Справа №591/4533/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/299/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 591/4533/17 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Сум від 23.11.2018, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_6 просить змінити вирок у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого і звільнити його від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, оскільки ОСОБА_10 проживає в цивільному шлюбі, має малолітню дитину та батьків похилого віку, які є інвалідами по зору і потребують його піклування, що не в повній мірі враховано судом. Крім того, не враховано відсутність тяжких наслідків, думку потерпілої, добровільне відшкодування матеріальної та моральної шкоди, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину;

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 просить скасувати вирок у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 призначити покарання за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі строком 3 роки, оскільки судом не враховано, що ОСОБА_10 раніше судимий, характеризується негативно, а його щире каяття не заслуговує на довіру, так як сприяти розкриттю злочину він почав тільки після викриття працівниками поліції.

Вироком Зарічного районного суду м. Сум від 23.11.2018 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, та йому призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік. Стягнуто 395,48 грн. процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_10 03.05.2017 близько 09:50 повторно у першому під`їзді по АДРЕСА_2 таємно підібрав жіночу сумку з майном, яке належало особі похилого віку ОСОБА_12 , спричинивши значну матеріальну шкоду на загальну суму 87713,25 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу та просили звільнити від відбування покарання з випробуванням, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку в апеляційних скаргах захисника та прокурора не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційних скарг як захисника про звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням, так і прокурора про призначення більш суворого покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Як зазначено у правовій позиції ВСУ (постанова від 04.04.2011 у справі № 5-1кс11), норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст. 65 КК, в якій установлено загальні засади призначення покарання і згідно якої суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Положеннями ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання, а тому суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й ті положення, що передбачені ч. 1 ст. 69 КК, згідно яких за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. При цьому невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК), а ступінь тяжкості вчиненого злочину, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію злочину, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання необхідно також враховувати принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). «Тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання, а щодо ув`язнення та його строків акценти треба зміщувати в бік досягнення ресоціалізації», тобто незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства. Автономна концепція поняття «покарання» передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Таким чином, при призначенні ОСОБА_10 покарання суд першої інстанції, дотримався вимог кримінального закону, врахував як ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК є тяжким злочином, так і обставини, які пом`якшують покарання, зокрема визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні батьків похилого віку та неповнолітньої дитини, відшкодування шкоди, а також негативна характеристика і обставини, які обтяжують покарання рецидив злочину та вчинення злочину щодо особи похилого віку, та прийшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 185 КК, застосувавши ст. 69 КК.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що щире каяття ОСОБА_10 не заслуговує на довіру, а сприяти розкриттю злочину він почав після викриття працівниками поліції не свідчать про відсутність обставин, які пом`якшують покарання, так як щире каяття обвинуваченого підтверджується не тільки його особистими поясненнями, а й повним відшкодуванням як матеріальної, так і моральної шкоди. При цьому з`явлення із зізнанням і сприяння розкриттю злочину є різними за своєю суттю обставинами, які пом`якшують покарання.

Колегія суддів приходить до переконання, що саме таке покарання, яке визначено судом першої інстанції, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого злочину та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи, це покарання не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», а також є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_10 і попередження нових злочинів.

Ті обставини, що обвинувачений, має малолітню дитину та батьків похилого віку, які потребують його піклування, відсутність тяжких наслідків, думка потерпілої, добровільне відшкодування шкоди, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, зазначені в апеляційній скарзі, вже враховані судом першої інстанції при призначенні покарання і не надають можливості для застосування до ОСОБА_10 положень ст.75 КК, оскільки останній неодноразово засуджувався за вчинення умисних злочинів, зокрема і до покарання у виді позбавлення волі, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і знову вчинив умисний злочин.

Таким чином, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для призначення засудженому ОСОБА_10 більш суворого покарання чи застосування до нього положень ст. 75 КК, яка дає можливість звільнення його від покарання з випробуванням. Визначивши у виді позбавлення волі на строк нижче від найнижчої меже, передбаченої в санкції ч. 3 ст. 185 КК, суд першої інстанції в повній мірі врахував положення ст. 65-67, 69 КК, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Сум від 23.11.2018 відносно ОСОБА_13 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4