Справа №589/836/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/806/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження № 589/836/18 за спільною апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 , апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_8 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04 липня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 27 січня 2017 року Шосткинським міськрайонним судом Сумської області за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 8 місяців. Зміненим 19 липня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Сумської області та на підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого від відбування призначеного покарання судом першої інстанції з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладенням обов?язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду надійшли апеляційні скарги:

- захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно якої вирок суду підлягає скасуванню з ухваленням виправдувального вироку, через відсутність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення;

- потерпілого ОСОБА_8 , згідно якої вирок суду підлягає скасуванню.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді арешту на строк 3 місяці без позбавлення права керування транспортним засобом.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання покарання за даним вироком та покарання за поперелнім вироком у виді позбавлення волі на строк 1 рік 10 місяців, остаточно призначено покарання, на підставі ст. 72 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць.

Ухвалено рахувати початок строку відбування покарання ОСОБА_7 з часу приведення вироку до виконання.

Цивільний позов прокурора задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 3355 грн. 66 коп. на користь держави.

Скасовано арешт накладений ухвалою слідчого судді Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 21 грудня 2017 року.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник та обвинувачений зазначають, що авто-технічна експертиза була проведена на підставі недопустимих доказів, оскільки експерт посилався у висновку на показання обвинуваченого, які він надавав як підозрюваний, а тому в даному випадку за принципом «плодів отруйного дерева» всі послідуючі докази мали б бути визнанні судом недопустимими.

Зазначає захисник і про істотні порушення під час проведення слідчого експерименту, бо під час слідчого експерименту були погодні умови інші ніж під час ДТП.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги потерпілий зазначає, що в матеріалах кримінального провадження не міститься доказів того, що саме обвинувачений його збив.

Крім того, зазначає і про не врахування під час проведення автотехнічної експертизи факту засліплення зустрічним автомобілем як ОСОБА_7 так і його.

Суд не врахував того, що слідчий експеримент проводився зимою, тобто за інших умов погодних умов ніж відбулася подія ДТП.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 16 грудня 2017 року близько 23 год. 00 хв., керуючи автомобілем ВАЗ 21112 д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Кутузова з боку вул. Озерна м. Шостка, проявив неуважність, не в повній мірі оцінив дорожню обстановку в темний час доби, в умовах недостатньої видимості не обрав допустиму швидкість руху за умови видимості дороги та при засліпленні світлом фар зустрічного автомобіля, своєчасно не застосував гальмування, тому допустив наїзд на велосипед під керуванням ОСОБА_8 , який рухався в попутному напрямку. Внаслідок зіткнення потерпілий отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

ОСОБА_7 допустив порушення вимог п. п. 2.3 «б»; 12.2; 19.3 Правил дорожнього руху України, які знаходяться у прямому причинному зв?язку з подією ДТП на наслідками, що настали.

Вислухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 , які підтримали свої апеляційні скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційні скарги захисника та потерпілого, прокурора, яка заперечувала проти апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний для прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог кримінального процесуального закону, судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню в повному обсязі дотримано не було.

За загальним правилом суд має визнати недопустимим доказами, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні (п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України).

Аналіз даної норми закону дає підстави для висновку, що вказана норма закону підлягає застосуванню у випадку коли орган досудового розслідування на час проведення первинних слідчих дій з особою мав дані про те, що особа у послідуючому буде визнана підозрюваною чи обвинуваченою, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчинив дії, спрямовані на отримання показань від неї.

В даному випадку вказана норма закону прямо кореспондується зі ст. 63 Конституції України, за якою особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе та ст. 18 КПК України, згідно якої жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення, та що кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.

Крім того, вище зазначене тісно переплітається з принципом презумпції невинуватості, що гарантується п. 2 ст. 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини визначив критерії за якими констатується порушення такого права особи: характер і ступінь примусу, використаного для здобуття доказів; важливість суспільного інтересу в розслідуванні порушення й покаранні за його вчинення; наявність у процедурі, що застосовується, відповідних гарантій; використання здобутих у такий спосіб матеріалів.

При цьому, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що публічний інтерес не може виправдовувати відступ від права зберігати мовчання.

Таким чином, з урахуванням викладеного, вбачається, що особливу увагу в даній ситуації відіграє не скільки сам факт показань такої особи, а саме умови за яких було здобуто такого роду показання від особи.

Як вбачається з матеріалів провадження, відомості про кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 грудня 2017 року та цього ж дня ОСОБА_8 було допитано у якості потерпілого, а ОСОБА_7 було допитано у якості свідка.

08 лютого 2018 року було проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 (а. к. п. 56 - 57) та 09 лютого 2018 року було проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_8 (а. к. п. 54 - 55).

Слідчим було прийнято постанови про призначення судово медичної експертизи від 09 лютого 2018 року; про призначення авто-технічної експертизи від 10 лютого 2018 року (а. к. п. 3) та після отримання результатів експертиз (а. к. п. 58; 61 - 64), 26 лютого 2018 року було повідомлено про підозру ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (а. к. п. 79 - 80).

На думку колегії суддів, важливу роль в даній ситуації відіграють обставини за яких було отримано слідчим показання від обвинуваченого.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчий експеримент за участю як потерпілого так і обвинуваченого проводився не відразу, а за спливом значного проміжку часу, з моменту події ДТП.

При цьому, судом на вказане не було звернуто увагу стосовно того, чи у слідчого були певні обґрунтування з приводу майбутнього процесуального становища ОСОБА_7 .

Аналізуючи особливості даного кримінального провадження, колегія суддів погоджується з доводами спільної апеляційної скарги захисника та обвинуваченого і потерпілого лише в частині того, що ОСОБА_7 на початкових етапах мав особливо уразливе правове становище.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Шабельник проти України» вказав, що «право на правову допомогу виникає в момент, коли становище людини стає суттєво уразливим, навіть якщо її офіційно не затримано як підозрювану». Суд пояснив, що становище заявника стало значно вразливішим одразу після вжиття серйозних слідчих заходів щодо перевірки підозри стосовно нього та підготовки версії обвинувачення.

Європейський суд з прав людини визначає такі обставини, які вважаються моментом висунення обвинувачення:

- початок досудового розслідування проти конкретної особи чи арешт її банківських рахунків (рішення у справі «Ringeisen v. Austria»);

- арешт особи (рішення у справі «Wemhoff v. Germany»);

- офіційне повідомлення про намір здійснення стосовно неї кримінального переслідування (рішення у справі «Neumeister v. Avstria»).

Отже, суд при розгляді провадження не звернув увагу на відсутність захисника у ОСОБА_7 під час проведення первинних слідчих дій.

Посилання суду першої інстанції по даному кримінальному провадженні на рішення Верховного суду (справа № 452/2028/16-к), для обґрунтування відсутності порушень з боку органів досудового розслідування, колегія суддів, вважає безпідставними, оскільки в рішенні Верховного суду мова йде хоч і про схожі обставини ДТП однак не ідентичні, зокрема, касаційний суд надавав оцінку обставинам кримінального провадження де слідчий експеримент вже проводився за участю захисника, а тому за вказаних обставин суд обґрунтовано вважав, що особа не була в особливо уразливому становищі.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимим є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманої внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, та відповідно до п.п. 1,2,3 ч. 2 цієї статті, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення дій, які потребують попереднього дозволу суду, без того дозволу або з порушенням його суттєвих умов, отримані внаслідок дій, що принижують гідність особи, поводження та порушення права особи на захист.

Проте, суд вказаним доказам оцінки у вироку не дав, не перевірив ці докази на допустимість їх отримання, та чи не були порушені права та свободи людини.

Таким чином, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , суд на вказані порушення вимог закону увагу не звернув, обставини, на які посилається захисник, не досліджував та оцінку у вироку не дав.

Наведене, відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України, є істотним порушенням кримінального процесуального закону, перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, як про це обґрунтовано зазначено в апеляційній скарзі захисника. Оскільки колегією суддів встановлено, що судом не надано ніякого аналізу у вироку доводам сторони захисту та обвинуваченого щодо сумнівності та недопустимості зібраних по справі доказів, покладених в основу обвинувального вироку. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Колегія суддів звертає увагу суду на те, що Конституційний Суд України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.

Так, у справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року Європейський суд з прав людини робить акцент на необхідності чіткого дотримання положень з питань допустимості доказів. І хоча Європейський суд у своїх рішеннях наголошує, що допустимість доказів є справою національних судів й він не має загальної компетенції вирішувати, чи припустилися національні суди помилок у застосуванні законодавства або оцінці фактів, він все ж покликаний перевіряти справедливість провадження.

З огляду на викладене, судове рішення підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, під час якого слід врахувати наведене, ретельно дослідити всі докази у провадженні та, в залежності від встановленого, постановити законне і обґрунтоване рішення з викладенням в ньому аналізу доказів і ґрунтовних мотивів його прийняття.

З огляду на не надання належної оцінки цьому факту судом першої інстанції, судове рішення підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, під час якого слід врахувати наведене, ретельно дослідити всі докази у провадженні та, в залежності від встановленого, постановити законне і обґрунтоване рішення з викладенням в ньому аналізу доказів і ґрунтовних мотивів його прийняття.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 409, 407, 412, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Спільну апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 , апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 04 липня 2019 року відносно ОСОБА_7 - скасувати, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4