Справа № 372/922/19
Провадження 1-кс-257/20
ухвала
Іменем України

27 лютого 2020 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у залі судових засідань Обухівського районного суду Київської області клопотання слідчого СВ Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:
Слідчий СВ Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 звернулася до суду із клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001180 від 23.08.2016 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, яке обґрунтовує тим, що 27.07.2016 року в чергову частину Обухівського ВП ГУ НП в Київській області надійшла заява від ОСОБА_4 , про те, що 27.07.2016 року, близько 15.50 год. за місцем проживання, а саме АДРЕСА_1 , його колишня дружина ОСОБА_5 спричинила йому тілесні ушкодження. Під час проведення слідчих дій встановлено, що ОСОБА_5 приблизно о 15 год. 50 хв. на дорозі загального користування поряд домоволодіння № 23 по вул. Пушкіна в м. Обухів, Київської обл., керуючи транспортним засобом, автомобілем марки «Volkswagen», модель «Caddy», реєстраційний номер НОМЕР_1 здійснила наїзд на ногу ОСОБА_4 , та залишила місце події. Згідно з висновком експерта № 131 від 22.08.2019 року у ОСОБА_4 виявлені тілесні ушкодження у вигляді перелому основи нігтьової фаланги 1-го пальця лівої стопи, саден 1-4 пальців лівої стопи, стиснення-забій м`яких тканин пальців та склепіння лівої стопи. Виявленні тілесні ушкодження утворилось від дії тупим (-ими) твердими (-ими) предметом (-ами) з обмеженою травмуючою поверхнею і в комплексі відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я понад 21 день за звичайного перебігу. Виявлені у ОСОБА_4 , тілесні ушкодження могли утворитись в наслідок дії відображених під час допиту потерпілого ОСОБА_4 , від 25.03.2019 року.

На даний час згідно рішення Обухівського районного суду Київської області від 24.04.2017 року, майно а саме, автомобіль марки «Volkswagen», модель «Caddy» реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнаний об`єктом спільної сумісної власності в рівних частинах, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Під час проведення досудового розслідування, прийнятими заходами встановити місцезнаходження автомобілю марки «Volkswagen», модель «Caddy» реєстраційний номер НОМЕР_1 , не виявилось можливим. Тому слідчий посилаючись на те, що для встановлення істини у кримінальному провадженні, необхідно арештувати вказаний вище автомобіль до встановлення його місцезнаходження, тобто тимчасово позбавити осіб, які ним володіють на даний час можливості відчужувати це майно до скасування арешту, заборонити цим особам розпоряджатись будь-яким чином таким майном та використовувати його, у зв`язку з тим, що існує реальна загроза зміни або знищення вказаного майна, його подальше переховування, звернулася до суду з даним клопотанням.

Слідчий в судове засідання не з`явився, просив розглядати клопотання без участі слідчого та прокурора, вимоги клопотання підтримав в повному обсязі, просив не здійснювати фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів, в тому числі не здійснювати аудіо запис та відео запис за допомогою технічних засобів.

Судом встановлено, що СВ Обухівського ВП ГУ НП в Київській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань під № 0001180 від 23.08.2016 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Так, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Дослідивши матеріали справи, вважаю клопотання таким, що не підлягає задоволенню зважаючи на наступне.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Разом з тим, слідчим лише перелічено норми КПК щодо арешту майна, проте не обґрунтовано належним чином необхідність арешту, хоча обов`язок доведення необхідності арешту майна та наявності відповідних ризиків, законодавцем покладено на особу, що звернулася з клопотання про арешт майна.

Слідчий в клопотанні зазначив, що метою арешту вищезазначеного комплексу є перешкоджання подальшого відчуження вказаного нерухомого майна, його знищення, переховування, проте відповідних доказів не надав. Крім того, в матеріалах клопотання відсутня копія постанови про визнання автомобіля марки «Volkswagen», модель «Caddy» реєстраційний номер НОМЕР_1 речовим доказом.

У відповідності до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідності такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої ст. 170 КПК України.

За таких обставин у слідчого судді відсутні законні підстави для задоволення клопотання.

Згідно ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 132, 170, 171-173, 309, 369-372, 532 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:
Відмовити в задоволенні клопотання слідчого СВ Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області про арешт майна.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали; у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Слідчий суддя: ОСОБА_1