачий ошийник та почала замахуватись ним, намагаючись вдарити ОСОБА_4 , але оскільки дах в сторожці занизький, то ошийник чіплявся та ОСОБА_6 не влучала. В цей момент ОСОБА_4 вибіг зі сторожки, але потім вирішив повернутись, щоб забрати свої речі, а саме куртку та взуття, які зберігались у сторожці. В ході того як він збирав речі, оскільки між ним, потерпілою та свідком продовжувався словесний конфлікт, він, перебуваючи в емоційному стані, випадково вхопив телефон потерпілої та поклав його до кишені. Зібравши речі, ОСОБА_4 попрямував до воріт, потерпіла йшла за ним, але він не чув, щоб вона казала щось про телефон. Далі ОСОБА_4 переліз через паркан та поїхав додому. Коли він вже під?їжджав додому, почув дзвінок, після чого витягнув телефон з кишені та усвідомив, що взяв телефон потерпілої. До цього моменту ані на його телефон, ані на телефон потерпілої дзвінків не надходило. Зрозумівши, що взяв телефон потерпілої, ОСОБА_4 вирішив доїхати додому, забрати дружину та повернутись на місце роботи, щоб повернути ОСОБА_6 телефон. Вказував, що наміру викрадати телефон потерпілої не мав, вхопив його випадково, збираючи свої речі, оскільки нервував та перебував в емоційному стані у зв?язку із звільненням та конфліктом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Телефон не намагався вимкнути, не діставав звідти сім-картку, хоча мав час і змогу це зробити, у нього є власний телефон, він може придбати собі інший телефон, тим більше, що його донька займається купівлею та продажом телефонів, тому у нього не було сенсу викрадати майно потерпілої.

Судом в ході судового розгляду досліджені усі докази сторони обвинувачення та захисту, які сторони кримінального провадження вважали за потрібне надати. Потерпілою доказів суду не надавалось.

Так, судом, окрім допиту обвинуваченого, допитано потерпілу, свідків обвинувачення та захисту, досліджені письмові докази та висновки експертів.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що у квітні 2019 року вона, а також ОСОБА_4 та ОСОБА_7 працювали на лісоскладі сторожами позмінно. На складі були собаки, яким сторожі готували їжу та годували їх. В якийсь момент стала зникати крупа для собак, в чому запідозрили ОСОБА_4 . 14.04.2019 року господарка ОСОБА_8 зателефонувала ОСОБА_6 та вказала, щоб у зміну 14.04.2019 року виходила ОСОБА_7 , а ОСОБА_4 заборонила пускати. 14.04.2019 року вранці, коли ще не було 08.00 години, прийшла ОСОБА_7 , потім приїхав ОСОБА_4 . Підійшовши до воріт, ОСОБА_6 вказала ОСОБА_4 , що відчиняти ворота йому не буде, бо господарка ОСОБА_8 заборонила його пускати, після чого повернулась до сторожки. Потім ОСОБА_6 побачила, що ОСОБА_4 перелазить через паркан, як раз в цей момент зателефонувала ОСОБА_8 та ОСОБА_6 запропонувала ОСОБА_4 поговорити з нею самому, для чого передала йому свій телефон. ОСОБА_4 спілкувався з ОСОБА_8 за межами сторожки, потім зайшов до сторожки та поклав телефон потерпілої на стіл. Далі між ними виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_4 вдарив ОСОБА_6 рукою в область губи, а потім кулаком по голові зверху. ОСОБА_6 у свою чергу намагалась вдарити ОСОБА_4 віником, а потім собачим ошийником. Далі ОСОБА_4 вибіг зі сторожки, але невдовзі повернувся та почав збирати свої речі, коли знову задзвонив телефон потерпілої, якій телефонувала ОСОБА_8 . Мабуть тоді ОСОБА_4 вхопив телефон потерпілої, але вона цього не бачила. Вважає, що телефон ОСОБА_4 взяв не з метою викрадення, а щоб перешкодити ОСОБА_6 відповісти на дзвінок ОСОБА_8 . Після того, як ОСОБА_4 вийшов, ОСОБА_6 почала шукати телефон, але не знайшла, та пішла за ОСОБА_4 . Коли ОСОБА_4 прямував до паркану, то ОСОБА_6 крикнула йому: «Верни телефон», але ОСОБА_4 нічого не відповів, переліз через паркан та поїхав. Через деякий час з телефону ОСОБА_7 . ОСОБА_6 викликала поліцію. Телефон їй повернув слідчий.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що у квітні 2019 року працювала сторожем на лісоскладі, також сторожами працювали ОСОБА_6 та ОСОБА_4 . В якийсь момент ОСОБА_6 знайшла у сторожці пакет, в якому перебувала крупа та кістки для собак, про що розповіла ОСОБА_8 , яка вирішила звільнити ОСОБА_4 . Напередодні 14.04.2019 року ОСОБА_7 зателефонувала ОСОБА_8 та вказала виходити на зміну 14.04.2019 року. 14.04.2019 року ОСОБА_7 прийшла на лісосклад вранці та разом із ОСОБА_6 була у сторожці. Потім під?їхав ОСОБА_4 , до нього вийшла ОСОБА_6 та вони про щось спілкувались, після чого ОСОБА_6 повернулась до сторожки, а ОСОБА_4 був в автомобілі. Десь за 15 хвилин ОСОБА_4 переліз через паркан та прийшов до сторожки, попросив у ОСОБА_6 телефон, щоб поговорити з ОСОБА_8 ОСОБА_6 зателефонувала ОСОБА_8 та передала телефон ОСОБА_4 , після чого обвинувачений спілкувався з ОСОБА_8 . Завершивши розмову, обвинувачений повернувся до сторожки та між ним та ОСОБА_6 виник словесний конфлікт, адже ОСОБА_4 вважав, що саме ОСОБА_6 винна у його звільненні. В ході конфлікту ОСОБА_4 вдарив ОСОБА_6 один раз в область щелепи та два рази по голові. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 будь-яких ударів ОСОБА_4 не наносили та не намагались. Далі ОСОБА_4 збирав речі, телефон потерпілої задзвонив, телефонувала ОСОБА_8 . ОСОБА_4 вхопив телефон та разом з речами вибіг зі сторожки. На переконання свідка, ОСОБА_4 або випадково взяв телефон, або взяв його, щоб перешкодити ОСОБА_6 відповісти на дзвінок ОСОБА_8 . Потім свідок разом зі ОСОБА_6 також вийшли зі сторожки та пішли за ОСОБА_4 , при цьому ОСОБА_6 крикнула: «верни телефон», але ОСОБА_4 не відповів та поїхав.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що ОСОБА_4 її чоловік, станом на квітень 2019 року працював сторожем позмінно. 14.04.2019 року вранці поїхав на роботу, а через нетривалий проміжок часу свідок у дворі побачила працівників поліції та чоловіка, потім вони попрямували до відділення поліції. Чоловік їй потім пояснив, що він побився зі ОСОБА_6 та випадково вхопив телефон останньої. Свій телефон у ОСОБА_4 був, але на рахунку не було грошей. Свідок вказувала, що ОСОБА_4 є пенсіонером, отримує пенсію, працював, вдома вони тримають домашню птицю, тож він не потребував грошей. Також свідок зазначила, що, зі слів чоловіка, він взяв з роботи трохи крупи, щоб погодувати свою собаку, оскільки не встиг її купити, але збирався потім купити крупу на роботу, але господарці про це розповіли та вона з цього приводу лаялась. Чоловіка може охарактеризувати як спокійного та неконфліктного, він не п?є та ніколи не мав проблем на роботі до того часу.

Також судом були досліджені в судовому засіданні письмові докази, надані стороною обвинувачення та стороною захисту.

В ході огляду місця події 14.04.2019 року у відповідності до протоколу огляду місця події слідчим було оглянуто ділянка місцевості за адресою: м. Запоріжжя, вул. Миколи Краснова, 8а, яка огороджена парканом, на відстані приблизно 40 метрів від якого розташований металевий вагон. В ході огляду місця події нічого не вилучалось.

З протоколу затримання особи від 14.04.2019 року вбачається, що о 14.04.2019 року о 08.50 годині ОСОБА_4 було затримано. В ході затримання ОСОБА_4 пояснив, що телефон потерпілої взяв помилково, так як збирав свої речі та був розстроєний.

В ході слідчого експерименту, який проводився 14.04.2019 року за участю ОСОБА_6 , відповідно до протоколу слідчого експерименту, ОСОБА_6 вказала, що того дня вона із ОСОБА_7 перебували у сторожці, коли під`їхав ОСОБА_4 , якого ОСОБА_6 відмовилась пускати за розпорядженням господарки. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжували перебувати у сторожці, а ОСОБА_4 деякий час сидів в машині, а потім переліз через паркан та ввійшов до сторожки. В цей момент зателефонувала ОСОБА_8 , а ОСОБА_6 передала телефон ОСОБА_4 , який розмовляв з ОСОБА_8 , а потім поклав телефон потерпілої на стіл. Далі ОСОБА_4 почав лаятись, а коли ОСОБА_6 піднялась з дивана, то вдарив її кулаком в область губ, а потім по голові. ОСОБА_6 у свою чергу вхопила собачий ошийник та намагалась вдарити ОСОБА_4 , однак останній відскочив. Потім ОСОБА_4 повернувся до сторожки та почав збирати свої речі, куртку та калоші. В цей момент телефон потерпілої, що лежав на столі, задзвонив, ОСОБА_4 вхопив його, поклав до кишені, вийшов зі сторожки та пішов до паркану, через який знову переліз. Потерпіла попрямувала за ОСОБА_4 та вимагала повернути телефон, однак, ОСОБА_4 не звертав на неї уваги.

Також судом досліджений відеозапис слідчого експерименту, яким зафіксовані обставини його проведення.

Відповідно до протоколу огляду предмету від 16.04.2019 року з фототаблицею слідчим в присутності ОСОБА_6 був оглянутий телефон Huawei Y5 CUN-U29, в якому були дві сім-картки Водафон та Лайфсел та картка пам?яті.

Згідно з протоколом огляду предмету від 16.04.2019 року з фототаблицею слідчим був оглянутий телефон Samsung GT- НОМЕР_5 .

Постановою від 16.04.2019 року вищевказані телефони були визнані речовими доказами та передані під розписки на зберігання ОСОБА_6 та ОСОБА_4 відповідно.

Згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № 1296 ринкова вартість мобільного телефону Huawei Y5 CUN-U29 в корпусі золотого кольору з урахуванням зносу станом на 14.04.2019 року складає 1875 гривень.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 300 у ОСОБА_6 виявлено садно слизової оболонки нижньої губи ліворуч, яке кваліфікується як легке тілесне ушкодження, яке утворилось від дії тупого предмета. Давність утворення не суперечить терміну, зазначеному в обставинах справи.

З довідок КУ «Обласний клінічний психіатричний диспансер» та КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» вбачається, що на обліку у вказаних закладах обвинувачений не перебуває.

ОСОБА_4 не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, що підтверджено відповідною довідкою.

Стороною захисту суду надано копію трудової книжки ОСОБА_4 , з якої вбачається, що ОСОБА_4 працював з 1975 року по 2015 рік, копію свідоцтва про народження ОСОБА_10 , батьком якої є ОСОБА_4 , копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_10 з ОСОБА_11 , після чого ОСОБА_10 змінила прізвище на ОСОБА_12 , копію витягу з реєстру платника єдиного податку, відповідно до якого ОСОБА_13 зареєстрована як фізична особа-підприємець, копію видаткової накладною, за якою ОСОБА_14 придбавав телефони та інше обладнання.

Зазначені документи стороною захисту надані в обґрунтування своїх доводів про те, що ОСОБА_4 є порядною людиною з міцними соціальними зв?язками, він ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, тривалий час працював, його донька з чоловіком займаються підприємницькою діяльністю з купівлі та продажу електронної техніки, в тому числі мобільних телефонів, тож у ОСОБА_4 не було жодної потреби викрадати бувший у використанні мобільний телефон потерпілої.

Також стороною захисту представлено суду копію посвідчення водія ОСОБА_4 та копію результатів комп`ютерно-томографічного обстеження поперекового відділу хребта, відповідно до якого у ОСОБА_4 виявлені ознаки остеохондрозу міжхребцевих дисків, спондилоартрозу зчленувань, фораментального стенозу, протрузії речовини дисків та грижа речовини диску.

Стороною захисту висловлені заперечення щодо можливості дослідження фототаблиць до протоколу огляду місця події та до протоколу затримання особи з вказівкою на те, що такі фототаблиці не піписані учасниками такої дії.

Відповідно до ч. 5 ст. 104 КПК України протокол підписують усі учасники, які брали участь у проведенні процесуальної дії.

Згідно вимог ч. 3 ст. 105 КПК України додатки до протоколів повинні бути засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.

В ході огляду місця події, як зазначено у протоколі, були присутні слідчий, яка його проводила, інспектор-криміналіст, зазначений в якості спеціаліста, двоє понятих та потерпіла ОСОБА_6 , натомість як фототаблиця підписана лише інспектором-спеціалістом.

При затриманні ОСОБА_4 були присутні слідчий, підозрюваний ОСОБА_4 , двоє понятих та захисник. Натомість додана до протоколу затримання фототаблиця не зазначена в якості додатку до протоколу, а з чотирьох сторінок лише на одній міститься підпис слідчого, підписи інших учасників відсутні.

За вищевикладених обставин суд погоджується з доводами захисника про те, що фототаблиці до протоколу огляду місця події та протоколу затримання є неналежними доказами та не підлягають оцінці судом.

Інших доказів сторонами кримінального провадження, потерпілою, суду не надавалось, про існування таких учасники кримінального провадження не повідомляли.

При оцінці доказів суд виходить з положень ст. 337 КПК України, яка вказує, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, загальних принципів кримінального судочинства, положень статей 84, 85, 86, 89 КПК України та практики Європейського суду з прав людини.

Так, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації", одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

З урахуванням вищевикладеного, суд в подальшому надає оцінку доказам у їх сукупності з точки зору їх належності, допустимості та взаємозв`язку, та з урахуванням висловленої оцінки їх учасниками справи та заяви сторони захисту щодо недопустимості окремих з них.

З урахуванням показань обвинуваченого, потерпілої та свідків, письмових доказів, досліджених судом, суд вважає доведеним факт того, що ОСОБА_4 14.04.2019 року в ході конфлікту з потерпілою ОСОБА_6 узяв зі стола телефон останньої, який поклав до кишені, після чого вийшов за межі складу та поїхав додому.
При вирішенні питання про наявність в діях ОСОБА_4 складу інкримінованого злочину, суд виходить з наступного.
У відповідності до ст. 186 ч. 2 КК України грабіж це відкрите викрадення чужого майна, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинений повторно, або за попередньою змовою групою осіб.
Грабіж віднесений до злочинів проти власності, об`єктом яких є охоронювані законом суспільні відносини власності як частина економічних відносин.
Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.
Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілої та свідка ОСОБА_7 у їх сукупності, суд вважає, що будь-якими об`єктивними доказами не підтверджено, що дії ОСОБА_4 були спрямовані на порушення права власності ОСОБА_6 , адже обвинувачений зазначив про те, що телефон вхопив помилково, перебуваючи в емоційно нестабільному стані після того, як довідався, що його звільнили, на його думку, несправедливо, та після сварки з потерпілою, яка, на переконання обвинуваченого, було причетна до його звільнення, а потерпіла та свідок ОСОБА_7 вказували про те, що телефон ОСОБА_4 вхопив, коли на нього почала телефонувати ОСОБА_15 та, на їх думку, ОСОБА_4 мав на меті перешкодити потерпілій спілкуватись з ОСОБА_15 .
На користь того, що ОСОБА_4 , забираючи телефон потерпілої, не мав умислу порушувати її майнові права та вчиняти викрадення телефону, а рівно у нього була відсутня корислива мета звернути вартісну цінність телефону на свою користь, свідчить також і те, що безпосередньо перед цим ОСОБА_4 отримав від потерпілої телефон, спілкувався з ОСОБА_15 поза межами сторожки, тож мав можливість забрати цей телефон та поїхати з місця подій. Натомість ОСОБА_4 повернувся до сторожки, поклав телефон на стіл, після чого у нього зі ОСОБА_6 виникла сварка, в ході якої ОСОБА_4 вдарив ОСОБА_6 , а остання у свою чергу намагалась вдарити ОСОБА_4 ошийником, після чого ОСОБА_4 зібрав свої речі, схопивши при цьому телефон.
На переконання суду, в даному випадку, такі дії ОСОБА_4 могли бути в рівному ступеню обумовлені і емоційним станом обвинуваченого після звільнення та сварки, поспіхом при збиранні речей, а також і намаганням перешкодити ОСОБА_16 поспілкуватись із ОСОБА_15 , враховуючи, що ОСОБА_4 тримав образу на обох з приводу звільнення.
Суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що сукупність відомостей про особистість обвинуваченого, який є раніше не судимим та ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, багато років працював, є пенсіонером, має міцні соціальні зв?язки, свідчить про відсутність підстав вважати, що у ОСОБА_4 міг виникнути умисел на відкрите викрадення майна.
На відсутність у ОСОБА_4 наміру звернути вартість телефона на свою користь свідчать і подальші дії обвинуваченого, який, маючи час та можливість це зробити, телефон не вимкнув, сім-картки з нього не дістав, телефоном жодним чином не розпорядився.
За таких обставин, суд вважає, що дії ОСОБА_4 хоча і мали зовнішні ознаки грабежу, але в його діях відсутній склад цього злочину, оскільки він не мав умислу на викрадення майна та мети подальшого розпорядження та звернення на свою користь.
Дослідженими судом доказами у їх сукупності підтверджено те, що ОСОБА_4 наніс ОСОБА_6 один удар в область обличчя, що він і не заперечував, зазначаючи, що дуже жаліє про це та розкаюється.
Тож за наявності певних умов суд міг би розглянути питання перекваліфікації дій ОСОБА_4 за ст. 125 ч. 1 КК України, що у даному випадку відповідало б позиції Великої палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 03.07.2019 року по справі № 288/1158/16-к.
Водночас при вирішенні цього питання суд виходить з наступного.

Статтею 337 КПК України визначено, що cудовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до вимог ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Статті 370, 373 КПК України вказують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи.

Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу.

При цьому саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом.

З обвинувального акту вбачається, що, за версією обвинувачення, ОСОБА_4 наніс один удар кулаком правої руки в область обличчя та другий удар кулаком правої руки в область голови ОСОБА_6 , які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Таким чином в обвинувальному акті відсутнє зазначення того, які ж саме тілесні ушкодження стали наслідком дій ОСОБА_4 .

Суд, розглядаючи справу лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту в цьому випадку позбавлений можливості констатувати, які ж саме тілесні ушкодження спричинив потерпілій обвинувачений, адже в даному випадку це безумовно погіршило б положення обвинуваченого, розширило б обсяг обвинувачення та змінило б саму суть пред?явленого йому обвинувачення.

Крім того, злочин, передбачений ст. 125 ч. 1 КК України віднесений до злочинів приватного обвинувачення, кримінальне провадження за якими може бути розпочате виключно на підставі заяви потерпілого.

Суд звертає увагу на те, що під час судового розгляду справи до закінчення з?ясування її обставин та перевірки їх доказами, стороною захисту була неодноразово висловлена позиція у справі щодо невизнання вини у скоєнні інкримінованого злочину та заперечення щодо вірності кваліфікації дій ОСОБА_4 як грабежу.

Оскільки у відповідності до положень ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прокурор мав можливість та судом його таке право в жодний спосіб не обмежувалось, змінити обвинувачення, а рівно і надати інші докази, які він вважав за потрібне.

Натомість будь-яких інших доказів, крім тих, що були надані та досліджені судом, стороною обвинувачення суду не представлено.

Зокрема, суду не було представлено заяви ОСОБА_6 , поданої в порядку ст. 214 КПК України, про скоєння щодо неї злочину, що у свою чергу робить неможливим існування кримінального провадження приватного обвинувачення.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що в діях ОСОБА_4 відсутній склад інкримінованого йому злочину за ст. 186 ч. 2 КК України, а у суду відсутні правові підстави внаслідок неконкретного обвинувачення та непредставлення заяви потерпілої в порядку ст. 214 КПК України, розглянути питання щодо перекваліфікації дій ОСОБА_4 , тож обвинуваченого за таких обставин слід виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого злочину.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 373, 374 КПК України,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України, визнати невинуватим та виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Речові докази: мобільний телефон Huawei Y5 CUN-U29, в корпусі золотистого кольору в чохлі-бампері, з двома сім-картками Водафон та Лайфсел та карткою пам?яті Adata на 8Гб, який переданий на зберігання ОСОБА_6 , залишити ОСОБА_6 ; мобільний телефон Samsung GT-S 5308Д в корпусі чорного кольору з сім-карткою Водафон та та карткою пам?яті Team на 16 Гб, який переданий на зберігання ОСОБА_4 , залишити ОСОБА_4 .

Копію вироку учасники провадження мають право отримати в суді негайно після його проголошення. Учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні, копію вироку надіслати не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1