Категорія:ч.1, 2 ст.185 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

законного представника - ОСОБА_9 ,

неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000402 від 30.01.2018 року за апеляційною скаргою заступника прокурора прокуратури Волинської області ОСОБА_11 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2019 року щодо неповнолітнього ОСОБА_10 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, 2 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИВ

Даним вироком суду неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцька Волинської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, студента Волинського коледжу Національного університету харчових технологій, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, 2 ст.185 КК України та на підставі ст.105 КК України - звільнено неповнолітнього ОСОБА_10 від покарання; на підставі п. 1 ч.3 ст.105 КК України застосовано примусові заходи виховного характеру, а саме: передано під нагляд матері - ОСОБА_9 строком на 1 (один) рік до 22 жовтня 2020 року.

Стягнуто з законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 - ОСОБА_9 в дохід держави витрати за проведення судової експертизи у сумі 1144 (одна тисяча сто сорок чотири) тисячі.

Речові докази, згідно п.5 ч.9 ст.100 КПК України - повернуто законним власникам.

Згідно вироку суду, неповнолітнього ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, 2 ст.185 КК України за те, що він 29.01.2018 року приблизно о 15 год. 00 хв., знаходячись у приміщенні роздягальні спортивного залу НВК №26 з локацією у м. Луцьку, діючи з прямим умислом, переслідуючи корисливий мотив та керуючись метою таємного викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, з полиці вищевказаної роздягальні таємно викрав мобільний телефон марки «Xiomi Note 4» у чохлі, із захисним склом екрану, із встановленими сім картами операторів мобільного зв`язку «МТС» та «Лайф», чим спричинив неповнолітньому потерпілому ОСОБА_12 майнової шкоди на загальну суму 3770 (три тисячі сімсот сімдесят) гривень.

Окрім того, він же, 26.05.2018 року приблизно о 10 год. 00 хв., перебуваючи у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою таємного викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу таємно, повторно викрав належний потерпілій ОСОБА_13 планшет марки «Samsung Galaxy Tab 4», чим спричинив останній майнову шкоду на загальну суму 2100 (дві тисячі сто) гривень.

У поданій на вирок апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок місцевого суду скасувати у зв`язку із неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині звільнення обвинуваченого від покарання.

Вважає, що суд, при звільненні неповнолітнього обвинуваченого від покарання не мав права застосовувати положення ст.105 КК України, оскільки чинне законодавство виключає таке звільнення при вчиненні особою двох і більше злочинів.

Просить постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.185 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі за кожною із них. На підставі ч.1 ст.70 КК України призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі та на підставі ст. 75, 104 КК України - звільнити останнього від відбування призначеного покарання із встановленням іспитового терміну із покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

У поданому на апеляційну скаргу запереченні законний представник обвинуваченого - ОСОБА_9 просить вирок місцевого суду залишити без змін, врахувавши наведені нею дані про її сина.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, міркування прокурора, який апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав, думку обвинуваченого, законного представника та захисника, які апеляційну скаргу прокурора заперечили та просили вирок місцевого суду залишити без змін, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку ніким із учасників судового процесу не оскаржується. З огляду на положення ч.1 ст.404 КК України вирок суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.

З цих же підстав, судова колегія вважає встановленим скоєння злочинів неповнолітнім обвинуваченим ОСОБА_10 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Як на підставу для скасування оскаржуваного вироку прокурор посилається на те, що призначене неповнолітньому обвинуваченому покарання із застосуванням ст.105 КК України не відповідає застосуванню закону України про кримінальну відповідальність.
Проте, такі його доводи є безпідставними з огляду на наступне.
Чинне законодавство передбачає, що під час постановлення вироку щодо неповнолітньої особи, суд повинен суворо дотримуватись загальних засад кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться:верховенство права, законність та ухвалювати рішення щодо неповнолітнього, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, встановленим в ст.3 Конвенції ООН про права дитини, відповідно до положень глави 29 КПК України і розділу XI Загальної частини КК України.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання, в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно з вимогами ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
Дані вимоги Закону були повністю дотримані судом першої інстанції.
Звільняючи неповнолітнього ОСОБА_10 від покарання, місцевий суд врахував тяжкість вчинених злочинів, які згіднодо ст.12 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості, пом`якшуючі покарання обставини та відсутність обтяжуючих.

При цьому, суд першої інстанції врахував також і особу неповнолітнього обвинуваченого, який має стійку направленість на виправлення та мінімальний ризик вчинення правопорушень; його позитивну характеристику за місцем проживання; відсутність даних про перебування останнього на обліках у службі справ дітей та поліції, а також тісний контакт із матір`ю, її беззаперечний вплив на поведінку сина та, враховуючи умови його проживання, виховання, згоду матері на передачу останнього під її нагляд задля забезпечення позитивного виховного впливу та постійного контролю за його поведінкою, прийшов до висновку про можливість звільнення неповнолітнього ОСОБА_10 від призначеного покарання на підставі ст.105 КК України із застосуванням щодо нього примусового заходу виховного характеру у виді передачі його під нагляд матері - ОСОБА_9 на строк 1 (один) рік.

Апеляційний суд вважає, що доводи прокурора, наведені в апеляційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність не є такими, що заслуговують на увагу.

Окрім того, суд зауважує, що на час вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_10 було 14 років, тобто він не досяг віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність. З часу вчинення вказаних злочинів до моменту винесення вироку щодо останнього пройшов значний термін - практично півтора року. За цей час неповнолітній показав бездоганну поведінку, характеризується виключно з позитивної сторони як за місцем проживання так і за місцем його основного навчання; шкідливих звичок не має.

Відповідно до абзацу 2 п.1, п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.06.2006 року №2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» метою застосування примусових заходів виховного характеру має бути забезпечення інтересів неповнолітнього. Обов`язковою є можливість застосування до неповнолітнього заходів виховного характеру замість кримінального покарання.

Окрім цього, абзац 2 пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» не забороняє застосування до обвинуваченого положень ст. 45 КК України при вчиненні двох і більше злочинів.

При цьому, законодавство встановлює, що якщо у матеріалах провадження, крім зазначених наявні й інші підстави для звільнення неповнолітнього від кримінальної відповідальності (в порядку ст.ст.45-49 КК України), які за правовими наслідками є більш сприятливими для забезпечення його інтересів, мають бути обрані саме ці підстави.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Суд апеляційної інстанції вважає, що при звільненні неповнолітнього ОСОБА_10 від покарання, місцевий суд належним чином врахував усі вищевикладені положення чинного законодавства та вірно дійшов висновку про можливість такого звільнення, з чим погоджується й колегія суду.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваного вироку та призначення обвинуваченому більш суворого покарання, з мотивів наведених в апеляційній скарзі прокурора, апеляційний суд не знаходить.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Керуючись ст.ст.404,405,407 апеляційний суд, -

УХВАЛИВ

Апеляційну скаргу заступника прокурора прокуратури Волинської області ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 жовтня 2019 року, яким неповнолітнього ОСОБА_10 визано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1,2 ст.185 КК України та на підставі ч.3 ст.105 КК України - звільнено від покарання із застосуванням відносно нього примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд матері - ОСОБА_9 строком на 1 (один) рік до 22 жовтня 2020 року - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий /підпис/

Судді /підписи/