КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарях ОСОБА_4 ,
з участю прокурорів ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали з кримінального провадження № 0001037 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 лютого 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 лютого 2020 року продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 строком на 60 днів, тобто до 06 квітня 2020 року включно.

Таке рішення суд, взявши до уваги те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, характер пред`явленого обвинувачення та дані про особу обвинуваченого, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує загроза переховування обвинуваченого від суду, з огляду на втечу останнього з-під варти та перебування у розшуку у даному кримінальному провадженні, який до того ж є громадянином іншої держави (Канади), а також можливості впливу на потерпілих та свідків на даній стадії процесу, тому з метою забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, суд визнав необхідним продовжити обвинуваченому ________________________________________________________
Справа №11-кп/824/1860/2020 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10
Категорія: ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_1
строк тримання під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою та немотивованою, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у продовженні строку тримання його під вартою.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що оскаржувана ухвала суду постановлена без додержання вимог КПК України та не ґрунтується на матеріалах справи на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до закону.

При цьому, при оцінці наявності чи відсутності ризиків та можливості продовження строку тримання під вартою, суд безпідставно послався на їх існування, посилаючись лише на усні пояснення сторони обвинувачення, яка не довела їх наявність, не врахувавши практику Європейського суду з прав людини.
Крім того, оскаржувана ухвала суду є фактичною копією попередньої ухвали про продовження йому строку тримання під вартою, оскільки судом фактично змінено дату, а нових мотивів щодо доцільності продовження йому запобіжного заходу не наведено.
Також судом залишено поза увагою те, що станом на 10 грудня 2019 року він у даному кримінальному провадженні перебуває під вартою майже 24 місяці, тобто понад строк, передбачений п. 2 ч. 3 ст. 197 КПК України, а тому підлягає негайному звільненню.
Звертає увагу й на те, що з урахуванням прийнятого Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», він вже без вироку суду відбув майже 8 років покарання, що майже половина максимального строку покарання, яке передбачено ч. 2 ст. 115 КК України, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 68 КК України.
Крім того, судом безпідставно враховано нічим не підтверджену позицію сторони обвинувачення про те, що до нього застосовано заходи безпеки, у зв`язку із чим, у порушення вимог КПК України, судом незаконно визначено місце тримання його під вартою - ІТТ ГУ НП в м. Києві.
Також судом не було враховано і незадовільний стан його здоров`я та документи, які підтверджують, що утримання його у такому стані в ІТТ завдає йому страждань, у зв`язку із відсутністю там умов для надання відповідного лікування.
За таких обставин, судом не наведено відповідних мотивів прийняття ухвали про продовження строку його тримання під вартою, а суд, як і в попередній ухвалі, лише послався на те, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, інших аргументів судом не наведено.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурорів та представника потерпілих адвоката ОСОБА_7 щодо її задоволення, перевіривши матеріали з кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.
Як убачається з матеріалів справи, у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001037 по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 5, 9, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку, що лише запобіжний захід у виді тримання під вартою може завадити спробам обвинуваченого вчиняти дії щодо перешкоджання здійсненню правосуддя, 06 лютого 2020 року постановив ухвалу про продовження ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 06 квітня 2020 року включно.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а також приймаючи до уваги існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений може переховуватись від суду, на що об`єктивно вказує та обставина, що за наявними матеріалами з кримінального провадження ОСОБА_9 здійснив втечу з-під варти та перебував у розшуку у даному кримінальному провадженні, а також є громадянином іншої держави (Канади), може впливати на потерпілих та свідків на даній стадії процесу, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в своїй апеляційній скарзі обвинувачений, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи обвинуваченого про недоречність тримання його під вартою, з огляду на те, що жоден з наведених стороною обвинувачення ризиків не доведений, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції в даному випадку прийняв рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому врахував не лише тяжкість злочину, характер пред`явленого обвинувачення та покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у його вчиненні, але й дані про особу обвинуваченого, щодо якого відсутні дані щодо неможливості тримання під вартою, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення. Зокрема, наявні в матеріалах кримінального провадження докази та обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_9 може переховуватися від суду з урахуванням характеру пред`явленого обвинувачення, з метою уникнути покарання за вчинене, незаконно впливати на потерпілих та свідків на даній стадії процесу, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, тобто заявлені у клопотанні прокурора та встановлені судом ризики є реальними, у зв`язку з цим суд дійшов обґрунтованого висновку, що більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти зазначеним ризикам.

Крім того, характер висунутого ОСОБА_9 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, переконливо доводить, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченого.

Враховуючи наведене, підстав для застосування до ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.
Що стосується тверджень обвинуваченого про незадовільний стан його здоров`я, то матеріали судового провадження не містять таких даних, які б вказували на таке суттєве його погіршення та неможливість його утримання у зв`язку з цим під вартою.
За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 лютого 2020 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 лютого 2020 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 строком на 60 днів, тобто до 06 квітня 2020 року включно, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

_____________________ ___________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3