Ухвала

Іменем України
23 січня 2020 року

м. Київ

Провадження № 51-6384 ск 19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 30 березня 2019 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року щодо неї,
встановив:
Вироком Коростишівського районного суду Житомирської області від 30 березня 2019 року,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку та жительку АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
засуджено за ч.1 ст. 358 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік; за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Відповідно до частин 1, 5 ст. 74 КК України ОСОБА_4 звільнено від покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності.

Прийнято рішення щодо процесуальних витрат і речових доказів у провадженні.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, ОСОБА_4 визнано винуватою у тому, що вона, 01 квітня 2008 року у денний час, перебуваючи по вул. Більшовицькій, 83 в м. Коростишеві, Житомирської області у відділенні №10 Філії ВАТ КБ «Надра», маючи злочинний умисел на підроблення іншого офіційного документа, який посвідчується установою, для отримання кредиту в розмірі 52 860 доларів США, власноруч поставила від імені своєї знайомої ОСОБА_5 підписи в графі «Поручитель» та напроти графи «Л. О. Приданцева» на 1, 2 сторінках в договорі поруки №10/01/04/2008/840-Н/44/02 від 01 квітня 2008 року, хоча в дійсності ОСОБА_5 у вказаний час у приміщенні банку не перебувала та не була обізнана про злочинні дії ОСОБА_4 .
Далі, ОСОБА_4 , перебуваючи у Філії ВАТ КБ «Надра», надала працівнику банку, який не був обізнаний про злочинні дії ОСОБА_4 , підроблений нею договір поруки №10/01/04/2008/840-Н/44/02 від 01квітня 2008 року, який у подальшому було засвідчено підписом посадової особи вказаної банківської установи та відтиском печатки банку, що надало змогу ОСОБА_4 , на підставі складеного з ВАТ КБ «Надра» вказаного кредитного договору, отримати кредитні кошти в сумі 52 860 доларів США.

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, порушує питання про їх скасування та закриття кримінального провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України. В обґрунтування своїх вимог наводить доводи щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду та не погоджується з оцінкою доказів. Посилається на порушення судом положень ст. 370 КПК України та вказує, що, вирок не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості. Стверджує, що не вчиняла підробки договору поруки, а висновки суду ґрунтуються на недостатніх, на її думку, доказах, для доведення її винуватості в інкримінованих їй злочинах. Посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки, на її думку, вона не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України та вважає, що залишилась не встановленою особа, яка мала у своєму розпорядженні офіційний документ та яка поставила підпис від імені потерпілої у договорі поруки.

Також вказує, що під час апеляційного розгляду, всупереч вимогам ст. 404 КПК України, не було досліджено всіх обставин, які на її думку, необхідно було дослідити та не перевірено належним чином всіх доводів її апеляційної скарги.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Натомість, зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Переглядаючи справу за апеляційною скаргою засудженої, в якій вона оспорювала правильність встановлення фактичних обставин, вказувала на неповноту судового розгляду, а також стверджувала про відсутність в її діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 4 ст. 358 КК України, апеляційний суд в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку діям засудженої.

Як убачається із змісту доданих до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 в основу вироку обґрунтовано поклав наступні докази: дані заяви потерпілої ОСОБА_5 від 12 квітня 2016 року, пояснення потерпілої у судовому засіданні, пояснення свідка ОСОБА_6 , дані протоколу огляду місця події від 26 квітня 2016 року, дані договору поруки № 10/01/04/2008/840-Н/44/02 від 01 квітня 2008 року, дані кредитного договору № 10/01/04/2008/840-Н/44 від 01 квітня 2008 року з додатками, висновки почеркознавчих експертиз № 1/2198 від 22 серпня 2016 року та № 1/3659 від 21 листопада 2016 року та пояснення експерта ОСОБА_7 , який підтвердив висновки проведених ним експертиз.
Дослідивши всі обставини кримінального провадження, підтверджені доказами, які були оцінені судом відповідно до положень ст. 94 КПК України, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов до вмотивованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, за які її засуджено.
Сукупність наведених у вироку доказів, переконливо свідчить про те, що саме ОСОБА_4 вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.

Посилання в касаційній скарзі засудженої на те, що висновки почеркознавчих експертиз, не дають чітких відповідей про те, чи належать підписи на договорі поруки саме ОСОБА_4 , оскільки у висновках зазначено, що вони виконані нею ймовірно, спростовуються дослідженими та проаналізованими у судовому засіданні доказами, а також поясненнями експерта, зміст яких детально відображено у вироку.
Враховуючи, зазначене колегія суддів касаційного суду вважає, що вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим і відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України.

Апеляційний суд переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженої, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційні скарзі засудженої доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги, та обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення. Доводи засудженої, що апеляційним судом не було належним чином розглянуто її клопотання про повторне дослідження доказів, які, на її думку, вказували, що підписи в договорі поруки виконані іншою особою, колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Як убачається із змісту ухвали суду апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженої ОСОБА_4 , вказаний суд погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для проведення додаткової експертизи, оскільки обставини, поставлені захистом під сумнів, були перевірені судом першої інстанції шляхом дослідження інших доказів по справі, в тому числі допиту експерта, у зв`язку з чим судом встановлено, що висновки експерта достатньо обґрунтовані та не суперечать іншим матеріалам справи.
Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції зобов`язаний дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Враховуючи зазначене колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, детально перевірив викладені в апеляційні скарзі засудженої доводи, в тому числі стосовно безпідставного, на її думку, відхилення клопотання про призначення додаткової експертизи та обґрунтовано визнав їх неаргументованими, оскільки, при дослідженні доказів щодо винуватості засудженої, підстав, передбачених ст. 332 КПК України, для призначення додаткової експертизи не вбачалось. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Посилання засудженої в касаційній скарзі на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки, вона не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до диспозиції ст. 358 КК України суб`єктом злочину є будь-яка фізична осудна особа, яка досягла шістнадцятирічного віку.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. Тому колегія суддів касаційного суду вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої необхідно відмовити.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 30 березня 2019 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року щодо неї.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3