Категорія: в порядку КПК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 червня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_8 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2019 року,
В С Т А Н О В И В
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2019 року відмовлено в задоволенні подання провідного інспектора Луцького МРВ філії ДУ "Центр пробації" в Волинській області ОСОБА_9 про звільнення від відбування покарання за закінченням іспитового строку щодо ОСОБА_8 , засудженого вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.11.2017 за ст.185 ч.2 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки.

Своє рішення суд мотивував тим, що не зважаючи на закінчення іспитового строку, засуджений не підлягає звільненню від відбування покарання, оскільки в провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області знаходиться кримінальне провадження №0001000 від 17.03.2018 стосовно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.187 ч.4, 146 ч.2, 185 ч.2, 289 ч.3, 187 ч.2, 189 ч.3, 127 ч.2 КК України та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.187 ч.4, 146 ч.2, 185 ч.2, 289 ч.3, 187 ч.2, 189 ч.3, 127 ч.2, 263 ч.1 КК України, а тому суд, приймаючи рішення по-суті даного провадження, вирішуватиме питання про можливість застосування ст.71 КК України, таким чином оскаржуваною ухвалою подання органу пробації визнано передчасним.

Не погоджуючись із таким рішенням, захисник засудженого подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову, якою задовольнити подання про звільнення від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_8 .

Вважає ухвалу суду І-ї інстанції незаконною та необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність

Зазначає, що мотиви суду про неможливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання у зв`язку з розглядом Луцьким міськрайонним судом обвинувального акта щодо нього не ґрунтуються на вимогах закону та порушують принцип презумпції невинуватості, тому вважає, що ОСОБА_8 підлягає звільненню від відбування покарання, оскільки умовний термін закінчився 29 листопада 2019 року.

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, захисника ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу, наполягала на її задоволенні, думку прокурора, який ухвалу суду першої інстанції просив залишити без змін, перевіривши матеріали справи за доводами апеляційної скарги, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції не були дотримані в повному обсязі.

Відповідно до п.9 ст. 537 КПК України, судом під час виконання вироків вирішується питання про звільнення від призначеного покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку.

Згідно з ч.1 ст.78 КК України, після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчиняв нового злочину, звільняється судом від призначеного йому покарання.

Частиною 2 ст.165 КВК України передбачено, що після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, за поданням уповноваженого органу з питань пробації звільняється судом від призначеного йому покарання, контроль за його поведінкою припиняється і засуджений знімається з обліку в зазначеному органі.

Виходячи зі змісту вказаних правових норм, підставою звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, є комплекс елементів, дотримання яких в цілому свідчить про дотримання засудженим вимог ст.75КК України та можливість застосування до нього ст.78 КК України.

Зокрема, такими елементами є закінчення іспитового строку, який визначений конкретними часовими межами, перебування засудженого протягом іспитового строку під контролем органів, визначених в ч.2 ст.76 КК України, та крім того не вчинення нового злочину.

При цьому констатувати вчинення такого нового злочину цією особою та, відповідно, її винуватість у скоєному може виключно суд у порядку, визначеному законом. Доки вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду особа відповідно до ч.1 ст.62 Конституції України, ч.2 ст.2 КК та ч.1 ст.17 Кримінального процесуального кодексу України вважається невинуватою.

Принцип презумпції невинуватості закріплений у міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ч.1 ст.19 Закону України від 29 червня 2004 року №1906-IV «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України. Так, у ч.1 ст.11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту. Згідно з п.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом. Аналогічна норма міститься й у п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У цьому аспекті слід зазначити, що правильне розуміння вимог Конвенції розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини, що містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав. Так, ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії» зазначив, що п.2 ст.6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

За таких обставин, відмова суду у задоволенні подання представника органу з питань пробації щодо звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку зі спливом визначеного судом іспитового строку виключно з мотивів, що існує інформація про вчинення нового злочину і перебування матеріалів кримінального провадження на розгляді в суді, є такою, що не ґрунтується на вказаних вимогах закону, та порушує засадничий принцип презумпції невинуватості та може трактуватися як передчасне висловлювання судом думки щодо винуватості особи у скоєному.

Враховуючи відсутність у положеннях ч.3 ст.75, ч.1 ст.78 КК України, ч.2 ст.165 Кримінально-виконавчого кодексу України вказівки на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочину чи модального слова «може» свідчить, що згадані норми мають імперативний (зобов`язуючий) характер, а тому представник органу з питань пробації після закінчення іспитового строку мав право звернутися з поданням про звільнення від відбування покарання, а суд, відповідно, за умови виконання засудженим встановлених у вироку обов`язків, повинен ухвалити рішення про таке звільнення, яке буде відповідати вимогам закону.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що місцевим судом допущено грубі порушення конституційних прав засудженого ОСОБА_8 , які полягають у направленні останнього до органу пробації для подальшого незаконного відбуття покарання за вироком суду.

Зважаючи на неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи та вимоги апеляційної скарги сторони захисту.

Виходячи з наведеного, апеляційна скарга адвоката ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а ухвала місцевого суду на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України - скасуванню з постановленням нової ухвали, якою слід задовольнити подання провідного інспектора Луцького МРВ філії ДУ "Центр пробації" в Волинській області ОСОБА_9 про звільнення від відбування покарання та звільнити засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання, призначеного вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.11.2017, у зв`язку із закінченням іспитового строку.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2019 року про відмову в задоволенні подання про звільнення ОСОБА_14 від відбування покарання скасувати та прийняти нову ухвалу, якою подання провідного інспектора Луцького МРВ філії ДУ "Центр пробації" в Волинській області ОСОБА_9 про звільнення від відбування покарання задовольнити та звільнити ОСОБА_8 від покарання, призначеного вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.11.2017 у зв`язку із закінченням іспитового строку.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: