Справа № 164/1958/19 Провадження №11-кп/802/114/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 119 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на ухвалу Маневицького районного суду Волинської області від 02.12.2019 щодо ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И В:
Згідно обвинувального акту, ОСОБА_8 20 вересня 2019 року біля 15 години, з метою вчинити незаконну порубку лісу, разом зі своєю сестрою ОСОБА_10 приїхав гужовою підводою у виділ 15 кварталу 40 Куклинського лісництва ДП «Маневицьке лісове господарство», що на відстані приблизно 1 км в північно-західному напрямку від с.Лісове Маневицького району. За допомогою бензопили «Stihl MS-260», яку саме для цієї мети взяв з собою, ОСОБА_8 , не пройшовши будь яких курсів чи навчань з приводу робіт по звалюванню дерев, не маючи достатніх навиків для цього, почав зрізувати сухостійне дерево породи ялина, діаметром на пні 39 см. Під час виконання зазначених робіт дерево похилилось, затиснувши пильну шину бензопили. ОСОБА_8 , з метою звалити вказане дерево, діючи із злочинною самовпевненістю, не забезпечив безпеку інших присутніх осіб, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, не бажаючи настання тяжких наслідків у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень чи смерті, розпочав за допомогою сокири підрубувати стовбур вказаного дерева, не попередивши про можливу небезпеку ОСОБА_10 , яка перебувала неподалік незаконної порубки, а також не забезпечив відсутність її в радіусі падіння дерева. Такі умисні дії ОСОБА_8 призвели до звалювання дерева, яке, падаючи, своєю вершиною зачепило ОСОБА_10 , внаслідок чого, вона не зорієнтувавшись в події, не встигла відбігти на безпечну відстань та отримала тілесні ушкодження, які призвели до настання її смерті.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у вбивстві ОСОБА_10 , вчиненому через необережність, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 119 КК України.
Ухвалою, що оскаржується, кримінальне провадження № 0000346 від 21.09.2019 про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.119 КК України, закрито у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілою.

На підставі ст.46 КК України звільнено ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності.

У своїй апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд провадження у суді першої інстанції. Вважає, що ухвала підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням місцевим судом вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Посилається на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ст. 46 КК України, виходив з того що обвинувачений ОСОБА_8 примирився із потерпілою ОСОБА_7 , щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, вчинене кримінальне правопорушення, відноситься до категорії середньої тяжкості. Разом з тим, на думку прокурора, якщо проаналізувати вимоги кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальності щодо поняття потерпілої, її повноважень і статусу в кримінальному провадженні, потерпіла ОСОБА_7 не може висловлювати свою волю при вирішенні питання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Так, якщо потерпілого (жертви кримінального правопорушення) фізично не має, то ніхто інший не може висловити його волю під час вирішення питань, пов`язаних з відшкодуванням шкоди у вигляді смерті як підстави для звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 46 КК України.

Заслухавши доповідача, який доповів зміст оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, виклав основні доводи апеляційної скарги, пояснення прокурора, яка підтримувала подану апеляційну скаргу і просила скасувати судове рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_7 , які заперечували подану апеляцію і просили ухвалу суду залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Апеляційний суд знаходить, що доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_8 на підставі ст. 46 КК України від кримінальної відповідальності, у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілою, заслуговують на увагу.
Так, поняття «потерпілий» є міжгалузевим, оскільки використовується як у кримінальному праві, так і в кримінальному процесі. Ці поняття за змістом не є тотожними.
У кримінально-правовому розумінні потерпілий - це особа, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо заподіюється фізична, моральна та/або матеріальна шкода (або існує безпосередня загроза її заподіяння). Поняття «потерпілий» у кримінальному праві не має законодавчої дефініції.
Натомість законодавством визначено кримінально-процесуальне розуміння поняття «потерпілий». Так, у частині 1 статті 55 КПК України встановлено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
На думку апеляційного суду, поняття «потерпілий», яке використано у ст.46 КК України, вжито у його кримінально-правовому розумінні, а не кримінально-процесуальному, виходячи з такого.
Поняття «потерпілий» в кримінально-правовому значенні є первинним щодо його розуміння в кримінальному процесі, оскільки в кримінальному праві потерпілий з`являється об`єктивно, в результаті вчинення проти нього кримінального правопорушення.
Процесуальними умовами появи потерпілого як учасника кримінального провадження є необхідність подання заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, надання згоди на визнання потерпілим (у разі, якщо така заява ним не подавалась) або подання заяви про залучення до провадження як потерпілого.
У частині 2 статті 55 КПК України визначається момент виникнення в особи статусу потерпілого як учасника кримінального провадження: права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Особа у кримінально-правовому розумінні є потерпілим з моменту вчинення щодо неї кримінального правопорушення, а не з моменту подання нею відповідної заяви, як це передбачено у частині 2 статті 55 КПК України.
Таким чином, потерпілий в кримінально-правовому розумінні як жертва посягання з`являється вже з моменту вчинення цього посягання, незалежно від того, чи закріплений (юридично легалізований) такий статус процесуально.
Кримінальний процесуальний закон (статті 55 - 59 КПК України) юридично закріплює статус потерпілого - учасника кримінального провадження, наділяючи його певними процесуальними правами та обов`язками саме як учасника процесу.
Водночас у частині 6 статті 55 КПК України передбачено так зване правонаступництво у кримінальному провадженні. Згідно з положеннями цієї норми, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої - третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.
Таким чином, чинний КПК України передбачає юридичну фікцію, відповідно до якої інша особа визнається власне потерпілим, хоча їй безпосередньо не заподіяна шкода в результаті вчинення кримінального правопорушення. Водночас КПК України закріплює перехід до такої особи не тільки прав потерпілого, а й перехід самого процесуального статусу потерпілого.
Апеляційний суд враховує положення статті 59 КПК України, відповідно до якого у разі, якщо потерпілим є неповнолітня особа або особа, визнана в установленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною, до участі в процесуальній дії разом з нею залучається її законний представник. Однак, у кримінальних провадженнях, в яких заподіяно смерть потерпілому, такого учасника провадження, як законний представник, немає.
Звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим базується, зокрема, на принципах гуманізму та економії кримінальної репресії.
З огляду на це, саме потерпілий (тобто особа, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо спричинено шкоду) може виразити свою волю про прощення винного, на підставі чого приймається рішення про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності згідно зі ст. 46 КК України.
Право на примирення у ст. 46 КК України - це особисте право потерпілого. Воно не може бути ніким присвоєне та не може бути нікому делеговане. Таке право є природним правом людини, нерозривно пов`язаним з нею, та похідним від інших прав людини, зокрема права на життя. Використання права на примирення іншими особами (в тому числі визнаними потерпілими від кримінального правопорушення у кримінально-процесуальному сенсі) є неможливим, оскільки таке право тісно пов`язане з особою, яка безпосередньо постраждала внаслідок вчинення щодо неї кримінального правопорушення. Під час примирення лише сам потерпілий може виражати свою волю, а не інші особи, які є його представниками або правонаступниками.
Окрім цього, звільняючи особу від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, ураховуючи вираження волі потерпілим щодо прощення винного, відбувається своєрідне повернення потерпілого у попередній стан, який існував до вчинення відносно нього кримінального правопорушення.
Потерпілий у кримінальному процесі має власні процесуальні права, проте він не наділяється правом примирюватися чи не примирюватися з винним замість безпосередньої жертви кримінального правопорушення, якій заподіяно смерть, під час вирішення питання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України.
Протилежний підхід означав би, що до близьких осіб потерпілого, який помер, та які були визнані потерпілими у кримінальному провадженні, переходять не лише права потерпілого, але і його воля (волевиявлення), що є неправильним, оскільки суперечить змісту як закону України про кримінальну відповідальність, так і змісту кримінального процесуального закону.
У ст. 46 КК України передбачено такі обов`язкові умови (передумови) та підстави звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим:
1) умова - вчинення особою вперше злочину невеликої тяжкості або необережного злочину середньої тяжкості, крім корупційних злочинів;
2) підстава - примирення винного з потерпілим та відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди.
Заподіяна кримінальним правопорушенням шкода у розумінні ст. 46 КК України має бути такою, що за своїм характером піддається відшкодуванню (усуненню).
Позбавлення життя людини є наслідком, що має незворотний характер. Це також випливає з законодавчого визначення смерті відповідно до статті 52 Закону України від 19 листопада 1992 року № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я», за якою моментом незворотної смерті людини є момент смерті її головного мозку або її біологічна смерть.
У випадку вчинення кримінального правопорушення зі смертельними наслідками, потерпілого в кримінально-правовому розумінні на момент вирішення питання про відшкодування шкоди фізично вже не існує.
Отже, смерть як припинення існування одного з правомочних суб`єктів кримінально-правових відносин з примирення винного з потерпілим у розумінні ст. 46 КК України унеможливлює здійснення такого примирення.
Втрата життя людини, яке відповідно до статті 3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, не підлягає відшкодуванню. Життя людини не може бути відновлене через незворотність смерті.
Якщо потерпілого (жертви кримінального правопорушення) фізично немає, то ніхто інший не може висловити його волю під час вирішення питань, пов`язаних з відшкодуванням шкоди у вигляді смерті як підстави для звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 46 КК України.
Водночас таке розуміння потерпілого у ст. 46 КК України не виключає застосування норми кримінального процесуального права, яка передбачає можливість визнання близьких родичів чи членів сім`ї потерпілими замість померлого (частина 6 стаття 55 КПК України). Невизнання за потерпілим - учасником кримінального процесу права на примирення у контексті ст. 46 КК України не означає втрату ним права на відшкодування завданих збитків. Будь-яка шкода, заподіяна кримінальним правопорушенням, може і повинна бути компенсована своєчасно та в повному обсязі безвідносно до того, відбулося чи не відбулося примирення, і це може вплинути на подальші кримінально-правові наслідки при призначенні покарання та на умови його відбування, в тому числі зі звільненням від його відбування.
Смерть потерпілої ОСОБА_10 як припинення існування одного з правомочних суб`єктів кримінально-правових відносин з примирення винного з потерпілим у розумінні ст. 46 КК України унеможливлює здійснення такого примирення.
Заподіяна у цій справі шкода потерпілій ОСОБА_10 у вигляді смерті є такою, що не піддається відшкодуванню (усуненню), оскільки має незворотний характер.
Отже, місцевий суд неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність, а саме неправильно витлумачив закон, що суперечить його точному змісту (пункт 3 частини 1 статті 413 КПК України).
Зазначена позиція повністю узгоджується й з правовим висновком, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 439/397/17.
За таких обставин ухвала Маневицького районного суду від 02.12.2019 відносно ОСОБА_8 підлягає скасуванню у зв`язку з у зв`язку з істотним порушенням місцевим судом вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
При новому розгляді суду слід всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи в їх сукупності, перевірити доводи апеляційної скарги прокурора, дати належну юридичну оцінку здобутим доказам та прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
На підставі викладеного, керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 412, 415 КПК України, Волинський апеляційний суд ,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Маневицького районного суду Волинської області від 02.12.2019 щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Головуючий:

Судді: