Ухвала
16 січня 2020 року

м. Київ
справа № 128/2811/17

провадження № 51-6135км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 05 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 20 квітня 2018 року у провадженні за заявою представника лікувального закладу про продовження застосування примусових заходів медичного характеру до
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого у м. Вінниці,
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
На підставі ухвал Вінницького районного суду Вінницької області від 09 червня 2017 року та Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2014 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 2 ст. 156 та ч. 4 ст. 152 Кримінального кодексу України (далі КК) до останнього застосовано примусові заходи медичного характеру.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 05 лютого 2018 року задоволено заяву заступника головного лікаря Вінницької обласної психіатричної лікарні № 2 (далі ВОПЛ № 2) ОСОБА_9 та продовжено ОСОБА_8 застосування примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом, змішаному, але не більш ніж на 6 місяців.
При перегляді цього рішення Апеляційний суд Вінницької області ухвалою від 20 квітня 2018 року залишив його без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить судові рішення щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги захисник зазначає, що в ухвалі місцевого суду не зазначений юридичний та медичний критерій застосування примусового заходу медичного характеру. Стверджує, що при перегляді цього рішення суд апеляційної інстанції не навів у своїй ухвалі належних мотивів та підстав з яких залишив його без змін. З огляду на це просить скасувати вказані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 касаційну скаргу підтримав.
Прокурор просив відмовити у задоволенні касаційної скарги.
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали судового провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, дійшла висновку про необхідність передати справу на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду на таких підставах.
Відповідно до ст. 516 КПК ухвала суду про застосування чи відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру, продовження, зміну, припинення застосування примусових заходів медичного характеру або відмова у цьому може бути оскаржена в порядку, передбаченому цим Кодексом.
За правилами ст. 424 КПК у касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову у застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених судових рішень суду першої інстанції.
Можливість оскарження в касаційному порядку судових рішень про продовження застосування примусових заходів медичного характеру кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Згідно з положеннями п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України обов`язковим для перегляду судових рішень є апеляційний порядок, а перегляд судових рішень у касаційному порядку забезпечується лише у випадках, визначених законом.
Такий підхід до порядку оскарження судового рішення також узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року (справа №738/1482/16-к, провадження №13-38кс18), та з основними положеннями практики Європейського суду з прав людини (пункт 22 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04, пункти 8099 рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2018 року у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/12;пункт 44 рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини», заява № 42527/98; пункт 98 рішення від 10 травня 2001 року у справі «T.P. and K.M. проти Сполученого Королівства», заява № 28945/95, та інші).
Судове провадження у даній справі не є кримінальним провадженням у розумінні положень п. 10 ч. 1 ст. 3 КПК, оскільки у ньому відсутнє клопотання слідчого/прокурора про застосування до особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, примусових заходів медичного характеру і питання зазначені в ст. 513 КПК вже були вирішені судом раніше.
Предметом вказаного судового провадження, як вбачається з його матеріалів, є клопотання представника лікувального закладу про продовження особі вже застосованих до неї примусових заходів медичного характеру.
З огляду на наведені вимоги норм закону колегія суддів вважає, що оскільки оскаржувані судові рішення постановлені на стадії виконання ухвали суду про застосування примусових заходів медичного характеру, вони не можуть бути предметом перевірки у касаційному порядку, оскільки це суперечить основним засадам та меті касаційного перегляду визначених кримінальним процесуальним законом і, зокрема, положенням глави 32 КПК.
Крім того, така позиція колегії суддів про обмеження оскарження в касаційному порядку судових рішень про продовження примусових заходів медичного характеру також ґрунтується й на тому, що ці рішення відповідно до вимог закону мають прийматися не рідше одного разу в шість місяців. Таким чином, на час перегляду такого рішення судом касаційної інстанції воно, як правило, вже втратить свою силу, оскільки з тих самих підстав вже буде існувати інше судове рішення. За таких обставин, будь-яке рішення прийняте у справі судом касаційної інстанції вже не може вплинути на становище особи, оскільки оскаржуване щодо неї судове рішення на той час вже втратить свою юридичну силу.
Об`єднана палата ККС ВС вже приймала рішення, у якому визнала недоцільним розгляд касаційної скарги з питання, вже вирішеного по суті судами попередніх інстанцій. У постанові від 23 вересня 2019 року у справі № 757/40473/18-к Об`єднана палата зазначила, що «у випадку відкриття касаційного провадження щодо ухвали апеляційного суду про повернення апеляційної скарги, коли після надходження витребуваних матеріалів провадження до касаційного суду стало відомо, що учасник провадження скориставшись своїм правом, передбаченим ч. 7 ст. 399 КПК, повторно подав апеляційну скаргу на ухвалу місцевого суду, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції постановив остаточне рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, касаційне провадження підлягає закриттю».
Хоча обставини цієї справи відрізняються від справи, що розглядалась Об`єднаною палатою, однак принцип запобігання касаційному розгляду, результати якого не можуть позначитися на правовому становищі зацікавленої особи, може бути застосований і у цій справі.
Разом з тим, як свідчить судова практика, судові рішення про продовження застосування примусових заходів медичного характеру були предметом перегляду в касаційному порядку колегіями суддів Першої та Другої судових палат Касаційного кримінального суду Верховного Суду (постанови від 25 липня 2019 року (справа №204/6668/17, провадження № 51-9642км18) та від 4 квітня 2019 року (справа №592/13856/17, провадження № 51-8084км18)).
Отже, факт розгляду судом касаційної інстанції цієї категорії справ по суті свідчить, що інші колегії суддів дійшли протилежного висновку про те, що такі судові рішення є предметом касаційної перевірки.
Враховуючи наведені підстави колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного раніше в зазначених постановах Верховного Суду, та закрити касаційне провадження, яке було відкрито у справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Частиною 2 ст. 434-1 КПК передбачено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.
Суддя ОСОБА_1 висловила свою незгоду з такою позицією колегії суддів, яку виклала в окремій думці.
Керуючись статтями 434, 434-1, 434-2 КПК, Верховний Суд
постановив:
Провадження про продовження застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_8 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду.
Ухвала Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3