ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2020 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
та сторін судового провадження:
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9
представника потерпілого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0000482 від 06 серпня 2017 року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , освіта вища, працює завідувачем складу на ПП «Сітка-Захід», перебуває у фактичних шлюбних стосунках, має на утриманні двох малолітніх дітей, 7-ми років та 9-ти місяців, військовозобов`язаний, раніше не судимий, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції.

На вирок Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2019 року обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу.

ЄУНСС №716/2041/18 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_11
Категорія ч.2 ст. 125 КК України
КП №11-кп/822/76/20 Суддя - доповідач: ОСОБА_1 .
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого:

- ч.2 ст. 125 КК України та призначено покарання, що визнано судом доведеним, у виді громадських робіт на строк 240 (двісті сорок) годин.

До вступу вироку в законну силу, запобіжний захід ОСОБА_7 не обрано, у зв`язку з відсутністю підстав для його застосування.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обвинувачений ОСОБА_7 , в своїй апеляції, вважає зазначений вирок районного суду таким, що підлягає скасуванню, оскільки судом не встановленні достатні докази для доведення його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину; допущена неповнота судового розгляду виходячи з вимог ст. 410 КПК України; в основу вироку покладено недопустимі та неналежні докази надані суду стороною обвинувачення; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні обґрунтовано і переконливо не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відхилив інші; при розгляді даного кримінального провадження судом порушено принцип всебічності, повноти і неупередженості дослідження всіх обставин кримінального провадження.

Зазначає, що в основу вироку, щодо визнання його винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, суд поклав покази потерпілого ОСОБА_9 , його рідної сестри - ОСОБА_12 та її чоловіка ОСОБА_13 - очевидців події, що мала місце 05.08.2017 року і саме їхні покази визнав правдивими і узгодженими. Щодо його показів, з приводу обставин зазначеної події та показів його батька свідка ОСОБА_14 , то суд у вироку зазначив, що їх не можливо покласти в основу вироку, оскільки невизнання ним вини є обраною лінією захисту, а свідок ОСОБА_14 є його батьком, а тому зацікавлений в уникненні покарання свого сина.

Стверджує, що покази потерпілого та свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 повністю спростовуються показами свідка ОСОБА_15 , які він дав суду будучи приведеним до присяги та попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо не правдиві показання. Крім того, даний свідок не являється родичем будь-кого із сторін, не знаходиться з ними в близьких чи товариських відносинах, потерпілого та його сестру знає, як сусідів, а обвинуваченого, тільки як жителя м. Заставна. Ні з ким із зазначених осіб в неприязних відносинах він не перебуває.

З цього приводу 13.03.2019 року захисником було заявлено усне клопотання суду про додатковий допит цього свідка з приводу його допиту в прокуратурі, а 16.04.2019 року заявлено письмове клопотання. Протокольно судом жодне з цих клопотань не задоволене з посиланням на думку прокурора та потерпілої сторони, які є не зацікавленими в додатковому допиті цього свідка, оскільки його покази повністю спростовують покази потерпілого та його свідків.

Звертає увагу суду, що зазначені у вироку протоколи слідчих експериментів від 13.11.2017 року зі свідком ОСОБА_12 та від 12.11.2017 року з свідком ОСОБА_13 в судовому слідстві не досліджувалися і такі протоколи в матеріалах кримінального провадження відсутні.

В ході судового засідання встановлено, що залучена в якості понятої при проведенні зазначених вище слідчих експериментів ОСОБА_16 працює діловодом Заставнівського відділення поліції, а понята ОСОБА_17 - техпрацівницею цього ж правоохоронного органу. Однак, відповідно до вимог ч.7 ст.223 КПК України, понятими не можуть бути працівники правоохоронних органів, якими являються зазначені понятті, оскільки законодавець не дає чіткого тлумачення, хто саме із працівників правоохоронних органів підпадає під дію даної статті КПК.

Вважає, що його вина у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України не доведена в ході досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження, допущено порушення норм процесуального права, в основу вироку покладені не допустимі докази, а тому вирок підлягає скасуванню.

Потерпілий ОСОБА_9 , подав заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , в якій зазначив, що суд дійшов вірного висновку про наявність в діях підсудного складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України. При цьому, суд провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний в провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Прокурор Кіцманської місцевої прокуратури ОСОБА_6 також подав свої заперечення на апеляцію ОСОБА_7 .. Вказує, що у вироку суду оцінені всі покази свідків, які були допитані під час судового слідства і їм дана відповідна правова оцінка. Не узгоджуються і доводи апелянта з тим, що у матеріалах кримінального провадження відсутні протоколи слідчих дій, т.я. описуючи порушення, які допущені під час складання цих протоколів слідчих експериментів він сам на них посилається. Крім того, саме поняті цих слідчих дій були допитані в суді і підтвердили хід проведення експерименту та свої підписи в протоколах. Для з`ясування висновків судово-медичної експертизи також допитувався експерт, який судом приведений до присяги.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

05.08.2017 біля 20 год. 20 хв., обвинувачений ОСОБА_7 перебуваючи в АДРЕСА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправне значення своїх дій вступив у суперечку із потерпілим ОСОБА_9 , під час якої на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин наніс йому один удар правою рукою в ділянку обличчя справа від якого останній впав на землю. Внаслідок умисних протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді: синця в підочній ділянці справа, рваної забитої рани слизової верхньої губи з синцем та струсу головного мозку, які згідно висновку судово-медичної експертизи №1586 мд від 21.12.2017 р. відносяться до розряду легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілого.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 умисно спричинив потерпілому ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я останнього, скоївши кримінальне правопорушення, передбачене ст. 125 ч.2 КК України.

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Обвинувачений ОСОБА_7 та в його інтересах захисник ОСОБА_8 , підтримали подану апеляційну скаргу, наполягали на скасуванні вироку районного суду з підстав наведених в апеляції, просили виправдати за недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України.

Потерпілий ОСОБА_9 та в його інтересах представник ОСОБА_10 , заперечували проти апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_7 та просили вирок районного суду залишити без змін.

Прокурор просив вирок районного суду залишити без змін, а доводи наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення, вважаючи їх неналежними та недоведеними.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких апеляційний суд виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку та вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , міркування всіх учасників кримінального провадження з приводу доводів наведених в скарзі апелянта, перевіривши матеріали кримінального провадження шляхом допиту свідків та експерта та з`ясувавши аргументи апеляції, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно зі ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів, перевіривши в межах апеляційної скарги матеріали даного кримінального провадження вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 в частині того, що судом не встановлено достатніх доказів для доведення його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, а також порушення принципу всебічності, повноти і неупередженості дослідження всіх обставин кримінального провадження, то колегія суддів перевіривши такі доводи вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при зазначених у вироку обставинах, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були повно і всебічно досліджені та правильно оцінені судом.

Зібрані досудовим слідством докази в своїй сукупності, вказують на вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, а саме в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я останнього.

При цьому, як слідує зі змісту вироку, обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні першої інстанції заперечував свою вину в нанесенні потерпілому тілесних ушкоджень, так як і кваліфікацію його дій за ч.2 ст. 125 КК України, які були предметом детального дослідження в ході судового розгляду районним судом, а також, за клопотаннями сторін провадження, досліджені та перевірені такі доводи і в суді апеляційної інстанції, т.я. стаття 23 КПК передбачає, що Суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в пред`явленому обвинуваченні не визнав, про що зазначив і в суді апеляційної інстанції. Вказав, що не визнає й обставин вчинення кримінального правопорушення. Зазначив, що дійсно між ним та потерпілим ОСОБА_9 відбувся словесний конфлікт, однак він не наносив жодного удару потерпілому в обличчя й не бачив, щоб останній лежав на землі, а також вказав, що жодних видимих тілесних ушкоджень на обличчі у потерпілого не було.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги такі покази обвинуваченого ОСОБА_7 , так як вони повністю спростовуються ретельно дослідженими судом доказами, які не викликають сумніву у суду, оскільки вони в своїй сукупності доповнюють один одного та підтверджують пред`явлене обвинувачення.

Зокрема, допитаний в судовому засіданні першої інстанції та на уточнюючі питання в суді апеляційної інстанції, потерпілий ОСОБА_9 показав, що 05.08.2017 року близько 20 год., він з своєю сестрою та її чоловіком свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , приїхали до житлового будинку, власником якого є сестра. Однак під`їхати близько до свого домоволодіння/воріт не змогли, оскільки перед заїздом на подвір`я стояв автомобіль обвинуваченого. Неподалік на вулиці стояв обвинувачений ОСОБА_7 з своїм батьком - свідком ОСОБА_14 та ще якісь двоє сторонніх осіб. Він голосно запитав чий це автомобіль та попросив забрати його. Обвинувачений ОСОБА_7 обурюючись забрав автомобіль та одночасно з цим почав словесний конфлікт, оскільки вважав, що їм не вдасться заїхати в двір, бо там високий бордюр. Після цього конфлікт продовжився. Батько обвинуваченого голосно сварився з його сестрою, а обвинувачений з ним. В той момент, коли голосно сварилися сестра з батьком обвинуваченого, він звернув увагу на сестру і отримав удар кулаком правої руки в центральну ділянку обличчя від обвинуваченого. Від удару він впав та втратив свідомість. Привів його до тями свідок ОСОБА_13 .. Після чого, він побачив як обвинувачений сів за кермо своєї машини, разом з ним його батько та поїхали. В цей час його сестра викликала поліцію, т.я. йому було спричинено тілесні ушкодження. Також потерпілий ОСОБА_9 суду показав, що весь конфлікт тривав близько 15-20 хвилин, при цьому він не провокував обвинуваченого та не бив його. Вказав, що він до нанесення удару обвинуваченим жодних тілесних ушкоджень не мав. Внаслідок конфлікту з обвинуваченим у нього була розбита губа, гематома на голові та синець.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції цілком обґрунтовано взято за основу такі покази потерпілого ОСОБА_9 , оскільки вони цілком та повністю узгоджуються із показами свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також з іншими належним чином дослідженими судом доказами. Крім того, свідок ОСОБА_13 , додатково був допитаний апеляційною інстанцію за клопотанням захисника потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 ..

Свідок ОСОБА_13 в апеляційній інстанції, підтримав свої покази надані в суді першої інстанції та надав відповідні пояснення на уточнюючі питання учасників кримінального провадження.

Зокрема вказав, що в той день він з своєю сім`єю та потерпілим ОСОБА_9 були разом відпочивали за містом, а потім поїхали до будинку в м. Заставна й намагалися максимально близько під`їхати до воріт будинку, бо мали багато речей. Однак, це не видалося можливим, через те, що перед їх воротами стояв бус обвинуваченого ОСОБА_7 .. ОСОБА_9 вийшов з машини і сказав обвинуваченому забрати авто, в свою чергу ОСОБА_7 неохоче її відігнав і сказав, що хоче бачити як вони будуть заїжджати до воріт. Після чого, почався конфлікт між нами та ОСОБА_7 і його батьком ОСОБА_14 .. Він бачив, як ОСОБА_9 стояв навпроти ОСОБА_7 , вони були обличчям один до одного, і ОСОБА_7 вдарив ОСОБА_9 .. Удар був прямим і єдиним, від якого потерпілий впав на спину. Лежав він десь сім секунд і він його підняв. На обличчі потерпілого був синець та текла кров з губи. Конфлікт тривав десь 15-20 хв.. Вказав, що свідок ОСОБА_15 від місця конфлікту знаходився на відстані 6-ть метрів, чи міг він бачити потерпілого та обвинуваченого - не впевнений.

Вищенаведені показання потерпілого та свідків, які суд поклав в основу обвинувального вироку в своїй сукупності об`єктивно підтверджуються і іншими, належним чином дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами, а саме: протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 05.08.2017 року (а.п.11 т.1) вбачається, що потерпілий ОСОБА_9 звернувся із заявою до поліції Аналогічна є власноручно написана заява потерпілого від 05.08.2017 року (а.п.14 т.1); протоколом проведення слідчого експерименту від 29.08.2017 року (а.п.22-24 т.1) відповідно до якого, потерпілий ОСОБА_9 в присутності понятих продемонстрував механізм нанесення йому удару правою рукою руки в ділянку обличчя справа обвинуваченим ОСОБА_7 , а також показав, що внаслідок удару він впав на землю та втратив свідомість; протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 від 19.11.2017 року, який проведений в присутності понятих (а.п.54-57 т.1), остання детально вказала механізм та локалізацію нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , вказала про наслідки нанесеного удару, які полягали в падінні на землю та ударянні головою; протоколом проведення слідчого експерименту від 19.11.2017 року за участю свідка ОСОБА_13 в присутності понятих (а.п.64-67 т.1), згідно з яким останній продемонстрував та повідомив інформацію, аналогічну свідку ОСОБА_12 ..

Отже, колегія суддів вважає, що наведені вище показання потерпілого та свідків надані в суді першої інстанції, узгоджені та підтверджені в апеляційній інстанції, повністю узгоджуються між собою із дослідженими районним судом та перевіреними апеляційним судом вказаними письмовими доказами, які в своїй сукупності є чіткими, детальними та послідовними, та які в свою чергу, спростовують доводи сторони обвинуваченого та його захисника з приводу їх невідповідності. Оскільки, суд можливо й допустив у вироку помилку в зазначенні дат проведення слідчих експериментів з свідком ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , однак якщо звернути увагу на матеріали кримінального провадження, а саме на вказані протоколи, то дата їх проведення 19.11.2017 р., а тому такі заперечення захисту слід розцінити, як введення в оману колегію суддів та учасників кримінального провадження.

Крім того, обвинувачений в своїй апеляційній скарзі наголошує на тому, що судом фототаблиці до протоколів слідчого експерименту визнані неналежними доказами, а самі протоколи визнано належними доказами, що на його думку є порушенням вимог кримінального процесуального закону. Однак, колегія суддів із такими доводами обвинуваченого погодитися не може, оскільки судом у відповідності до чинного законодавства обґрунтовано прийнято рішення в цій частині, а жодним іншим аргументом апелянт в апеляційній інстанції, доводів судді щодо фотознімків, не спростовує.

Зокрема, судом визнано той факт, що слідчим в порушення вимог ч.3 ст. 107 КПК України до матеріалів кримінального провадження не додано оригінальних примірників технічних носіїв інформації зафіксованої при проведенні слідчих експериментів як процесуальних дій. У зв`язку з чим, фотознімки, які додані до протоколів вищевказаних слідчих дій, судом не було взято до уваги, як і не було на них посилань у вироку як на доказ, оскільки вони є неналежними доказами, відповідно до вимог ст. 85 КПК України.

Що ж стосується самих протоколів слідчих експериментів із потерпілим та свідками, то на думку колегії суддів, вони є допустимими доказами та відповідають вимогам чинного кримінального процесуального законодавства, оскільки отримані без істотного порушення прав та свобод людини й не свідчать про те, що подія конфлікту між потерпілим й обвинуваченим не мала місця.

Відсутність в останніх зазначення точного місця проведення вказаної процесуальної дії, зазначення неповної адреси місця проживання одного з понятих та відсутність їх підписів в графі анкетних даних також не свідчить про їх недопустимість, як про те апелює обвинувачений та в судовому засіданні апеляційної інстанції наголошував захист. Так, дані процесуальні документи складені слідчим неповно, однак така неповнота не може бути підставою для визнання їх недопустимими.

Крім того, слід зазначити, що фотознімків в паперовому вигляді ст. 107 КПК України взагалі не передбачає. За таких обставин, колегія суддів вважає самі протоколи слідчих експериментів із потерпілим й свідками, належними та допустимими доказами.

Що стосується тверджень апелянта в частині того, що вказані слідчі експерименти проведені за участю понятих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які в свою чергу є діловодом та прибиральницею Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області і є службовими особами, а тому з огляду на цей аргумент проведені слідчі дії є неналежними доказами, то вони також не заслуговують на увагу колегії суддів, виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст. 18 КК України, службовими особами є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також постійно чи тимчасово обіймають в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною службовою особою підприємства, установи, організації, судом або законом.
Працівники підприємств, установ, організацій, що виконують професійні (адвокат, лікар, учитель тощо), виробничі (наприклад, водій) або технічні (друкарка, охоронник тощо) функції, можуть визнаватися службовими особами лише за умови, що водночас із цими функціями вони виконують організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські обов`язки.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що посада діловода та прибиральниці відносяться до категорії посад з функцій обслуговування. Таким чином, поняті ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які були в ході проведення слідчих експериментів, де учасники за допомогою манекену демонстрували хід конфлікту не є службовими особами, а тому мають право брати участь в слідчих діях як незацікавлені особи.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі та захисника ОСОБА_8 безпосередньо в суді апеляційної інстанції в частині допущеної працівниками поліції при прийнятті та реєстрації заяви потерпілого, щодо вчинення кримінального правопорушення та оформлення протоколу прийняття цієї заяви, де на обох документах відсутня дата та підписи відповідних посадових осіб, порушення, то такі твердження сторони захисту також не можуть бути взяті судом до уваги, з огляду на наступне.

Статтею 87 КПК України, передбачено вичерпний перелік недопустимості доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Таких порушень, як не зазначення дати чи відсутність підпису в їх переліку немає. Допущене працівниками поліції при реєстрації заяви потерпілого щодо вчинення кримінального правопорушення є нічим іншим як не професійністю чи неналежним виконання посадовими особами правоохоронного органу своїх функцій, але аж ніяк тим, що свідчить про відсутність події вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_7 доводиться наступними документами: медичною картою стаціонарного хворого №3534 (а.п.31 т.1); витягом з медичної карти стаціонарного хворого №3534 (а.п.32 т.1); експертної оцінки медичної допомоги в стаціонарі (а.п.33-34 т.1); інформованої добровільної згоди пацієнта на проведення діагностики, лікування та на проведення операції та знеболення від 05.08.2017 року (а.п.35 т.1); записами лікаря приймального відділення (а.п.36-40 т.1). У вказаних документах засвідчено діагноз потерпілого ОСОБА_9 , з яким останній потрапив до Заставнівської ЦРЛ, зазначено наявність та локалізацію тілесних ушкоджень.

Також, на основі первинних медичних документів щодо стану ОСОБА_9 було здійснено судово-медичну експертизу. Так, висновком експерта №1586 мд проведеного в строк з 18.12.2017 по 21.12.2017 року (а.п.29-30 т.1) встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 знаходився на стаціонарному лікуванні в відділенні за кодом №28 КУ Заставнівська ЦРЛ з 05.08.2017 року по 18.08.2017 року з діагнозом: Основний: ЗЧМТ. Струс головного мозку з цефалгічним синдромом лікворно-венозною дисциркуляції помірна атаксія, астено-невротичний стан. Згідно наданих медичних документів у потерпілого виявлено наступні тілесні ушкодження: синець в підочній ділянці справа, рвана забита рана слизової верхньої губи з синцем, струс головного мозку. Вищевказані тілесні ушкодження виникли в результаті дії твердих тупих предметів, по строку та обставинам можуть відповідати вказаному в постанові, а саме 05.08.2017 року, - відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я. В зв`язку з тим, що дана судово-медична експертиза проводилась по медичним документам, в яких недостатній та малоінформативний опис тілесних ушкоджень, вказати кількість нанесених травмуючих дій підекспертному не представляється можливим.

Відповідно до висновку експерта №58 д проведеної в строк з 15.01.2018 року по 19.01.2018 року (а.п. 42-43 т.1), потерпілий ОСОБА_9 знаходився на стаціонарному лікуванні в відділенні за кодом №28 КУ "Заставнівська ЦРЛ з 05.08.2017 року по 18.08.2017 року з діагнозом: Основний: ЗЧМТ. Струс головного мозку з цефалгічним синдромом лікворно-венозною дисциркуляції помірна атаксія, астено-невротичний стан. Згідно наданих медичних документів у потерпілого виявлено наступні тілесні ушкодження: синець в підочній ділянці справа, рвана забита рана слизової верхньої губи, з синцем та струс головного мозку. Вищевказані тілесні ушкодження виникли в результаті дії твердих тупих предметів, по строку та обставинам можуть відповідати вказаному в постанові, а саме 05.08.2017 року, і відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я. Не виключається можливість виникнення даних тілесних ушкоджень за обставин вказаних в протоколі проведення слідчого експерименту від 29.08.2017 року за участю потерпілого ОСОБА_9 , тобто в результаті нанесення йому одного удару сторонньою особою в ділянку обличчя справа з послідуючим ударянням об тверді виступаючі поверхні.

Так, судовий експерт ОСОБА_18 будучи приведеною до присяги та попередженою про кримінальну відповідальність в судовому засіданні першої й апеляційної інстанції (допит здійснювався з метою роз`яснення досліджень), в повному обсязі підтримала вищевказані висновки експертиз.

Вказала, що вони не суперечать один одному, як на тому наполягає сторона захисту, про що надала в апеляційній інстанції відповідні пояснення. Запевнила, що така кількість тілесних ушкоджень можлива від одного нанесеного удару, в тому числі це стосується й струсу головного мозку. Отже, такі пояснення експерта ОСОБА_18 , не викликають сумнівів колегії суддів щодо висновків проведених експертиз та підтверджують наявність в потерпілого легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Крім того, сторона захисту, в своїх доводах не ставить під сумнів належність та допустимість вказаних висновків експерта, як доказів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що дослідивши всі обставини кримінального правопорушення, оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а в сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні умисних дій, які виразились у спричиненні ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, та які правильно кваліфіковано за ч.2 ст. 125 КК України, знайшла своє підтвердження в судовому засіданні та доведена повністю поза розумним сумнівом.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на відсутність в його діях події кримінального правопорушення, а також те, що описані потерпілим ОСОБА_9 події не узгоджуються з показами свідків захисту ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які районним судом не були взяті до уваги, то такі твердження обвинуваченого спростовуються зібраними по справі доказами та є взаємовиключними, колегія суддів вважає безпідставними.

Як вбачається з вироку районного суду, покази всіх, хто був допитаний під час судового розгляду даної справи вказані та взяті судом до уваги.

Слід зазначити, що судом обґрунтовано прийнято рішення про врахування одних доказів та відхилення інших, про що наведено у вироку відповідні мотиви. Зокрема, що стосується показів в судовому засіданні свідка ОСОБА_14 , який вказав, що місце, де відбувався конфлікт це проїжджа частина, між автомобілем на якому приїхали ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , однак свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 і навіть сам ОСОБА_7 вказують, що події відбувались на тротуарі біля зазначених автомобілів.

Крім цього, свідок ОСОБА_14 вказує, що між задньою частиною автомобіля ОСОБА_7 та передньою частиною автомобіля в якому приїхав потерпілий була відстань приблизно 2 - 2,5 метри, разом з тим, всі інші свідки ( ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 ) вказують, що між даними автомобілями місця майже не було, а тому і між автомобілями не могло бути стільки осіб, а відтак сварка відбувалася на тротуарі.

Також обвинувачений ОСОБА_7 , вказує на покази свідка ОСОБА_15 , який наче був очевидцем подій. Однак, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вказали, що до початку конфлікту ОСОБА_7 та ОСОБА_14 стояли з свідком ОСОБА_15 та розмовляли. Крім того, сам обвинувачений вказує на те, що до початку конфлікту, він розмовляв з свідком ОСОБА_15 , разом з тим, сам свідок зазначає, що з обвинуваченим до конфлікту не розмовляв, був на своєму подвір`ї і вийшов на дорогу тоді, коли почув крики.

Крім того, покази ОСОБА_15 щодо місця суперечки, який вказав, що вона була лише біля задньої частини автомобіля також не відповідають дійсності, т.я. спростовуються показами самого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_12 й ОСОБА_13 , які вказали, що окрім подій, які мали місце біля задньої частини автомобіля на якому він приїхав, мала місце суперечка і біля дверей шофера автомобіля на якому приїхали ОСОБА_7 та ОСОБА_14 ..

Що стосується доводів обвинуваченого в частині відмови судом в заявлених стороною захисту ряду клопотань, то вони також є необґрунтованими й не заслуговують на увагу колегії суддів. Заявлені клопотання сторони захисту, або не відносились до кримінального провадження (як наприклад додатковий виклик свідка ОСОБА_15 для вияснення обставин, які відбувались в Кіцманській місцевій прокуратурі з цим свідком) або необґрунтовані (наприклад про витребування журналу (книги) обліку громадян, які відвідали Заставнівське ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області...).

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 щодо заявлених апеляційних вимог, а також їх відстоювання в суді апеляційної інстанції, жодним чином не доводять та не спростовують висновків суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Крім того, за клопотаннями сторін провадження, апеляційним судом частково досліджено/перевірено покази учасників кримінального провадження та матеріали провадження, які були предметом розгляду судом першої інстанції, й на переконання колегії суддів доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про незастосування до потерпілого ОСОБА_9 фізичної сили не доведені, а невизнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення при зазначених у вироку обставинах, спростовується сукупністю досліджених та перевірених в судовому засіданні доказів, які суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно дослідив в їх сукупності та надав їм належну правову оцінку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування оскаржуваного вироку, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.

Щодо виду та міри призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, то апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно роз`яснень, які наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Колегія суддів вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції достатньо виконав вимоги ст.ст. 50, 65, 66 та 67 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, особу обвинуваченого, який свою вину в нанесенні тілесних ушкоджень потерпілому не визнав, лише визнав в частині конфлікту з останнім, а також те, що за місцем проживання він характеризується позитивно, за період служби в органах внутрішніх справ також зарекомендував себе з позитивної сторони, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, працевлаштований та має постійне місце роботи, має на утриманні двоє малолітніх дітей та перебуває у фактичних шлюбних стосунках, раніше не судимий. Крім того, враховано думку потерпілого ОСОБА_9 , який підтримав свою заяву про вчинене правопорушення і просив вирок залишити без змін.

Також, суд першої інстанції врахував досудову доповідь щодо обвинуваченого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, згідно якої орган пробації оцінив ризик вчинення повторного кримінального правопорушення обвинуваченим та ризик ймовірної небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб як середній та середній відповідно. На думку органу пробації, виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

Враховано також і відсутність обставин, які б пом`якшували та обтяжували покарання обвинуваченому.

З урахуванням сукупності зазначених обставин, характеру вчиненого злочину, ставлення обвинуваченого до вчиненого, який не проявляє до потерпілого ані уваги, ані співчуття, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що покарання обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно призначити в межах санкції статті за якою його визнано винним, а саме у виді громадських робіт на строк 240 (двісті сорок) годин, яке за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Ухвалений відносно ОСОБА_7 вирок є законним і обґрунтованим, а тому підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає, оскільки районний суд на підставі глибокого та детального аналізу сукупності доказів у справі з точки зору їх допустимості, належності, логічності та взаємозв`язку прийшов до рішення про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України,

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до переконливого висновку, що наведені в апеляційні скарзі доводи не ставлять під сумнів законність та обґрунтованість вироку, а тому вона задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Вирок Заставнівського районного суду Чернівецької області від 28 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.2 ст. 125 КК України без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суд протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3