Ухвала
Іменем України

21 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 487/4345/17

провадження № 51-1922ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року щодо ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

За вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 грудня 2018 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 1 ст. 304 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього виконання певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у провадженні.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 18 лютого 2020 року вирок суду залишив без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням скаржника, згаданий суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення приписів ст. 65 КК, неправильне застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 цього Кодексу, що призвело до призначення м`якого заходу примусу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація його дій не оспорюються.

Доводи в касаційній скарзі про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтоване застосування ст. 75 КК, аналогічні доводам, наведеним в апеляційній скарзі прокурора. Вони були визнані судом апеляційної інстанції безпідставними з наведенням в ухвалі належних мотивів на їх спростування.

Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних норм права.

Як вбачається з вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання суд урахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, дані про особу обвинуваченого. Визнав обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданих збитків, шляхом повернення викраденого майна потерпілому та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Згідно з наданої копії оспорюваної ухвали апеляційний суд при перегляді вироку належним чином перевірив усі доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні вимог сторони обвинувачення.

З огляду на це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_5 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.

Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК). Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.

Крім того, Суд бере до уваги, що на час постановлення ухвали апеляційним судом ОСОБА_5 нових злочинів з 2017 року не скоював, на час скоєння діяння йому було лише 18 років та вважався таким, що не є судимим згідно п. 1 ч. 1 ст. 89 КК, так як протягом іспитового строку не вчинив нового злочину і протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням скасовано не було.

У касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.

З огляду на викладене й на те, що зі скарги і наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3