Ухвала

іменем України
23 грудня 2019 року
м. Київ
справа № 639/1621/18

провадження № 51-5712 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Короткий зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жовтневого районного суд м. Харкова від 27 лютого 2019 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 жовтня

2019 року, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі КК), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки і покладено на нього виконання певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 задоволено частково, ухвалено стягнути із засудженого ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_4 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1 806,27 грн та моральної шкоди 15 000 грн.
Як установив суд, ОСОБА_5 17 грудня 2017 року близько 00:30 за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_1 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин ударив правою ногою в ділянку правої великогомілкової кістки ОСОБА_4 , у результаті чого заподіяв останньому легкі тілесні ушкодження та тілесне ушкодження середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпілий, на підставах передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді. Свої доводи обґрунтовує тим, що захід примусу є занадто м`яким, оскільки ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання на підставі ст. 75 КК. Зазначає, що при призначенні покарання судом безпідставно не враховано наслідки від злочину, відношення засудженого до вчиненого злочину, його поведінка під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження. Крім того, потерпілий звертає увагу на те, що під час вирішення цивільного позову, не повною мірою враховано глибину його фізичних та моральних страждань, внаслідок чого його цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди задоволено частково. А апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за його апеляційною скаргою, залишив зазначені обставини поза увагою.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_5 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 1 ст. 122 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_5 призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який в силу ст. 89 КК є таким, що не має судимості, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується, працює, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.
За відсутності обтяжуючих покарання обставин, виходячи з установлених фактичних обставин кримінального провадження, які впливають на вибір заходу примусу, а також з аналізу даних про особу винного як у загально-соціальному стані, так і в аспекті його потенційної суспільної небезпеки, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, місцевий суд дійшов умотивованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою.
Отже, суд першої інстанції, застосовуючи положення ст. 75 КК реалізував свої дискреційні повноваження у спосіб, передбачений законом.
З таким висновком погоджується і Суд.
Щодо вирішення цивільного позову про стягнення з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_4 моральної шкоди, місцевий суд, врахувавши конкретні обставини кримінального провадження, характер та тривалість моральних переживань, емоційних та душевних страждань потерпілого в зв`язку з отриманими ним тілесними ушкодженнями середньої тяжкості, порушенням звичного життєвого укладу, що є доведеним, виходячи з принципу розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог потерпілого, стягнувши на його користь 15 000 грн моральної шкоди.
Зазначене рішення в частині вирішення цивільного позову узгоджується з положеннями статей 23, 1167 Цивільного кодексу України.
Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілого, належним чином перевірив викладені у ній доводи, аналогічні наведеним у його касаційній скарзі, визнав їх необґрунтованими, і зазначив в ухвалі відповідні мотиви та підстави прийнятого рішення, з якими погоджується й Суд.
Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам ст. 419 КПК.
У касаційній скарзі потерпілого не міститься переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга потерпілого не підлягає задоволенню.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3