Дата документу 02.12.2019 Справа № 334/7909/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/807/1203/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/7909/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7

захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2019 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з середньою освітою, який не одружений, малолітніх дітей на утриманні не має, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше в силу ст. 89 КК України не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

задоволено клопотання старшого слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 та застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 11 години 00 хвилин 18 січня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2019 року скасувати та у випадку визнання обґрунтованою підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України, застосувати запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту з 22 години 00 хвилин до 08 години 00 хвилин, із застосуванням електронних засобів контролю за місцем його проживання, посилаючись на те, що при розгляді клопотання слідчий суддя не взяв до уваги, що клопотання слідчого не відповідає вимогам п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 184 КПК України, оскільки з матеріалів, долучених до клопотання взагалі не вбачається, що ОСОБА_7 причетний до даного кримінального правопорушення, слідчим та прокурором не доведено наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, що взагалі виключає обрання запобіжного заходу, а також не доведено існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Апелянт зазначає, що свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , на показання яких посилається слідчий суддя, взагалі не були очевидцями подій та надали свідчення, що ОСОБА_13 повідомляв їм, що впав і, таким чином, спричинив собі тілесні ушкодження, свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які взагалі допитувалися в нічний час, не бачили, хто наносив тілесні ушкодження ОСОБА_13 , протокол огляду предмету від 17.11.2019, складений з 15.00 до 16.05, взагалі не містить інформації, що особа № 2 нанесла удари особі № 1, у ОСОБА_7 за місцем його проживання не проводився обшук та не вилучалися жодні речі, які б свідчили про його причетність до даної події.

Також захисник вказує, що ОСОБА_7 самостійно прибував до поліції та до суду, знаходився за місцем проживання, відсутні докази того, що він впливав на свідків з метою надання ними неправдивих відомостей, а факт того, що ОСОБА_7 в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, не може бути доказом того, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, підозрюваного та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, під час розгляду клопотання слідчий суддя, встановивши, що надані сторонами кримінального провадження докази доводять обставини, зазначені у ч. 1 ст. 194 КПК України, врахувавши підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 КПК України, дійшов висновку про необхідність застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З таким рішенням слідчого судді погоджується й колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, передбачені ст. 178 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя дотримався цих вимог закону.

Згідно зі змістом апеляційної скарги, захисник не погоджується з наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Проте, вирішуючи питання про наявність обґрунтованої підозри, поняття якої не міститься в національному законодавстві, слід виходити з його визначення, наведеного в практиці Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що наявність обґрунтованої підозри у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин, те, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.

Як вбачається з клопотання слідчого та доданих до нього матеріалів, в них міститься достатньо даних для висновку про обґрунтованість повідомленої ОСОБА_7 підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

Відповідно до ухвали слідчого судді та журналу судового засідання, наведені в клопотанні слідчого підстави для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, перевірялись при розгляді клопотання, при цьому був допитаний підозрюваний, вислухані думки слідчого, прокурорів, захисника та з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу.

Слідчий суддя, вивчивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, правильно встановив, що наведені у ньому дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та не встановив чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно підозрюваного.

Не виявлено таких обставин і колегією суддів, у зв`язку з чим, як вважає колегія суддів, довід апелянта про необґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, є неспроможним.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_7 , а саме, передбачених п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, в якій його переслідують та міжнародними контактами.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив про те, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» (Ambruszkiewicz v. Poland N 7/03 від 04.05.2006) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Отже, врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 , який не одружений, не має не утриманні малолітніх дітей, не працює, підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, яке карається позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років.

Тобто, вказані обставини свідчать про те, що підозрюваний, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований йому тяжкий злочин.

Також, приймаючи до уваги суворість покарання, ОСОБА_7 може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від органів досудового слідства або суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Крім того, колегія суддів враховує обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_7 дій, які полягають в заподіянні умисних тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент заподіяння, а відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в України найвищою соціальною цінністю.

Зазначене, на думку колегії суддів, свідчить про те, що наразі залишається існувати ризик того, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, то колегія суддів звертає увагу на те, що слідчий суддя при оцінці доказів не повинен встановлювати достовірно факт впливу підозрюваного на інших осіб у провадженні.

Отже, на думку колегії суддів, виходячи з того, що наразі ще триває досудове розслідування, наявний ризик незаконного впливу ОСОБА_7 на потерпілого ОСОБА_13 , який є безхатченком та місцезнаходження якого йому відомо, з метою залякування останнього, а також на свідків у даному кримінальному провадженні, з якими підозрюваний знайомий, тому може схиляти їх до дачі неправдивих показань.

А з огляду на тяжкість, характер та конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, існує, як вважає колегія суддів, ризик вчинення ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення.

На думку колегії суддів, вказане свідчить про те, що клопотання слідчого, всупереч доводам апелянта, відповідає вимогам ч. 1 ст. 184 КПК України, а наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених слідчим у поданому клопотанні та доведених прокурором в судовому засіданні судів першої та апеляційної інстанцій, та ці ризики виправдовують тримання ОСОБА_7 під вартою.

З урахуванням того, що на стадії досудового розслідування до наданих доказів не повинно бути пред`явлено таких самих високих вимог, як при формулюванні остаточного обвинувачення при направленні справи до суду, колегія суддів вважає, що посилання апелянта на показання свідків, які, на його думку, не свідчать про причетність ОСОБА_7 до інкримінованого кримінального правопорушення, не впливають на правильність прийнятого слідчим суддею рішення.

Що стосується позитивних даних про особу підозрюваного, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, а також, які були додатково надані апеляційному суду, а саме, що ОСОБА_7 самостійно прибував до поліції та до суду, знаходився за місцем проживання, позитивно характеризується за місцем проживання, то вони, як вважає колегія суддів, не можуть бути підставою для застосування до підозрюваного запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки жодним чином не вплинули і не стали стримуючим фактором у його поведінці, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку ОСОБА_7 .

Стан здоров`я ОСОБА_7 , на підтвердження якого захисником суду апеляційної інстанції була надана копія довідки лікаря-гастроентеролога КП «Запорізька міська лікарня № 9», не може бути підставою для скасування застосованого запобіжного заходу, оскільки відсутні відомості медичного характеру про неможливість перебування підозрюваного в умовах слідчого ізолятора, а запобігання ризикам неналежної процесуальної поведінки неможливо шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.

З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про необхідність застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який у сукупності з тяжкістю інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення та його наслідками, ризиками, передбаченими ч. 1 ст. 177 КПК України, що існують, та даними про особу підозрюваного, є обґрунтованим, а тому підстав вважати його занадто суворим та таким, що порушує права підозрюваного, передбачені нормами національного та міжнародного законодавства, немає.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді по доводам апеляційної скарги захисника.

Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2019 року, якою щодо підозрюваного ОСОБА_7 задоволено клопотання старшого слідчого Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 та застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 11 години 00 хвилин 18 січня 2020 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: