ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/821/131/20Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
Справа № 710/869/18 Категорія: застосування заходів медичного характеру
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого

суддів

за участю секретаря ОСОБА_2

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

законного представника ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 08 серпня 2019 року, якою до

ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , не працюючого, не одруженого, з середньою спеціальною освітою, у скоєнні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, -

який вчинив суспільно небезпечне діяння передбачене ч. 2 ст. 146 КК України в стані неосудності , застосовані примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричної лікарні зі звичайним типом нагляду.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст.100 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Слідчий Шполянського ВП Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області звернувся до Черкаського районного суду Черкаської області з клопотанням про застосування до ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним типом нагляду в примусовому порядку за вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 08 серпня 2019 року застосовано до ОСОБА_10 , який вчинив суспільно-небезпечне діяння передбачене ч.2 ст.146 КК України в стані неосудності примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричної лікарні зі звичайним типом нагляду.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду захисник ОСОБА_7 , що діє в інтересах ОСОБА_10 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а провадження по справі закрити у зв`язку з не встановленістю достатніх доказів для доведення його винуватості і вичерпані можливості їх отримання. При цьому вказує, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру не відповідає вимогам ст.291 КПК України, оскільки в клопотанні потерпілою значиться тільки ОСОБА_9 , тоді, як ОСОБА_11 без відома та дозволу матері, забрав малолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на автомобілі ВАЗ 21015 та зник у невідомому напрямку. Крім того, вказує, що ним було заявлено клопотання про допит дитини ОСОБА_12 , проте суд його не допитав, посилаючись на висновок психолога про якій взагалі не вказав в ухвалі. Також, суд першої інстанції не дав можливості ОСОБА_10 надати суду пояснення з приводу подій, які сталися 17.05.2018 року, чим порушив норми процесуального закону. Вважає, що не знайшло свого підтвердження викрадення дитини, оскільки ОСОБА_9 у судовому засіданні вказала, що сама дала дитину біологічному батькові, тобто ОСОБА_10 , як біологічний батько взяв сина провести разом час, домовившись усно з ОСОБА_9 .

В запереченні на апеляційну скаргу, прокурор у кримінальному вказує про обґрунтованість висновку суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_10 , як вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.146 КК України викрадення малолітньої особи та застосування до ОСОБА_13 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричної лікарні зі звичайним типом нагляду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора який заперечив проти апеляційної скарги захисника, доводи захисника адвоката ОСОБА_7 , що діє в інтересах ОСОБА_10 , який підтримав подану апеляційну скаргу, думку законного представника та потерпілої, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Ці вимоги закону судом дотримані в повному обсязі.

Дії ОСОБА_10 судом кваліфіковано за ч.2 ст.146 КК України вірно.

Відповідно до вимог ст.513 КПК України, під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Висновок суду про вчинення ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.146 КК України викрадення малолітньої дитини підтверджується фактичними обставинами справи та наведеними в ухвалі доказами, які досліджені судом першої інстанції повно та об`єктивно.

Як свідчать матеріали кримінального провадження і дані журналу судового засідання, судом досліджено всі ті обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, а тому посилання в апеляційній скарзі захисника в інтересах ОСОБА_10 на те, що суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність не заслуговують на увагу та спростовуються наступним.

Так, мотивуючи висновки про вчинення ОСОБА_10 , суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, районний суд обґрунтовано послався на покази потерпілої ОСОБА_9 , яка пояснила, що ОСОБА_10 приїхав 17 червня 2018 року близько 17 год. та попросив побачення з дитиною, так як він є його біологічним батьком, і поїхати в магазин. Її старша донька поїхала разом з ними. Однак, пізніше її привіз додому кум на велосипеді і сказав, що ОСОБА_10 привезе ОСОБА_14 додому, як той доїсть морозиво. Потім кум поїхав знову до магазину, але там ОСОБА_10 з ОСОБА_14 вже не було. Вони поїхали їх шукати, але так і не знайшли, телефон у ОСОБА_10 був вимкнений, після чого вона звернулася до поліції. Батьком дитини ОСОБА_10 у документах про народження ОСОБА_14 не записаний і останній пів року жодної зацікавленості до дитини не проявляв. Приїхавши до дитини цей раз вів себе нормально, на відміну від інших разів, коли поводив себе агресивно. Працівники поліції повідомили, що ОСОБА_10 був з дитиною і у Вінниці, і у Миколаєві;

Згідно показів свідка ОСОБА_15 , яка показала, що є сестрою ОСОБА_14 . У той день до них приїхав ОСОБА_10 та попросив взяти сина до магазину. Вона поїхала з ними. Додому її відвіз хрещений батько, бо йому так сказав ОСОБА_10 ;

Показами свідка ОСОБА_16 , яка у судовому засіданні показала, що дійсно 17 травня 2018 року у магазин «Продукти» приїжджав ОСОБА_10 зі своїм сином та його старшою сестричкою, придбавали іграшки, цукерки та морозиво. Між собою спілкувалися спокійно та дружно.

Крім того вчинення ОСОБА_13 суспільно небезпечного діяння підтверджується й іншими доказами, а саме:

- даними витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17 травня 2018 року про те, що того ж дня близько 19:37 до Шполянського ВП ГУНП надійшло повідомлення від ОСОБА_9 стосовного того, що ОСОБА_10 перебуваючи у АДРЕСА_2 попросив побачення зі своїм біологічним сином ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та забравши останнього на автомобілі зник у невідомому напрямку;

- даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 17 травня 2018 року про прийняття усної заяви від ОСОБА_9 щодо того, що ОСОБА_10 17 травня 2018 року близько 17:00 незаконно, без відома матері викрав ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- даними орієнтування на ОСОБА_10 з дитиною ОСОБА_14 та автомобіль, на якому ОСОБА_10 рухався з дитиною. Орієнтування скеровано до Миколаївської та Одеської областей;

- даними рапорту оперуповноваженого СКП ХВП від 19 травня 2018 року про те, що ним спільно з іншими працівниками поліції було затримано автомобіль ВАЗ 21015 темно-зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_10 на об`їзній дорозі смт.Чорнобаївка, Херсонської області та запрошено ОСОБА_10 з дитиною на ім`я ОСОБА_17 до відділу поліції;

- даними протоколу огляду місця події від 20 травня 2018 року з фототаблицею до нього про те, що місцем огляду є 206 кілометр траси Одеса-Мелітополь-Новоазовськ на узбіччі дороги стоїть автомобіль ВАЗ 21015 темно-зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 . Ззаді на пасажирському сидінні лежать дитячі іграшки, туалетний папір, літрова ємність з-під соку. Зі слів ОСОБА_10 автомобіль належить йому. Виявлений під час огляду автомобіль вилучено.

Колегія суддів вважає, що при дослідженні доказів, суд першої інстанції дотримався вимог ст.94 КПК України, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності та прийшов до обгрунтованого висновку, що докази в своїй сукупності поза розумним сумнівом доводять вчинення ОСОБА_13 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.146 КК України викрадення малолітньої дитини.

Доводи захисника про те, що викрадення дитини не знайшло свого підтвердження, оскільки потерпіла ОСОБА_9 вказала про те, що сама дала дитину біологічному батькові, не заслуговують на уваги та спростовуються вище наведеними доказами. Крім того, слід зауважити, що потерпіла ОСОБА_9 , що є матір`ю малолітнього ОСОБА_12 17 травня 2019 року близько 17 години дала згоду ОСОБА_10 на побачення з дитиною та поїхати в магазин, але попри цього останній, ОСОБА_14 додому не привіз, телефон у ОСОБА_13 був вимкнений, після чого ОСОБА_9 , була змушана звернутися до поліції.

Також слід зазначити, що лише 19 травня 2018 року працівниками поліції було затримано автомобіль під керуванням ОСОБА_10 на об`їзній дорозі смт.Чорнобаївка, Херсонської області та запрошено ОСОБА_10 з дитиною на ім`я ОСОБА_17 до відділу поліції.

Таким чином, потерпіла ОСОБА_9 згоди на вивезення малолітнього ОСОБА_12 в іншу місцевість не давала, тому є всі підстави вважати, що ОСОБА_13 викрав малолітнього ОСОБА_12 за що передбачена відповідальність за ч.2 ст.146 КК України.

Колегія суддів, дослідивши матеріали кримінального провадження вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_10 , вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.146 КК України в стані неосудності.

Так, відповідно до акту судово-психіатричного експерта № 247 від 21 червня 2018 року комісія прийшла до висновку про наявність у ОСОБА_10 на період часу до якого відноситься скоєння інкримінованих йому дій хронічного психічного захворювання у формі шизофренії параноїдної форми з епізодичним перебігом і наростаючим дефектом, з афективно-маячними розладами, через що він як на вказаний період часу так і на даний час він також не може усвідомлювати свої дії і керувати ними, не може правильно сприймати обставини, що мають значення по справі, не може приймати участь у слідчих діях і судовому процесі і за своїм психічним станом через відмічені в клінічній картині прояви афективного напруження, актуальні маячні ідеї, процесуальні зміни емоційно-вольової сфери, розлади мислення, прояви некритичності, що становить пасивний тип суспільної небезпеки і може привести до скоєння ОСОБА_10 суспільно-небезпечних дій, він потребує госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом і лікування в примусовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованим рішення суду першої інстанції про застосування до ОСОБА_13 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричної лікарні зі звичайним типом нагляду.

Посилання апелянта про те, що суд першої інстанції не дав можливості ОСОБА_10 надати пояснення з приводу подій, які сталися 17.05.2018 року, не заслуговують на увагу. Як встановлено комісією КЗ «Черкаської обласної п психіатричної лікарні» у ОСОБА_10 відмічаються прояви хронічного психічного захворювання у формі шизофренії параноїдної форми з епізодичним перебігом і наростаючим дефектом, з афективно-маячними розладами, через що він як на вказаний період часу так і на даний час він також не може усвідомлювати свої дії і керувати ними, не може правильно сприймати обставини, що мають значення по справі, не може приймати участь у слідчих діях і судовому процесі.

Разом з тим, слід відмітити, що в суді першої інстанції приймав участь законний представник ОСОБА_10 ОСОБА_8 , тому суд першої інстанції дотримався право ОСОБА_18 на захист.

Інші доводи апеляційної скарги, а саме про невідповідність клопотання вимогам ст.291 КПК України; про те, що районний суд не допитав, малолітнього ОСОБА_19 , посилаючись на висновок психолога про який взагалі не вказав в ухвалі, є безпідставними, які колегія суддів не приймає до уваги та які ніяким чином не впливають на прийняття рішення у справі.

Відповідно до ст.404 КПК України, апеляційна скарга перевіряється судом апеляційної інстанції в межах апеляційної скарги.

На підставі вище наведеного, колегія суддів вважає, що районний суд при розгляді клопотання про застосування заходів медичного характеру в повному обсязі дотримався вимог кримінального кодексу України та кримінального процесуального закону, а тому відсутні підстави для скасування ухвали районного суду, таким чином апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 405,407, 503, 508 КПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 08 серпня 2019 року, якою застосовано до ОСОБА_10 , який вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.146 КК України в стані неосудності примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричної лікарні зі звичайним типом нагляду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий суддя

Судді