УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАНИ
27 січня 2020 року

м. Київ
справа № 317/725/17
провадження № 51-358 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 27 серпня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року,
встановив:
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 27 серпня 2019 року ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 191, частиною 1 статті 366, частиною 1 статті 296 Кримінального кодексу України (далі КК) на підставі статті 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження щодо нього закрито.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та потерпілого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 27 серпня 2019 без змін.
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 27 серпня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року й призначити новий розгляд в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
В обґрунтування своїх вимог потерпілий посилається на те, що всупереч вимогам статті 49 КК України та роз`ясненням, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», апеляційний суд необґрунтовано звільнив ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, не врахувавши невизнання вини звільненим від відповідальності ОСОБА_5 , в чому і полягає неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність; окрім того, всупереч вимогам статті 284, статті 372, статті 419 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) апеляційний суд не навів у своїй ухвалі мотивів неврахування окремих доказів, що і є, на думку скаржника, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних міркувань.
На підставі вимог статті 433 КПК щодо меж перегляду судом касаційної інстанції оскаржуваних судових рішень, з урахуванням доводів потерпілого ОСОБА_4 , викладених у касаційній скарзі, Суд касаційної інстанції перевіряє дотримання вимог кримінального та кримінального процесуального законів лише в частині звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених частиною 1 статті 49 та статтею 106 КК строків та відсутність обставин, що переривають їх перебіг.
Зі змісту касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень, а також відповідно до положень статті 12 КК вбачається, що кримінальні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 366 та частиною 1 статті 296 відносяться до категорії злочинів невеликої тяжкості, а кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 191 до злочинів середньої тяжкості.
Згідно з пунктом 2, пунктом 3 частини 1 статті 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня скоєння нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження або позбавлення волі, а у разі вчинення злочину середньої тяжкості відповідно 5 років.
На момент розгляду Орджонікідзевським районним судом міста Запоріжжя клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 про звільнення останнього від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК, як вбачається із оскаржуваних судових рішень, з моменту вчинення інкримінованих обвинуваченому правопорушень минуло п`ять років, відповідно, сплинув строк притягнення до кримінальної відповідальності, передбачений законом.
Застосування норм статті 49 КК для суду є обов`язковим. Це означає, що зазначенні положення кримінального закону про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності носять імперативний характер та у разі надання згоди обвинуваченого є безумовною підставою для закриття кримінального провадження, навіть якщо проти такого звільнення будуть заперечувати інші учасники судового розгляду.
Доводи потерпілого щодо неможливості застосування положень статті 49 КК внаслідок невизнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї вини у вчиненні інкримінованих йому правопорушень не відповідають приписам закону. Так, за змістом статей 284288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах. Наявність зазначених умов і є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.
Системний аналіз зазначених положень закону дозволяє дійти висновку, що визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності власної згоди за умови роз`яснення судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження, не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення. Отже, невизнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї вини у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не може бути підставою для незастосування положень статті 49 КК, адже доведеність винуватості особи та невизнання вини не впливає на прийняття рішення про закриття провадження за строком давності. Зазначена позиція Суду кореспондує з практикою Верховного Суду з аналогічних категорій справ (постанова ВС від 29 травня 2019 року у провадженні № 51-8555 км18; постанова ВС від 17 вересня 2019 року у провадженні № 51-10229 км18).
Положеннями частини 3 статті 288 КПК передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
За наведеними доводами Судом не встановлено неправильного застосування кримінального закону Орджонікідзевським районним судом міста Запоріжжя при винесенні ухвали від 27 серпня 2019 року.
Щодо ухвали Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року, Судом встановлено, що дотримуючись вимог, передбачених статтями 404, 405, 407, 419 КПК, суд апеляційної інстанції розглянув апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_4 , зазначив в ухвалі формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію кримінальних правопорушень, у вчиненні яких був обвинувачений ОСОБА_5 , переглянув встановлені Орджонікідзевським районним судом міста Запоріжжя обставини щодо наявності передбачених законом підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, а також мотиви, з яких суд виходив при постановленні свого рішення та вмотивовано залишив без змін ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 27 серпня 2019 року.
Посилання потерпілого на наявність декількох кримінальних проваджень, фігурантом яких є ОСОБА_5 та можливість існування вироків щодо останнього за інші вчинені кримінальні правопорушення в суді апеляційної інстанції були перевірені та спростовані як самим обвинуваченим так і прокурором, який подавав апеляційну скаргу.
Щодо посилань потерпілого ОСОБА_4 на роз`яснення, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», Суд зауважує, що зазначена постанова Пленуму Верховного Суду України була прийнята ще до початку дії чинного КПК, вона не є нормативно-правовим актом і, відповідно, не усі її положення кореспондують із приписами діючого кримінального процесуального закону.
Таким чином, істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних потерпілим ОСОБА_4 судових рішень, колегією суддів не встановлено.
Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись частиною 2 статті 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 27 серпня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року.
Ухвала Суду остаточна й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3