Провадження № 11-кп/4820/119/20
Справа № 675/2084/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія :ст.ст.537,539 КПК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 травня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 на ухвалу Ізяславського районного суду від 30.10.2019 року, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_7 , засуджений вироком Апеляційного суду Хмельницької області від 28.08.2001 року за ч.3 ст.140, ч.2 ст.17, ч.2 ст.140, ч.1 ст.145, ч.3 ст.142, ч.2 ст.17, ч.2 ст.145,ч.2 ст.17, ч.3 ст.89, п.п. а, і ст.93 КК України (1960 р.), за ч.2 ст.190 КК України (2001р.)у виді довічного позбавлення волі, який відбуває покарання в ДУ «Замкова виправна колонія №58», звернувся до Ізяславського районного суду з клопотанням про заміну довічного ув`язнення на певний строк, так як, довічне позбавлення волі, без реальної можливості дострокового звільнення або пом`якшення покарання, порушує вимоги міжнародного права, не відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Ухвалою Ізяславського районного суду від 30 жовтня 2019 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку суду, відповідно до ст.ст. 537,539 КПК України відмовлено.

Захисник ОСОБА_8 , в поданій апеляційній скарзі, просить дану ухвалу скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою клопотання засудженого ОСОБА_7 задовольнити.

Посилається на те, що за тривалий час відбування покарання засуджений ОСОБА_7 довів своє виправлення та з огляду на практику Європейського суду з прав людини вважає, що подальше його відбування покарання у виді довічного позбавлення волі без реальної можливості дострокового звільнення або пом`якшення покарання є несправедливим та таким, що порушує норми міжнародного права і не відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Звертає увагу на відповідні висновки Європейського суду з прав людини, що зроблені у справах «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», «Ласло Магьяр проти Угорщини», «Петухов проти України», та приписи ч.5 ст.9 КПК України, що кримінально процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а ст.537 КПК України наділяє суд повноваженнями щодо вирішення питань про всякого роду сумніви та протиріччя, що виникають при виконанні вироку, про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким тощо.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно не застосував прецедентну практику Європейського суду з прав людини з порушенням норм закону про кримінальну відповідальність.

Засуджений ОСОБА_7 , в апеляційній скарзі просить скасувати зазначену ухвалу, визнати порушення його права, яке передбачене у ст..28 Конституції України та ст.3 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Просить замінити йому довічне позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано та незаконно відмовив йому у застосуванні вимог Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та припустився помилок:

- Рішення (практика) ЄСПЛ та Конвенція становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та має вищу юридичну силу, а ніж національний закон (ст.9 Конституції України, ст.17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

-На виконання рішень ЄСПЛ , Україна необов`язково повинна приймати закони, адже такі закони приймаються тільки на виконання рішень проти України, а не проти інших Держав ( ст.13 вказаного Закону). Рішення ЄСПЛ проти інших Держав є обов`язковим для правильного тлумачення вимог Конвенції.

-Згідно зі ст.27 Віденської Конвенції про право міжнародних договорів Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтування неможливості виконання міжнародного договору.

На думку засудженого ОСОБА_7 він має право на зменшення довічного покарання та на реалістичну перспективу звільнення, а також право знати на яких критеріях та коли саме такий перегляд може бути здійснений.

Також ОСОБА_7 зазначає, що український порядок помилування не вимагає мотивувати рішення про відмову у помилуванні та не вказує, що конкретно має зробити засуджений до довічного позбавлення волі для того щоб його помилували (Указ Президента України Порядок здійснення помилування від 21.04.2015 року №223/2015). Суперечність полягає у відсутності у нормах КК України реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі та її гарантії у розумінні ЄСПЛ, Конвенції та Конституції.

Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили скасувати ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2019 року, замінивши довічне позбавлення волі ОСОБА_7 на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг засудженого та його захисника, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі задоволенню не підлягають, з наступних підстав.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_7 засуджений вироком колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Хмельницької області від 28 серпня 2001 року, за ч.3 ст.141, ч.2 ст.17, ч.2 ст.140, ч.1 ст.145, ч.2 ст.143, ч.3 ст.142, ч.2 ст.17, ч.2 ст145, ч.2 ст.17, ч.3 ст.89,п.п. «а», «і» ст.93 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, за виключенням житла.
Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України з кримінальних справ від 17 січня 2002 року вирок судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Хмельницької області від 28 серпня 2001 року щодо ОСОБА_7 змінено, дії ОСОБА_7 перекваліфіковано із ч.2 ст.143 КК України в редакції 1960 року на ч.2 ст.190КК України в редакції 2001 року і призначено покарання 3 роки позбавлення волі. ОСОБА_7 за сукупністю злочинів, передбачених ч.3 ст.140, ч.2 ст.17, ч.2 ст.140, ч.1 ст.145, ч.3 ст.142, ч.2 ст.17, ч.2 ст.145, ч.2 ст.17, ч.3 ст.89, п.п. «а», «і» ст.93 КК України в редакції 1960 року, за ч.2 ст.190 КК України в редакції 2001 року у відповідності до ст.ст.42,43 КК України в редакції 1960 року до покарання призначеного судом вважається засудженим. В решті вирок залишено без змін.
Чинний, на момент постановлення вироку відносно ОСОБА_7 , Кримінальний кодекс України не містив норм, які б передбачали право засудженого до покарання у виді довічного позбавлення волі, після відбуття певного строку покарання, за певних умов, на дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.
Не містив вимог про зазначення та роз`яснення такого права у вироку суду і Кримінально-процесуальний кодекс (в ред.1960 року) у ст.ст.333-335, які визначали зміст вступної, мотивувальної та резолютивної частини вироку суду.
Закон України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, згідно з яким Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини визнаються джерелом права в України та на який, зокрема, посилається засуджений у своїй апеляційній скарзі, був прийнятий 23 лютого 2006 року, тобто через 5 років після його засудження. Зважаючи на викладене, доводи засудженого ОСОБА_7 та його захисника про те, що суд, який постановив відносно нього вирок порушив вимоги ст.3 Конвенції та не роз`яснив у вироку його права на дострокове звільнення від відбування покарання за певних умов, є безпідставними та не відповідають дійсності.
Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого, передбачена ст.81 Кримінального кодексу України, поширюється лише на осіб, засуджених, у тому числі, до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Застосування умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачено.
Єдиною можливістю реалізації права засудженого до довічного позбавлення волі на пом`якшення призначеного покарання є, передбачений ст.87 КК України акт про помилування, яким засудженому до покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінене на покарання на строк не менше 25 років позбавлення волі.
Вимоги апеляційних скарг засудженого ОСОБА_7 та його захисника, з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України від 12 березня 2019 року», як на підставу для застосування до нього умовно-дострокового звільнення задоволенню не підлягають, зважаючи на те, що у даному рішенні суд визнав порушення ст.3 Конвенції, проте не зобов`язав країну-відповідача звільнити засудженого до позбавлення волі від подальшого відбування покарання, забезпечивши таким чином виконання обов`язку держави щодо захисту населення від небезпечних осіб та зазначивши при цьому, що для забезпечення такого права засудженого, на державному рівні, повинні бути проведені реформи на законодавчому рівні і розроблений механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі.
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кримінальний процесуальний кодекс не містить норм про наявність повноважень суду першої інстанції на перегляд рішень, які набули законної сили, а тому висновок місцевого суду про відхилення вимог засудженого ОСОБА_7 щодо визнання порушення ст.3 Конвенції при постановленні відносно нього вироку колегією суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Хмельницької області від 28 серпня 2001 року є правильним та ґрунтується на законі.
Оскільки, як і на день постановлення вироку суду відносно ОСОБА_7 , так і на даний час законодавством України не передбачено право засудженого до довічного позбавлення волі на дострокове звільнення від подальшого відбування покарання та відсутній механізм його реалізації, колегія суддів стверджує неможливість приведення вироку апеляційного суду Хмельницької області від 28 серпня 2001 року відносно ОСОБА_7 до вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відсутність підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання та обґрунтованість такої відмови в ухвалі Ізяславського районного суду від 30 жовтня 2019 року.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:
Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 30 жовтня 2019 року щодо засудженого за ч.3 ст.140, ч.2 ст.17, ч.2 ст.140, ч.1 ст.145, ч.3 ст.142, ч.2 ст.17, ч.2 ст.145,ч.2 ст.17, ч.3 ст.89, п.п. а, і ст.93 КК України (1960 р.), за ч.2 ст.190КК України до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 залишити без зміни, а апеляційні скарги ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її постановлення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4