ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/821/40/20 ЄУНСС: 711/624/16-к Категорія: ч. 1 ст. 125 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді суддів з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000540 від 13.02.2015 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_9 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Черкаси, українець, громадянин України, інвалід ІІІ групи по загальному захворюванню, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят ) грн.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково та вирішено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 1 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він, 06.02.2015 близько 15 години, знаходячись в приміщенні житлової квартири АДРЕСА_2 , умисно наніс ОСОБА_9 , яка являється директором ТОВ «Маркетинг Аналіз» та, у відповідності до довіреності від 26.11.2014 - представником ОСОБА_10 , тілесні ушкодження у зв`язку з діяльністю, пов`язаною з наданням нею правової допомоги. Зокрема, у вказаному місці та час, коли ОСОБА_9 виконувала свої обов`язки з надання правової допомоги ОСОБА_10 , ОСОБА_7 з метою витіснення останньої за межі житлового приміщення, взяв ОСОБА_9 за лацкан одягу та почав трясти, при цьому зачіпаючи підборіддя кистями своїх рук, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді крововиливу підборіддя зліва, які згідно висновку судово-медичної експертизи №1623 від 27.08.2015 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Такі дії ОСОБА_7 за обвинувальним актом, затвердженим 04.10.2017 кваліфіковані за ч. 2 ст. 398 КК України умисне заподіяння представнику особи легких тілесних ушкоджень у зв`язку із діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги.

За даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 06.02.2015 близько 15 години, знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , маючи намір витіснити з вищевказаної квартири ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , при цьому застосовуючи фізичну силу почав виштовхувати останніх з квартири. В ході таких дій, за раптово виниклим умислом на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно взяв ОСОБА_9 за лацкан верхнього одягу та почав трясти останню продовжуючи її таким чином виштовхувати із квартири, при цьому його кисті рук контактували з підборіддям ОСОБА_9 , травмуючи її, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді крововиливу підборіддя зліва, які згідно висновку судово-медичної експертизи №1623 від 27.08.2015 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

За встановлених обставин судом кваліфіковано дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України, оскільки обвинувачення, яке пред`явлено останньому за ч. 2 ст. 398 КК України за фактом умисного заподіяння представнику особи легких тілесних ушкоджень у зв`язку із діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги, не знайшло свого підтвердження.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 порушує питання про скасування вироку щодо нього та просить закрити провадження у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі ст. 284 КПК України, а також відмовити в задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції при розгляді справи в межах пред`явленого обвинувачення не враховано те, що потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 неодноразово змінювали показання та, на момент звернення з відповідними заявами до поліції про побиття, не зазначали, що потерпіла є юристом, яка надавала правову допомогу батьками обвинуваченого.

Звертає увагу на те, що потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 і по даний час намагаються будь-якими способами притягнути його до відповідальності під різними приводами, що підтверджується відповідними заявами та висновками поліції, маючи на меті заволодіти квартирою померлих батьків.

Вказує, що судом першої інстанції безпідставно не взяті до уваги показання свідка ОСОБА_13 , який був очевидцем конфлікту, про те, що він не пам`ятає такого щоб ОСОБА_9 повідомляла йому про те, що вона юрист. При цьому свідок зазначив, що бійки не було і він умисно не наносив нікому будь-яких тілесних ушкоджень. Про те, що він не наносив тілесних ушкоджень ОСОБА_9 вказувала і його дружина, однак її показання судом до уваги не взяті. Разом з цим судом покладено в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_14 , яка до її допиту була присутня в судових засіданнях, що є порушенням КПК України.

Апелянт ставить під сумнів наявність у потерпілої будь-яких тілесних ушкоджень спричинених ним, а також акцентує увагу на тому, що потерпіла до позовної заяви надала чеки про придбаня ліків, які не мають будь-якого відношення до лікування покрасніння шкіри. При цьому деякі з придбаних ліків потерпіла, згідно наданих чеків, купувала по декілька разів на день.

Підсумовуючи викладене вказує, що у нього не було умислу і підстав наносити незнайомій особі тілесні ушкодження, так як до 06.02.2016 він ОСОБА_9 взагалі не знав.

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим та призначити покарання за ч. 2 ст. 398 КК України у виді 3 років обмеження волі без застосування положень ст. 75 КК України.

Прокурор зазначає, що суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення та неправильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 125 КК України, незважаючи на те, що в ході судового розгляду встановлено, у зв`язку з чим прокурором змінено кваліфікацію дій обвинуваченого, що обвинувачений умисно заподіяв представнику особи легкі тілесні ушкодження у зв`язку із діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги.

Стверджує, що допитані судом свідки підтверджували ту обставину, що потерпіла ОСОБА_9 попереджала ОСОБА_7 про те, що перебуває в квартирі в якості представника ОСОБА_10 та тримала в руках довіреність. Про те, що ОСОБА_9 являється представником ОСОБА_10 . ОСОБА_7 було відомо, оскільки під час судового засідання 05.12.2014 в Соснівському районному суді м. Черкаси він її бачив і знав, якими повноваженнями вона наділена.

На думку прокурора, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що повноважень ОСОБА_9 на діяльність, пов`язану з наданням юридичної допомоги положення довіреності не містять, а нотаріально посвідчена довіреність від 26.11.2014 є по суті договором, за яким ОСОБА_10 уповноважила ОСОБА_9 бути її представником в судах будь-яких інстанцій, наділяла її конкретними правами, наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі та потерпілому

Вказує, що за даною довіреністю ОСОБА_9 уповноважено на представлення інтересів ОСОБА_10 в державних, громадських, господарських та будь-яких ПУО незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, та при вчиненні інших дій чи вирішенні інших питань, про що було відомо ОСОБА_7 , тому його дії мають бути кваліфіковані саме за ч. 2 ст. 398 КК України.

При цьому, на думку апелянта, неправильна кваліфікація дій обвинуваченого призвела до призначення йому покарання за менш тяжкий злочин, тобто до уникнення справедливого покарання.

Також просить дослідити матеріали кримінального провадження, зокрема повторно допитати обвинуваченого, потерпілу, дослідити нотаріально посвідчену довіреність від 26.11.2014 та докази, які характеризують особу ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції скасувати через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим та призначити покарання за ч. 2 ст. 398 КК України у виді 3 років обмеження волі без застосування положень ст. 75 КК України, задовольнивши заявлений нею цивільний позов в повному обсязі.

Потерпіла вказує на те, що суддя ОСОБА_1 упереджено підійшов до розгляду даного кримінального провадження, не встановив дійсні обставини провадження, не дослідив наявні в провадженні письмові докази і показання свідків сторони обвинувачення, що призвело до неправильної кваліфікації дій обвинуваченого та призначення йому покарання за менш тяжкий злочин. Про упередженість судді, на думку потерпілої, вказує те, що в порядку цивільного судочинства він ухвалив неправомірне рішення, яким визнав недійсним договір дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 батьком ОСОБА_15 своїй донці ОСОБА_10 . З приводу наведеного нею неодноразово заявлялися відводи судді, які залишені без задоволення.

Зазначає, що у зв`язку з виниклою необхідністю ведення справ з усіх питань, що стосуються ОСОБА_10 , 24.11.2014 остання оформила на неї довіреність, яка за змістом ст. 244 ЦК України є письмовим документом і посвідчена нотаріально. В тексті довіреності, окрім іншого, зазначено що вона видана на підставі усної домовленості. В подальшому, між нею та ОСОБА_10 було додатково укладено договір від 01.02.2015 про надання юридичних послуг, де чітко зазначено, що вона приймає на себе зобов`язання надати ОСОБА_10 юридичну допомогу по представництву інтересів в судах та інших організаціях.

Вказує, що ОСОБА_10 звернулась до неї за юридичною допомогою з питань неправомірних дій свого брата ОСОБА_7 щодо неї та батьків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 і повідомила, що в травні 2007 року її батьки подарували їй 2-кімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Незважаючи на те, що квартира за договором дарування належала ОСОБА_10 . ОСОБА_7 самовільно змінив замки на дверях і погрожуючи вбивством, почав перешкоджати останній спілкуватися з батьками. Крім того ОСОБА_7 таємно подав до суду заяву про визнання батька психічно хворим, недієздатним і визнання його опікуном батька. 12.12.2013 судом визнано ОСОБА_15 психічно хворим, недієздатним, а його опікуном визнано ОСОБА_7 . З цих пір ОСОБА_7 почав забирати у батька пенсію і витрачати її у власних цілях. У зв`язку з наведеним та отриманням інформації, що ОСОБА_7 має намір продати квартиру, вона з ОСОБА_10 звернулась до Придніпровського РВ з заявою про надання в супровід співробітника правоохоронного органу для забезпечення громадського порядку. 06.02.2015 вона, ОСОБА_10 та ОСОБА_12 разом з дільничним інспектором міліції зайшли до квартири. Вона заходила до квартири не як приватна особа, а як юрист задля вивчення обставин справи, складання необхідних актів, а ОСОБА_10 та ОСОБА_12 були необхідні як свідки для написання заяв та звернень щодо неправомірних дій ОСОБА_7 . Зайшовши в квартиру вона повідомила ОСОБА_16 , що являється представником і надала довіреність. Проте ОСОБА_7 залетів в квартиру в нетверезому стані, одразу почав її бити незважаючи на те, що вона йому казала, що юрист і її зачіпати н можна. ОСОБА_7 бив її не лише в підборіддя, але й головою об стіну, що зафіксовано в висновку судово-медичної експертизи, а потім піднявши за дві руки викинув її з квартири на бетонні східці, де вона вдарилася головою та спиною.

Стверджує, що ОСОБА_7 достеменно знав, що вона є юристом і надає правову допомогу ОСОБА_10 , а тому при заподіянні їй тілесних ушкоджень, його дії мають бути кваліфіковані за ч. 2 або ч. 3 ст. 398 КК України і не потребують додаткової кваліфікації за ст. 125 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, думки: обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 в підтримку апеляційної скарги обвинуваченого і безпідставність апеляційних вимог прокурора та потерпілої; прокурора, який підтримав власну апеляційну скаргу та апеляційну скаргу потерпілої, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 просив залишити без задоволення; потерпілої ОСОБА_9 в підтримку власної апеляційної скарги та апеляційної скарги прокурора, і про залишення без задоволення апеляційних вимог обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не належать.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

На думку колегії суддів, вказаних вимог процесуального закону суд першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню належним чином дотримався.

Так, висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, яким суд дав правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 , заперечивши свою винуватість у заподіянні потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, показав, що 06.02.2015, повернувшись до квартири батьків, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , в ній він побачив п`ятьох осіб, серед яких була ОСОБА_9 . Він попросив даних осіб вийти з квартири і коли його прохання було вдруге проігноровано, він, розтавивши руки в сторони, почав фізично їх відтисняти на вихід із квартири. Також зазначив, що ОСОБА_9 за одяг він не хапав і будь-які тілесні ушкодження не заподіював.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 винуватості у вчиненні злочину за обставин, встановлених та наведених у вироку суду першої інстанції, вона підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції в їх сукупності, та наведеними у вироку доказами.

Зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_9 , даними суду першої інстанції про те, що 06.02.2015 близько 15 год. обвинувачений ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_2 схопив її за лацкан дублянки, тряс її, від чого вона билася головою об стіну та отримала тілесні ушкодження підборіддя. Після чого, застосовуючи фізичну силу, він виштовхав її з квартири.

Показаннями, даними суду першої інстанції свідком ОСОБА_10 про те, що 06.02.2015 вона, разом із ОСОБА_9 та іншими особами знаходилась в квартирі АДРЕСА_2 , де проживають її батьки. Близько 15 год. в квартиру зайшов ОСОБА_7 , який в коридорі схопив ОСОБА_9 за воріт дублянки і почав трясти, при цьому його руки били останню по підборіддю. Від таких дій ОСОБА_7 голова ОСОБА_9 билася об стіну.

Аналогічними показаннями свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які вони надали під час судового слідства суду першої інстанції.

Також винуватість ОСОБА_7 підтверджується письмовими доказами, які були предметом безпосереднього дослідження судом першої інстанції, зокрема даними:

- протоколу прийняття заяви ОСОБА_9 про вчинення щодо неї ОСОБА_7 06.02.2015 кримінального правопорушення;

- протоколу слідчого експерименту від 13.08.2015, проведеного за участю потерпілої ОСОБА_9 , де остання розказала та показала на місці про обставини вчинення щодо неї кримінального правопорушення, спосіб і механізм нанесення їй ОСОБА_7 тілесних ушкоджень;

- висновку експерта № 1226 від 10.07.2015 про те, що у ОСОБА_9 мало місце тілесне ушкодження у вигляді крововиливу підборіддя зліва, яке виникло від дії тупого предмета, по давності виникнення може відповідати часу вчинення злочину та відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень;

- висновку експерта № 1623 від 27.08.2015 про те, що крововилив підборіддя зліва у ОСОБА_9 міг виникнути за обставин, на які вона вказала в протоколі проведення слідчого експерименту від 13.08.2015.

Наведені вище докази, які були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, спростовують твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що інкримінованого правопорушення він не вчиняв і тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 не наносив. Зокрема такі твердження обвинуваченого ОСОБА_7 об`єктивно не підтверджені та не узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_9 , свідків очевидців подій ОСОБА_10 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які підтвердили факт нанесення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , а також спростовуються письмовими доказами, в тому числі, висновками експертів № 1226 від 10.07.2015, № 1623 від 27.08.2015 про те, що у потерпілої мав місце крововилив підборіддя зліва, який виник від дії тупого предмета, який по давності виникнення може відповідати часу вчинення злочину та міг бути нанесений за обставин наведених в протоколі проведення слідчого експерименту від 13.08.2015 за участю потерпілої.

Підстав вважати, що докази, покладені судом в основу обвинувального вироку, не відповідають ст.ст. 85 та 86 КК України в частині їх відповідності критеріям належності та допустимості, під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не здобуто.

Колегія суддів цілком погоджується з неврахуванням судом першої інстанції показань свідків ОСОБА_13 , який бачив лише штовханину, яка мала місце між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , а також свідка ОСОБА_19 про те, що ОСОБА_7 тілесні ушкодження нікому не наносив, оскільки вона є дружиною обвинуваченого, тобто зацікавленою в провадженні особою.

З огляду на наведене, колегією суддів в ході апеляційного перегляду судового рішення щодо ОСОБА_7 не встановлено обставин, передбачених ст. 284 КПК України, для скасування обвинувального вироку і закриття кримінального провадження, як про це просить сторона захисту.

Щодо доводів прокурора та потерпілої про умисне заподіяння ОСОБА_7 ОСОБА_9 , як представнику ОСОБА_10 , легких тілесних ушкоджень у зв`язку із діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги, то колегія суддів виходить з наступного.

В ході судового слідства в суді першої інстанції прокурором, в порядку ст. 338 КПК України, змінено пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення з ч. 1 ст. 125 КК України на ч. 2 ст. 398 КК України.

За диспозицією ч. 2 ст. 398 КК України передбачається відповідальність за умисне заподіяння представнику особи легких тілесних ушкоджень у зв`язку із діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги.

Прокурором змінено пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення, оскільки в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 показала, що в листопаді 2014 року до неї звернулась ОСОБА_10 для отримання правової допомоги. Вподальшому вона була її представником в судах під час розгляду цивільних справ, де діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 26.11.2014. 06.02.2015 разом із представником міліції та іншими особами вона супроводжувала ОСОБА_10 під час відвідування батьків в квартирі АДРЕСА_2 , так як її брат ОСОБА_7 перешкоджав у відвідуванні її батька ОСОБА_15 , а інформації про стан його здоров`я не було. В квартирі вона показувала ОСОБА_20 довіреність і повідомляла йому, що вона юрист. Попри це він наніс їй тілесні ушкодження. При цьому ОСОБА_9 надала суду диплом від 23.06.2006 академії адвокатури України про отримання у 2006 році вищої освіти за спеціальністю «Правознавство» та здобуття кваліфікації юриста.

Про те, що потерпіла ОСОБА_9 є юристом і 06.02.2015 прийшла за адресою: АДРЕСА_3 у зв`язку із діяльністю, пов`язаною з наданням правової допомоги, вказувала суду і свідок ОСОБА_10 . Зокрема, свідок показала, що потерпіла на підставі довіреності представляла її інтереси в судах, де у справах учасниками цивільних проваджень були вона та її брат обвинувачений ОСОБА_7 . ОСОБА_7 був присутнім в судових засіданнях, а тому йому достеменно було відомо, що ОСОБА_9 здійснювала діяльність, пов`язану з наданням правової допомоги.

Крім того свідок ОСОБА_11 суду вказувала на те, що ОСОБА_9 роз`яснювала ОСОБА_7 , що вона є представником за довіреністю і показувала цю довіреність.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції оцінивши наявні в провадженні докази прийшов до правильного висновку про те, що стороною обвинувачення не доведений основний безпосередній об`єкт складу злочину, передбаченого ст. 398 КК України.

Як встановлено судом першої інстанції, що знайшло своє об`єктивне відображення і в суді апеляційної інстанції, єдиним документом, який підтверджує представництво ОСОБА_9 інтересів ОСОБА_10 є нотаріально посвідчена довіреність від 26.11.2014.

Поняття «правова допомога», що охоплюється диспозицією ст. 398 КК України це надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав та свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення. Представником особи по наданню правової допомоги може бути як адвокат так і інша особа, яка має конкретні повноваження на здійснення такого представництва в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України в редакції чинній на час нотаріального посвідчення довіреності від 26.11.2014, повноваження представників сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, мають бути посвідчені, зокрема, довіреністю фізичної особи. Довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання.

За змістом ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до ст.ст. 1000, 1003 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

В даному випадку нотаріально посвідчена довіреність від 26.11.2014 є по суті договором, за яким ОСОБА_10 уповноважила ОСОБА_9 бути її представником в судах будь-яких інстанцій, наділяла її конкретними правами, наданими законом позивачу, відповідачу, тертій особі та потерпілому. Повноважень ОСОБА_9 на діяльність, пов`язану з надання юридичної допомоги, положення довіреності не містять.

Тому, незважаючи на те, що потерпіла ОСОБА_9 за освітою є юристом, довіреність від 26.11.2014 не можна визнати документом, який уповноважував останню на діяльність, пов`язану з наданням правової допомоги під час її перебування в квартирі АДРЕСА_2 . Відтак діяння ОСОБА_7 направлені на спричинення потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень не були пов`язані із відносинами, що забезпечують законну діяльність захисників чи представників особи, пов`язану з наданням правової допомоги.

З огляду на наведене, насильство щодо представника особи вчинене не у зв`язку із наданням правової допомоги, не утворює склад злочину передбачений ч. 2 ст. 398 КК України, на що вказує прокурор та потерпіла в апеляційних скаргах, а є злочином проти здоров`я особи і потребує кваліфікації за ч. 1 ст. 125 КК України.

В контексті ч. 3 ст. 404 КПК України колегією суддів не встановлено підстав для повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, про що порушує питання прокурор, оскільки останнім не вмотивована така необхідність з огляду на те, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити докази за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями та дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції, або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. При цьому повторне дослідження доказів з метою надання їм іншої юридичної оцінки, не охоплюється обов`язком суду встановленим ч. 3 ст. 404 КПК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 30.05.2019 № 572/843/17 від 30.05.2019, згідно якої сам по собі факт непогодження з висновками суду першої інстанції, не є підставою для повторного дослідження доказів.

Посилання потерпілої ОСОБА_9 щодо упередженості судді ОСОБА_1 при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , є необґрунтованими, оскільки попередній розгляд цивільної справи за участю сторін ОСОБА_7 та ОСОБА_10 з приводу

недійсності договору дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , не давав підстави судді для відводу з огляду на положення ст.ст. 75, 76 КПК України.

Перевірючи правильність призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з тих міркувань, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ст.65 КК України, суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання суд першої інстанції, на виконання вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винуватого, який раніше не судимий, є інвалідом ІІІ групи, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, при невстановленні обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що його обтяжують, з урахуванням відсутності у обвинуваченого усвідомлення вчиненого, обгрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу, однак у максимально визначених межах.

За наведених обставин, місцевий суд правильно прийшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 при призначенні йому покарання у виді штрафу у визначениму судом розмірі, тому, з огляду на те, що підстав для перекваліфікації дій останнього на ч. 2 ст. 398 КК України судом апеляційної інстанції не встановлено, апеляційні доводи прокурора та потерпілої щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення невідповідного покарання обвинуваченому, колегія суддів визнає необгрунтованими.

Разом з цим колегією суддів встановлено підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Так, відповідно до положень ч. 5 ст. 74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 КК України

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 49 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло, зокрема, два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

З урахуванням положень ст. 12 КК України, злочин, за який засуджено ОСОБА_7 є злочином невеликої тяжкості, який карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

Оскільки злочин за який засуджено ОСОБА_7 ним вчинено 06.02.2015 і на момент апеляційного розгляду минуло два роки, тобто строк, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 49 КПК України, він підлягає звільненню від покарання, призначеного йому за ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Колегія суддів також цілком погоджується з частковим задоволенням судом першої інстанції цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, які вирішено з урахуванням положень ст.ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України та роз`яснень наведених в постановах Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та від 31.03.1989 № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», вважаючи суму визначену судом до відшкодування моральної шкоди такою, що відповідає критеріям розумності і справедливості.

Зокрема, судом обґрунтовано встановлено, що заявлена потерпілою до відшкодування понесеної моральної шкоди сума в розмірі 8000 грн. є не доведеною та не співмірною з заподіяними обвинуваченим тілесними ушкодженнями, тому, з урахуванням того, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 . ОСОБА_9 були заподіяні легкі тілесні ушкодження, їх характеру, механізму нанесення та понесених останньою страждань, визначив до компенсації меншу сумі ніж заявлена в позові, у виді 1000 грн., з чим цілком погоджується і колегія суддів та не вбачає підстав для її збільшення.

Щодо відшкодування потерпілій заподіяної діями обвинуваченого майнової шкоди, на що і в апеляційній скарзі наполягає потерпіла, на думку колегії суддів, судом першої інстанції в її задоволенні обґрунтовано відмовлено, з огляду на наступне.

За матеріалами кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_9 просила стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 2 507 грн. 58 коп. майнової шкоди, яка включає в себе понесені витрати на лікування. На підтвердження майнових витрат потерпілою лише надано копії товарних чеків про придбання певних ліків, однак не надано відповідних документів медичного закладу про їх призначення з урахуванням заподіяних ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з посиланнями суду першої інстанції на відсутність в матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів, які б підтверджували розмір заподіяної майнової шкоди, в тому числі даних, які б підтверджували витрати понесені потерпілою ОСОБА_9 на придбання ліків, зокрема саме тих ліків, які дійсно призначались останній у зв`язку з отриманими від обвинуваченого тілесними ушкодженнями.

З огляду на наведене, розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок районного суду є законним і обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для його скасування, чи зміни відсутні, а тому апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_9 , залишає без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 квітня 2018 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим за ч. 1 ст. 125 КК України, залишити без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 та прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного цим вироком покарання у зв`язку зі спливом строків, передбачених ст. 49 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий :

Судді :