ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/400/20 Справа № 204/7693/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новомиколаївка, Верхньодніпровського району, Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останні рази:

- 30 березня 2015 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки;

- 13 травня 2015 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року позбавлення волі;

- 08 червня 2015 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, на підставі ст. 71 КК України остаточно призначено покарання у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі;

- 30 червня 2015 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 263 КК України, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України покарання за цим вироком поглинуте покаранням за вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.06.2015 року, остаточно призначене покарання 3 роки 1 місяць позбавлення волі, звільнений 08.06.2017 умовно-достроково на невідбутий строк 11 місяців 13 днів,

- 09 січня 2018 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2015 року та остаточно призначено покарання у вигляді 2 років 1 місяця позбавлення волі, звільнений 22 серпня 2019 року умовно-достроково на 5 місяців,

визнаного винуватим, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, у кримінальному правопорушенні №0002039, -
за участю:
прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

встановила:

Вказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 08 жовтня 2019 року, приблизно о 13:05 годині, перебуваючи у торгівельному залі магазину «Варус-44» ТОВ «Омега», розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Робоча, 67, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, із корисливих мотивів та особистої зацікавленості, впевнившись, що його дії залишаються таємними для оточуючих, взяв з вітринного стелажу пляшку з вином, захов його до своєї куртки, пройшов за межі касової зони та покинув територію магазину, намагаючись спричинити майнову шкоду магазину у сумі 301,33 гривень, таким чином виконав всі дії, які вважав за необхідним для доведення злочину до кінця. Проте, ОСОБА_6 не зміг довести свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був зупинений працівником служби охорони магазину.

Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2018 року та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 2 місяці.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з дня обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тобто з 29 жовтня 2019 року.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Докази щодо обставин вчинення злочину не досліджувались в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Обвинувачений не погодився з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі зазначив, що з вироком не згоден.

10 грудня 2019 року, після ознайомлення з матеріалами провадження, подав заяву, в якій просив прийняти відмові від його апеляційної скарги, вказавши що з вироком згоден в повному обсязі.

Під час апеляційного розгляду відмовився від клопотання про закриття апеляційного провадження, посилаючись на те, що злочин не вчиняв. Досяг домовленості з працівниками поліції, тому не заперечував проти розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Прокурор заперечувала проти задоволення доводів обвинуваченого, вважала вирок законним та обґрунтованим, позицію обвинуваченого просила розцінювати як спосіб уникнути покарання.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали свої позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, даних вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Таким чином, прийняття рішення про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються є правом суду першої інстанції, яке може бути використане судом на власний розсуд у разі переконання, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст обставин, які ними не оспорюються.

Виходячи зі змісту вказаної норми, необхідно прийти до висновку, що при вирішенні питання про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, визнання обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення не є вирішальним, оскільки обвинувачення складається із сукупності різних фактів, які не є однаковими за своїм юридичним значенням.

Так, відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному проваджені підлягають доказуванню:

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;

5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання;

6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Приймаючи рішення про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції повинен не тільки переконатись в тому, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а також і роз`яснити їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

З журналу судового засідання та носія, на якому зафіксовано судове засідання технічними засобами вбачається, що судом першої інстанції під час відкриття судового засідання 12 листопада 2019 року (а.с. 29-30) оголошено склад суду, з`ясовано питання відводу, вручено учасникам кримінального провадження пам`ятки про їхні права та обов`язки, а також належним чином роз`яснення обвинуваченому ОСОБА_6 суть та наслідки розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, перевірено добровільність позиції останнього, внаслідок чого, з урахуванням думки обвинуваченого та прокурора, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Крім того, вказане підтверджується і заявою обвинуваченого ОСОБА_6 поданою останнім в судовому засіданні з якої встановлено, що йому роз`яснення вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України і наслідки такого розгляду справи (а.с. 16).

В мотивувальній частині вироку (а.с. 34) судом першої інстанції було зазначено, що допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні визнав у повному обсязі та підтвердив фактичні обставини щодо вчиненого ним діяння та викладених у обвинувальному акті, зокрема щодо часу, місця, способу та інші обставини вчинення злочину, виду та розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Крім того, в судовому засіданні було досліджено письмові матеріали, що характеризують особу обвинуваченого, протоколи огляду місця злочину, висновки судово товарознавчої експертизи, довідки про фактичні витрати на проведення судових експертиз та постанови про визнання речовими доказами.

Таким чином, порушень вимог закону при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, було визнано судом недоцільним, колегія суддів не вбачає, а тому доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про порушення судом даної норми процесуального закону, оскільки суд першої інстанції не роз`яснив йому вимоги вказаної статті та його права як обвинуваченого є надуманими і не заслуговують на увагу.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 за вчинення закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, вірно кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст.185 КК України.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він не вчиняв даного злочину та досяг певної домовленості з працівниками поліції, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та є необґрунтованими.

За наведеним, вирок суду є законним та обґрунтованим, порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування чи зміни судового рішення, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4