У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного в ЄРДР за № 0000301, за апеляційними скаргами начальника Доманівського відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 та потерпілих ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на вирок Доманівського районного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2019 року відносно
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в смт. Доманівка Доманівського району Миколаївської області мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинувачений ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Доманівського районного суду Миколаївської області ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та виправдано у зв`язку з тим, що не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Судові витрати за проведення судових експертиз ухвалено віднести за рахунок держави.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 286 КК України.
Просять задовольнити їх цивільні позови.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу.

Прокурор зазначає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження.
Вважає, що суд не мотивував свою незгоду із висновком експерта № 18-66 від 23.03.2018 р., відповідно до положень ч. 10 ст. 101 КПК України, не обґрунтував, чому не взяв до уваги методику, застосовану вказаним експертом для визначення розташування транспортних засобів в момент зіткнення.
Експерт ОСОБА_11 , який проводив комплексну автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу з дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди, має великий стаж роботи, під час дослідження використав 12 інформаційно-довідникових джерел, в ході судового розгляду, детально обґрунтував свій висновок.
Натомість, експерт ОСОБА_12 провів звичайну судову автотехнічну експертизу з дослідженням обставин дорожньо-транспортної пригоди, має невеликий стаж експертної роботи, а при дослідженні використав лише 7 інформаційних джерел.
Стороною обвинувачення зверталась увага суду й на інші обставини, які дають підстави сумніватись у професіоналізмі та об`єктивності експерта ОСОБА_12 . Під час досудового розслідування ОСОБА_12 надсилались матеріали для проведення експертизи, але він повідомив про неможливість проведення експертизи через недостатність даних. В той же час, за заявою захисника ОСОБА_13 , експерт ОСОБА_12 04.06.2018 р., без отримання додаткових вихідних даних, провів експертизу, в якій зазначив про неможливість надання відповідей на поставлені питання.
З аналогічних підстав, не може бути прийнята до уваги і комплексна комісійна експертиза, проведена експертами ОНІСЕ, які також не надали жодної відповіді на поставлені запитання.
На переконання апелянта висновок експерта № 280 від 04.06.2018 р. є недопустимим доказом, оскільки проведений за заявою сторони захисту після завершення досудового розслідування 20.04.2018 р., яке тривало майже 2 роки, а отже сторона захисту мала достатньо часу для призначення експертизи.
В порушення вимог ч. 5 ст. 290 КПК України, за запитом прокурора, сторона захисту не відкрила жодного доказу.
Висновок експерта № 280 від 04.06.2018 р., відкритий стороні обвинувачення під час судового розгляду, не може вважатись належним відкриттям доказів та порушує засади законності, рівності та змагальності.
На стадії судового розгляду призначення експертизи може бути лише за ухвалою суду.
Суд першої інстанції, маючи висновки експертів, які суперечать один одному, в порушення ст. 356 КПК України, для усунення розбіжностей не призначив одночасний допит експертів.
За наведеного, прокурор вважає, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначають, що вирок є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з істотним порушенням норм процесуального права.
Суд першої інстанції не прийняв до уваги висновок експерта ОСОБА_11 № 18-66 від 23.03.2018 р., в якому зазначено про неналежне і несвоєчасне виконання водієм автомобіля «ВАЗ 2121» вимог п. п. 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху. Водій автомобіля «ВАЗ 2121» мав технічну можливість попередити дорожньо-транспортну пригоду, його дії, що передували дорожньо-транспортній пригоді, з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.
Натомість, суд прийняв до уваги висновок експерта ОСОБА_12 № 280 від 04.06.2018 р. Експерт ОСОБА_12 в суді показав, що при проведенні експертизи користувався лише власними знаннями, а не вказаними в тексті експертизи методиками, при цьому фотознімки з місця дорожньо-транспортної пригоди не використовував.
Суду надано повідомлення судового експерта ОСОБА_12 про неможливість проведення експертизи, в якому вказано на неможливість проведення експертизи у зв`язку з невиконанням його клопотання про надання додаткових вихідних даних для проведення експертного дослідження інженерно-транспортної експертизи, але в подальшому експертиза проведена цим експертом. Тобто, маючи однакові вихідні дані, експерт ОСОБА_12 в одному кримінальному проваджені проводить два рази експертизу, надаючи різні висновки, що є недопустимим.
Відповідно до положень ст. 79 КПК України, експерт не має права брати участь у кримінальному провадженні та відводиться, якщо він брав участь у цьому ж провадженні, як експерт, а тому ОСОБА_12 , як експерт не мав права проводити судову інженерно-транспортну експертизу № 280 від 04.06.2018 р.
Потерпілим ОСОБА_6 наданий суду особистий розрахунок по схемі до протоколу дорожньо-транспортної пригоди, в якому він звертає увагу на те, що експерти, у відповідних висновках, не в повній мірі дослідили обставини дорожньо-транспортної пригоди, але суд не прийняв наведений розрахунок до уваги, як доказ.
Разом з тим, потерпілий має право збирати докази, попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а тому суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги надані потерпілим розрахунки, які мають суттєве значення для ухвалення законного судового рішення. На підтвердження правильності розрахунків потерпілого, апелянт просить призначити експертизу цих розрахунків.
Суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, викладених у цивільному позові, не застосувавши положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України, яка передбачає можливість висунути свої вимоги, третім особам, тобто ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , яким завдано шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, як відносно всіх солідарних боржників, так і будь-кого з них окремо.
У даному випадку цивільні позивачі звернулися із позовом про стягнення шкоди з особи, яка її заподіяла, реалізувавши надане їм законом право.
Судом не розглянуто питання про визнання ОСОБА_14 потерпілим у даному кримінальному проваджені, та не вирішено питання стосовно судових витрат за цивільним позовом, оскільки потерпілими неправомірно сплачений судовий збір.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за наступних обставин.
25.06.2016 р. близько 20.00 год. ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «ВАЗ-2121», реєстраційний номер НОМЕР_1 рухався по автодорозі між населеними пунктами с. Богданівка с. Мар`ївка, у напрямку с. Богданівка Доманівського району Миколаївської області, зі швидкістю приблизно 30-40 км/год. та правим боковим інтервалом близько 1 м.
У цей же час, ОСОБА_8 , на відстані близько 10 м. попереду, помітив автомобіль «ВАЗ-2115» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який виїхав з повороту ліворуч та рухався у зустрічному напрямку по своїй смузі руху, ближче до центра дороги, зі швидкістю приблизно 30 км/год.
На відстані близько 10 м., водії обох транспортних засобів помітили один одного та водій автомобіля «ВАЗ-2121» ОСОБА_8 , маючи технічну можливість попередити дорожньо-транспортну пригоду, всупереч п. 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху, а саме «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», «На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу», жодних заходів не вжив, та, виїхавши на зустрічну смугу руху, допустив зіткнення лівою передньою частиною автомобіля «ВАЗ-2121» з лівою передньою частиною автомобіля «ВАЗ-2115».
У результаті дорожньо-транспортної пригоди, водій та пасажир автомобілю «ВАЗ-2115» реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали тілесні ушкодження.
У ОСОБА_6 виявлені крайовий перелом головки першої плеснової кістки, підвивих першого пальця, рани лоба справа, лівого колінного суглобу зліва, крововилив підколінної ямки зліва. Дані тілесні ушкодження могли утворитися в строк та при обставинах, вказаних вище, від дії тупого (их), твердого (их) предмету (ів) і відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості, що потягли за собою тривалий розлад здоров`я.
У ОСОБА_7 виявлені перелом в/з правого плеча, крововилив правого колінного суглобу, верхнього віка правого ока, забита рана лобу справа. Дані тілесні ушкодження могли утворитися в строк та при обставинах, вказаних вище, від дії тупого (их) твердого (их) предмета (ів) і відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості, що потягли за собою тривалий розлад здоров`я.
З урахуванням транспортно-трасологічного і автотехнічного критерію оцінки слідів і об`єктів, відображених на схемі, в момент зіткнення ліва частина автомобіля «ВАЗ-2121» розташовувалась за серединою проїзної частини, тобто на зустрічній смузі руху. Відповідно автомобіль «ВАЗ-2115», в момент зіткнення транспортних засобів, розташовувався на смузі «свого руху».
Приведені в поясненнях і при слідчому експерименті водієм ОСОБА_6 , «викладені в постанові» дані, відповідають даним отриманим при проведенні дослідження в даному висновку, з урахуванням транспортно-трасологічного автотехнічного критерію оцінки фактичних даних, які маються в матеріалах справи, тобто є технічно спроможні в цій частині.
Дані, приведені в поясненнях і при слідчому експерименті водієм ОСОБА_8 «викладені в постанові», не відповідають даним, отриманим при проведенні дослідження в даному висновку. З урахуванням транспортно-трасологічного, автотехнічного критерію оцінки фактичних даних, які маються в матеріалах справи, тобто є технічно не спроможними в цій частині.
Водію автомобіля «ВАЗ-2121» в своїх діях необхідно було керуватись вимогами, що викладені в п. п. 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху а саме: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», «На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу».
Водій автомобіля «ВАЗ-2115» ОСОБА_6 не мав технічної можливості своїми одноособовими діями попередити дорожньо-транспортну пригоду і тому в його діях не вбачається невідповідності вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, а його дії, передуючи дорожньо-транспортній пригоді, з технічної точки зору не знаходяться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.
За таких умов, дії водія автомобіля «ВАЗ-2121» не відповідали п. п. 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху.
Належним і своєчасним виконанням вимог п. п. 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху, водій автомобіля «ВАЗ-2121» ОСОБА_8 мав технічну можливість попередити дорожньо-транспортну пригоду, а його дії, що передували дорожньо-транспортній пригоді, з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.
Дії обвинуваченого ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки між порушенням правил безпеки руху та експлуатації транспорту, і наслідками, що настали, повинен бути причинний зв`язок. Його відсутність виключає кримінальну відповідальність особи за ст. 286 КК України.
Судом встановлено, що 25.06.2016 р. мала місце дорожньо-транспортна пригода, про що свідчить протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 25.06.2016 р. та схема до нього, у зв`язку з порушенням одним із водіїв або обома Правил дорожнього руху, що спричинило шкідливі наслідки здоров`ю потерпілих.
Дослідивши письмові докази у виді судових експертиз, а саме: висновок експерта № 280 від 04.06.2018 р. Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортних пригод»; висновок експерта № 09-1-493 від 08.09.2016 р. Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.4 «Транспортно-трасологічні дослідження», висновок експерта № 18-66 від 23.03.2018 р. Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи по дослідженню обставин дорожньо-трансопртної пригоди за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди»; висновок експертів № 19-646/647 від 24.05.2019 р. Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз комплексного комісійного автотехнічного та транспортно-трасологічного дослідження механізму та обставин зіткнення автомобіля «ВАЗ-2115» з автомобілем «ВАЗ-2121» суд встановив, що всі експерти, вважають, що оскільки у схемі до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди відсутні розмірні прив`язки транспортних засобів відносно меж проїзної частини дороги, встановити місце зіткнення як геометричну точку, а також встановити розташування транспортних засобів відносно меж проїзної частини в момент зіткнення експертним шляхом не можливо.
Експерти комплексного комісійного автотехнічного та транспортно-трасологічного дослідження механізму та обставин зіткнення автомобілів дійшли висновку, що оскільки встановити місце зіткнення транспортних засобів, як геометричну точку, а також встановити їх розташування відносно меж проїзної частини в момент зіткнення експертним шляхом виявилось неможливим у зв`язку з відсутністю у схемі до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної, як координат розташування, місця початку утворення сліду ковзання автомобіля ВАЗ 2121 довжиною 1,7 м., так і розташування на проїзній частині подряпин, то з технічної точки зору спростувати або підтвердити пояснення водіїв та встановити механізм розвитку даної події не є можливим.
З цих же підстав, виявилось неможливим вирішити питання про те, як повинні були діяти водії в даній дорожній обстановці, та дії кого з водіїв з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди (висновок експертів № 19-646/647 від 24.05.2019р.).
Судовий експерт ОСОБА_12 (висновок № 280 від 04.06.2018 р.) вважав, що слідчі експерименти учасників та свідків даної пригоди використовувати в ході дослідження недоцільно, оскільки це може призвести до дачі хибного висновку. Слідчі експерименти проводилися без урахування встановлення місця зіткнення транспортних засобів.
Судовий експерт ОСОБА_11 (висновок № 18-66 від 23.03.2018р.) в дослідницькій частині експертизи зазначив, що з наведеного на схемі вбачається, що з точки зору на відповіді на питання про те, як розташовувалися транспортні засобі в момент зіткнення, найбільш інформативними є наявність і положення осипи, а також слідів. Але у зв`язку з тим, що характеристики осипів, состав, розміри і розмірні прив`язки до автомобілів і кордонів проїзної частини та розмірні прив`язки слідів до кордонів проїжджої частини на схемі не наведено, то, з урахуванням тільки транспортно-трасологічного критерію оцінки слідів і об`єктів, відображених на схемі, відповісти на питання про те, як розташовувались транспортні засоби в момент їх зіткнення не надається можливим. Однак, застосувавши методику встановлення місця зіткнення у випадку зустрічного зіткнення транспортних засобів, у разі, якщо після дорожньо-транспортної пригоди залишаються контакти один з одним, експерт дійшов висновку, що в момент зіткнення ліва частина автомобіля ВАЗ 2121 розташовувалась за серединою проїжджої частини, тобто на зустрічній смузі руху. Відповідно саме водій ОСОБА_8 порушив вимоги Правил дорожнього руху, а саме п. п. 10.1, 11.3, що спричинило суспільно-небезпечні наслідки, які знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.
Суд зазначив, що висновок експерта № 18-66 від 23.03.2018 р., який стороною обвинувачення покладений в основу обвинувачення, ґрунтується на припущеннях та математичних розрахунках експерта, який не може бути достатнім для встановлення винуватості в діях обвинуваченого, оскільки даний доказ не узгоджується з висновком комплексної комісійної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи, у складі двох експертів різних категорій.
Суд не прийняв до уваги слідчі експерименти, проведені з учасниками події та їх свідками, викладені в протоколах від 13.04.2017 р. за участю ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_15 , з кожним окремо, оскільки слідчі дії проведенні без урахування встановлення місця зіткнення транспортних засобів відносно заокруглення дороги та без проведення щосекундної розстановки транспортних засобів від місця зіткнення з урахуванням траєкторії руху транспортних засобів до зіткнення, з відповідними швидкостями. Учасники події показали на місці обставини дорожньо-транспортної пригоди, які кожний з них сприймав по своєму.
Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку, що докази сторони обвинувачення не доводять винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 поза розумним сумнівом, а тому виправдав останнього, через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілих, вивчивши матеріали кримінального провадження та, в порядку передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням прокурора повторно дослідивши певні обставини, встановлені під час кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції на відповідність вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування й судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу та щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення й не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в порядку, передбаченому цим кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення та має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1954 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено відповідно до закону.
Суд зобов`язаний неухильно дотримуватись вимог Конституції, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких дано Верховною Радою, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції (презумпція невинуватості) та ст. 6 конвенції.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 р. наголошується на тому, що «суд, при оцінці доказів, керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
За вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Обвинувальний вирок ухвалюється тільки за умов, коли в ході судового розгляду винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення доведена належними та допустимими доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
За змістом ст. 92 КПК України, обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Суд оцінює надані сторонами докази відповідно до ст. 94 цього Кодексу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Статтею 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед установленої сили.
При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Вирок суду першої інстанції відносно обвинуваченого ОСОБА_8 вказаним вимогам закону відповідає в ньому викладено формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 286 КК України, визнаного судом недоведеним, підстави виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення.

Дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, суд першої інстанції, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано дійшов висновку про те, що суду стороною обвинувачення не надано будь-яких належних та допустимих доказів винуватості інкримінованого ОСОБА_8 злочину.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 винним себе у вчиненні злочину не визнав, пояснень стосовно обставин інкримінованого йому обвинувачення не надав.
Допитані судом першої інстанції потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , стверджували, що коли вони рухались по дорозі на автомобілі «ВАЗ 2115» під керуванням ОСОБА_6 , водій ОСОБА_8 керуючи автомобілем «ВАЗ 2121», рухався їм на зустріч, посередині проїзної частини, внаслідок чого відбулось зіткнення транспортних засобів. Потерпілі отримали тілесні ушкодження.
Показання потерпілих, на переконання апеляційного суду, не є достатніми для покладення їх в основу обвинувального вироку відносно ОСОБА_8 , оскільки вони не підтверджуються іншими дослідженими судом першої інстанції доказами.

Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, прокурором на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, надавались для дослідження судом першої інстанції низка доказів, а саме:
- витяг з кримінального провадження № 0000301 від 25.06.2016 р.;
- протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 25.06.2016 р.;
- розписки ОСОБА_6 та ОСОБА_16 ;
- заяви ОСОБА_8 та ОСОБА_6 ;
- постанова про визнання і приєднання до провадження речових доказів від 26.06.2016 р.;
- висновок експерта № 09-1-493 від 08.09.2016 р., стосовно визначення місця контакту транспортних засобів та визначення їх розташування в момент зіткнення;
- висновок експерта № 09-1-493 від 05.09.2016 р. стосовно технічного стану транспортного засобу «ВАЗ 2115»;
- висновок експерта № 09-1-495 від 06.09.2016 р. стосовно технічного стану транспортного засобу «ВАЗ 2121»;
- висновки експертів № 429 та № 430 від 30.06.2016 р., якими визначено наявність та тяжкість тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , середнього ступеню тяжкості, що потягли за собою тривалий розлад здоров`я;
- постанова про призначення транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 15.10.2018 р.;
- посвідчення водіїв ОСОБА_8 та ОСОБА_6 ;
- свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобілів «ВАЗ 2121» та «ВАЗ 2115»;
- протоколи проведення слідчих експериментів від 13.04.2017 р. за участю потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , ОСОБА_17 пасажира автомобіля «ВАЗ 2121» та ОСОБА_15 пасажира автомобіля «ВАЗ 2115»;
- страховий поліс № АІ/9958374 від 16.06.2016 р. на автомобіль «ВАЗ 2115»;
- довідки Первомайської центральної міської багатопрофільної лікарні від 26.06.2016 р. про надання медичної допомоги та про призначення амбулаторного лікування ОСОБА_7 і ОСОБА_6 ;
- висновки № 18 та № 12 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 26.06.2016р. за даними яких ОСОБА_6 тверезий, а у ОСОБА_8 встановлено 1 ‰ алкогольного сп`яніння, внаслідок вживання алкогольних напоїв, без ускладнень;
- результат токсикологічного дослідження № 4286 від 14.07.2016 р., за даними якого в крові ОСОБА_6 етанол не виявлено;
- результат токсикологічного дослідження № 4289 від 14.07.2016 р., за даними якого в крові ОСОБА_8 етанол не виявлено;
- довідки про витрати на проведення експертиз № 09-1-494 від 05.2016 р., № 19-646/647 від 24.05.2019 р., № 280 від 04.06.2018 р.

З наведених доказів слідує, що 25.06.2016 р. на автодорозі між населеними пунктами с. Богданівка та с. Мар`ївка, сталась дорожньо-транспортна пригода, а саме відбулось зіткнення транспортних засобів «ВАЗ 2121» під керуванням водія ОСОБА_8 та «ВАЗ 2115», під керуванням водія ОСОБА_6 , проте вказані докази, як окремо, так і у своїй сукупності не підтверджують будь-яких обставин того, що контактування транспортних засобів відбулось з вини водія ОСОБА_8 .

Впродовж судового розгляду судом досліджений, наданий стороною захисту, висновок експерта № 280 від 04.06.2018 р. стосовно обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди, за змістом якого відповісти на питання, дії якого водія не відповідали вимогам правил дорожнього руху не є можливим, через неможливість встановлення місця зіткнення транспортних засобів відносно меж проїзної частини.
Судом досліджено і висновок комплексного комісійного автотехнічного та транспортно-трасологічного дослідження механізму та обставин зіткнення автомобіля ВАЗ 2115 з автомобілем ВАЗ 2121 № НОМЕР_3 від 24.05.2019 р., за змістом якого, встановити місце зіткнення, як геометричну точку, а також встановити розташування транспортних засобів відносно меж проїзної частини в момент зіткнення експертним шляхом не є можливим, а відтак відповісти на питання дії кого з водіїв знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди не можливо.

З урахуванням наведених доказів, апеляційний суд доходить висновку про відсутність достатніх та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. До аналогічних висновків дійшов і суд першої інстанції.

В апеляційних скаргах прокурор та потерпілі вказують на порушення судом першої інстанції низки норм процесуального права під час розгляду кримінального провадження та оцінки представлених сторонами кримінального провадження доказів, що, на їх думку, призвело до невірних висновків стосовно невинуватості ОСОБА_8 .

Так, на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, апелянти посилаються на висновок експерта № 18-66 від 23.03.2018 р., який на їх переконання, безпідставно не прийнятий судом до уваги.
У зазначеному висновку експерт дійшов того, що, з урахуванням тільки транспортно-трасологічного критерію оцінки слідів і об`єктів, відображених на схемі, відповісти на питання про те, як розташовувались транспортні засоби в момент зіткнення, і де відносно меж проїзної частини розташовувалось місце зіткнення, не надається можливим, з причин, викладених в дослідницькій частини висновку.
Наведена частина висновку, узгоджується зі змістом висновків експертів № 280 від 04.06.2018 р., № 09-1-493 від 08.09.2016 р. та № 19-646/647 від 24.05.2019 р., про що вірно зазначив суд першої інстанції.
Далі експерт вказав, що, з урахуванням транспортно-трасологічного і автотехнічного критерію оцінки слідів і об`єктів, відображених на схемі, в момент зіткнення ліва частина автомобіля ВАЗ-2121 розташовувалась за серединою проїзної частини, тобто на зустрічній смузі руху. Відповідно автомобіль «ВАЗ- 2115», в момент зіткнення транспортних засобів, розташовувався на смузі «свого» руху. За умов, викладених у постанові про призначення експертизи, водію автомобіля «ВАЗ-2121» в своїх діях необхідно було керуватись вимогами п. п. 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху, а водій автомобіля «ВАЗ-2115» не мав технічної можливості своїми одноособовими діями попередити дорожньо-транспортної пригоди і тому в його діях не вбачається не відповідності вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, а його дії, передуючи дорожньо-транспортній пригоді, з технічної точки зору не знаходяться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортною пригодою.
Вказаний висновок експерта, хоча певною мірою і підтверджує винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, але, на переконання апеляційного суду, приймати до уваги лише наведену частину висновку експерта, на чому наполягає прокурор, без урахування інших доказів у кримінальному провадженні, призведе до порушення не тільки вимог ст. 94 КПК України, стосовно обов`язкової оцінки судом сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, а й загальних засад кримінального провадження, таких як законість, рівність перед законом та судом, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, що є неприпустимим.
За такого, апеляційний суд доходить висновку, що оскільки висновок експерта № 18-66 від 23.03.2018 р. не узгоджується з іншими доказами у кримінальному провадженні, зокрема висновками № 280 від 04.06.2018 р. та № 19-646/647 від 24.05.2019 р., то підстав приймати до уваги викладені в ньому висновки, в частині знаходження дій водія ОСОБА_8 , в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди не має.
При цьому, експертиза, результатами проведення якої став висновок № 19-646/647 від 24.05.2019 р., призначена судом, за клопотанням сторони захисту, з метою усунення встановлених суперечностей у висновках експертів № 18-66 від 23.03.2018 р. та № 280 від 04.06.2018 р., експертиза є комплексною комісійною автотехнічною та транспортно-трасологічною з приводу дослідження механізму та обставин зіткнення автомобілів «ВАЗ 2115» та «ВАЗ 2121», проведена за участю двох експертів сектору автотехнічних досліджень лабораторії інженерно-технічних досліджень ОНДІСЕ ОСОБА_18 провідного судового експерта, другого кваліфікаційного класу, який має вищу автотехнічну освіту, стаж експертної роботи з 2003 року та ОСОБА_19 судового експерта вищого кваліфікаційного класу, який має вищу автотехнічну освіту, загальний стаж експертної роботи з 1992 року, обидва експерта мають експертні спеціальності 10.1 «Дослідження обставин дорожньо-транспортних пригод», 10.4 «Транспорно-трасологічні дослідження», 10.3 «Дослідження деталей транспортних засобів», 4.3 «Криміналістичне дослідження транспортних засобів», експертиза проведена з урахуванням всіх наявних в матеріалах кримінального провадження доказів та їх комплексної оцінки, а тому викладені в ньому висновки сумнівів не викликають.
За даними висновку № 19-646/647 від 24.05.2019 р., в умовах даної дорожньо-транспортної пригоди місце зіткнення транспортних засобів розташовувалось на проїзній частині перед місцем утворення на проїзній частині подряпин, та сліду ковзання автомобіля «ВАЗ 2121» довжиною 1,7 м.
Оскільки початок сліду ковзання автомобіля «ВАЗ 2121» довжиною 1,7 м. у схемі до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди не має координат розташування відносно меж дороги, а подряпини дорожнього покриття зовсім не відображені на схемі, то, з технічної точки зору, встановити місце зіткнення автомобілів, як геометричну точку, а також встановити розташування транспортних засобів відносно меж проїзної частини у момент зіткнення експертним шляхом не є можливим.
Далі експерти зазначають, що за наведених підстав, з технічної точки, спростувати або підтвердити пояснення водіїв та встановити механізм розвитку даної події не є можливим, а також вирішити питання про те «Як повинен був діяти в даній дорожній обстановці водій автомобіля ВАЗ 2115 ОСОБА_6 у відповідності до вимог Правил дорожнього руху?», «Як повинен був діяти в даній дорожній обстановці водій автомобіля ВАЗ 2121 ОСОБА_8 у відповідності до вимог Правил дорожнього руху?», «Дії кого з водіїв ОСОБА_6 чи ОСОБА_8 з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди?» при даних, які містяться у матеріалах кримінального провадження не є можливим.
Слід звернути увагу й на те, що сторона обвинувачення не ставить під сумнів висновки, викладені у висновку експертів № 19-646/647 від 24.05.2019 р., зміст якого, за своєю суттю, ідентичний висновкам викладеним у висновку експерта № 280 від 04.06.2018 р., в частині неможливості визначення, як місця зіткнення транспортних засобів, так і вирішення питання про те, дії кого з водіїв ОСОБА_6 чи ОСОБА_8 з технічної точки зору знаходились у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі прокурор, ставить під сумнів достовірність складеного експертом ОСОБА_12 висновку експерта № 280 від 04.06.2018 р. через недостатність знань, кваліфікації та підготовки експерта ОСОБА_12 , але доказів на підтвердження таких сумнівів, як цього вимагають положення ч. 5 ст. 356 КПК України, впродовж судового та апеляційного розгляду кримінального провадження прокурором не надано.
Посилання прокурора на те, що у висновку № 280 від 04.06.2018 р. експертом використано менша кількість інформаційно-довідникових джерел, ніж у висновку № 18-66, то ця обставина не є основним критерієм визначення достовірності та правильності того чи іншого висновку.
Не надано прокурором й доказів упередженості або необ`єктивності експерта ОСОБА_12 при складанні висновків № 280 від 04.06.2018 р., а викладені в апеляційній скарзі позиція прокурора, є суто суб`єктивною точкою зору, яка нічим не підтверджена.
За наведеного, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції достатньо вмотивовано обґрунтував підстави, за яких не погодився з висновками викладеними у висновку експерта № 18-66 від 04.06.2018 р., з якими погоджується і апеляційний суд.

Доводи прокурора про недопустимість, як доказу висновку експерта № 280 від 04.06.2018 р., оскільки він не відкритий стороні обвинувачення, є безпідставними.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 290 КПК України, сторона захисту за запитом прокурора зобов`язана, надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь які речові докази або їх частини, документи або копії з них, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем сторони захисту, якщо сторона захисту має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.
Висновок експерта № 280 складений лише 04.06.2018 р., тобто, на момент направлення обвинувального акту до суду 24.04.2018 р., сторона захисту об`єктивно не могла відкрити цей доказ стороні обвинувачення, оскільки не мала його у своєму володінні, а відтак дії сторони захисту, яка відкрила зазначений висновок експерта стороні обвинувачення лише в судовому засіданні, після 04.06.2018 р. відповідали вимогам ст. 290 КПК України.

Не заслуговують на увагу й доводи прокурора про неврахування судом першої інстанції положень ст. 356 КПК України, стосовно не призначення судом одночасного допиту двох експертів, якими складені висновки № 280 від 04.06.2018 р. та № 18-66 від 23.03.2018 р., для з`ясування причин розбіжностей в їхніх висновках, оскільки це є правом суду, а не обов`язком.
За змістом ст. 9 КПК України, суд під час кримінального провадження зобов`язаний, неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Стаття 26 КПК України передбачає, що суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
Суд не має можливості самостійно прийняти рішення стосовно дослідження тих чи інших доказів, порядок та об`єм дослідження яких визначається судом, з урахуванням думки учасників судового провадження.
Як вбачається з журналу судового засідання та технічного запису судового засідання суд першої інстанції створював необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглядались відповідно до вимог кримінального процесуального закону, і, в даному випадку жодна із сторін під час судового розгляду не заявляла клопотань про одночасний допит експертів, висновки яких, на думку прокурора, різняться між собою.

Доводи потерпілих про порушення експертом при проведенні експертиз вимог ст. 79 КПК України, стосовно недопустимості повторної участі експерта є надуманими, з огляду на те, що за змістом ч. 1 ст. 79 КПК України, експерт не має права брати участь в кримінальному провадженні та відводиться за підставами, передбаченими ч. 1 ст. 77 КПК України, з тим обмеженням, що їх попередня участь у цьому кримінальному провадженні, як експерта не може бути підставою для відводу.

Власні розрахунки потерпілого ОСОБА_6 по схемі до протоколу дорожньо-транспортної пригоди, не можуть прийматись до уваги.
Так, положеннями ст. 242 КПК України передбачено, що експертиза призначається для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, якщо для цього необхідні спеціальні знання, і, проводиться виключно експертною установою, експертом або експертами.
В даному випадку потерпілий ОСОБА_6 не є експертом у питаннях проведення експертиз пов`язаних з оцінкою дорожньо-транспортних пригод, або будь-яких інших розрахунках, які можуть мати значення у даному кримінальному провадженні, принаймні даних про таке потерпілим не надано.
Крім того, ОСОБА_6 , як потерпіла сторона є заінтересованою особою у результатах розгляду кримінального провадження, а тому прийняття до уваги наданих ним розрахунків буде порушенням вимог п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 77 та ст. 79 КПК України, стосовно недопустимості участі у кримінальному провадженні експерта або спеціаліста, якщо він є потерпілим, або заінтересованим в результатах кримінального провадження.
З цих же підстав, позбавлено сенсу та є недоречним призначення експертизи, за розрахунками наданими потерпілим ОСОБА_6 .

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_8 досліджені всі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, у зв`язку з чим неповноти судового розгляду не встановлено.
Суд першої інстанції, належно оцінив зібрані у справі й досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, правильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, дав їм належну правову оцінку, та дійшов вірного висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і виправдав його за цим обвинуваченням.

На підставі викладеного, відсутні правові підстави для скасування виправдувального вироку відносно ОСОБА_8 та для ухвалення відносно нього обвинувального вироку, про що просять апелянти.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Доманівського районного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги начальника Доманівського відділу Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 та потерпілих ОСОБА_6 і ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

_____________________ ____________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3