печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 грудня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна,

встановив:

09.12.2019 р. до суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 № 757/54232/19, скасування передачі означеного майна в управління, посилаючись на те, що власником означеного майна є ОСОБА_3 , яка в рамках кримінального провадження не виступає ані підозрюваною, ані обвиунваченою.

Адвокат ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду скарги повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд скарги за його відсутності.
Представник Генеральної прокуратури України в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду скарги повідомлявся належним чином.
Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.
Слідчий суддя, зважаючи на означені положення закону, та, враховуючи принцип диспозитивності, визнав можливим прийняти рішення на підставі наявних матеріалів, отже розглядає клопотання ОСОБА_3 , та, вивчивши клопотання, матеріали, якими воно обґрунтовується, приходить до наступного.

Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03.06.2016 р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому ст.ст. 174, 539 КПК України, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

Згідно ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За наданою слідчому судді інформацією Регіонального сервісного центру МВС в Київській області № 31/10-5379 від 02.12.2019 р. станом на 02.12.2019 р. транспортні засоби «Toyota» «Rav 4», д.н.з. НОМЕР_1 та JEEP CRAND CHEROKEE, д.н.з. НОМЕР_2 зареєстровані за ОСОБА_3 .

Встановлено, що 17.10.2019 р. ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 № 757/54232/19-к за клопотанням прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинність, ОСОБА_6 у кримінальному провадженні накладено арешт, у тому числі, на транспортний засіб марки JEEP моделі CRAND CHEROKEE, д.н.з. НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) НОМЕР_3 , власником якого є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , транспортний засіб марки «Toyota», моделі «Rav 4», д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) НОМЕР_4 , власником якого є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Одночасно ухвалою слідчого судді таке арештоване майно передано в управління за договором Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів на підставах та умовах, визначених ст.ст. 19, 21 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів».

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що Управлінням з розслідування особливо важливих справ Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000123 від 22.01.2018 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 127, ст. 386, ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 122, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст.255, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 364 КК України, метою накладення арешту майна є: забезпечення спеціальної конфіскації та конфіскації майна як виду покарання.
Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 р., де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999 р.). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994 р. та «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007 р.). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 р.), іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 р.).

Стороною обвинувачення при зверненні із клопотанням до слідчого судді про накладення арешту не враховано всіх обставин, не перевірено, чи має будь-яке відношення ОСОБА_3 до розслідуваних органом досудового розслідування обставин, які б зумовили настання негативних наслідків у виді конфіскації та/або спеціальної конфіскації майна. Отже, враховуючи, що в рамках кримінального провадження ОСОБА_3 не виступає ані підозрюваною, ані обвинуваченою, і в силу закону не несе відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, в силу положень ч. 10 ст. 170 КПК України не може бути накладений на майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту з метою забезпечення збереження речових доказів (пункт 1 ч. 2 ст. 170 КПК України).

Слідчий суддя, суд повинен врахувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (пункт 2 ч. 2 ст. 173 КПК України).

При вирішенні питання про арешт майна або його скасування для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати, крім іншого правову підставу для арешту майна, можливість використання його як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної конфіскації, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

І, як слідує з ухвали про накладення арешту, арешт не був накладений з метою збереження речових доказів, а докази того, що арештоване майно взагалі є речовими доказами у кримінальному провадженні відсутні, в ухвалі нічого про таке не зазначено. Втім зазначено, що арешт накладений з метою забезпечення спеціальної конфіскації у кримінальному провадженні № 0000123 від 22.01.2018 р.

Між тим, згідно ч. 4 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 2 ч. 2 цією статті (спеціальна конфіскація), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених КК України.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 ч. 1 ст. 96-2 КК України.

Згідно ч. 4 ст. 96-2 КК України гроші, цінності в тому числі кошти, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, інше майно, зазначені в цій статті, підлягають спеціальній конфіскації у третьої особи, якщо вона набула таке майно від підозрюваного, обвинуваченого, особи, яка переслідується за вчинення суспільно небезпечного діяння у віці, з якого настає кримінальна відповідальність, або в стані неосудності, чи іншої особи безоплатно, за ринкову ціну або за ціну вищу чи нижчу ринкової вартості, і знала або повинна була і могла знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої цією статті. Втім означені відомості щодо третьої особи мають бути встановлені в судовому порядку на підставі достатніх доказів.

Згідно ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Висновок слідчого судді при накладенні арешту на майно не може свідчити про відповідність означеного майна вимогам ст. 96-2 КК України.

Водночас, ст.ст. 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Досудовим розслідуванням не встановлено, що майно, яке на праві власності належить ОСОБА_3 та на якенакладено арешт, є предметом злочину чи отриманно незаконним шляхом, отже, відсутні обґрунтовані підстави заборони розпорядження та користування означеним майном. За встановлених обставин слідчий суддя приходить до переконання, що майно, яке належить ОСОБА_3 , не було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть буди використані як доказ факту чи обстави, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, майно набуте кримінально протиправним шляхом.

Втім при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню, отже слідчий суддя дійшов висновку про задоволення клопотання про скасування арешту майна. Стосовно інших вимог скарги, то такі не відносяться до компетенції слідчого судді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-175, 309, 392, 532 КПК України,

ухвалив:

Клопотання задовольнити частково.
Скасувати арешт, накладений на транспортний засіб марки JEEP, моделі CRAND CHEROKEE, д.н.з. НОМЕР_5 , ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) НОМЕР_3 , транспортний засіб марки «Toyota», моделі «Rav 4», д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) НОМЕР_4 , накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 № 757/54232/19-к від 17.10.2019 р. за клопотанням прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинність, ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000123 від 22.01.2018 р., на майно, власником якого є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні інших вимог клопотання відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя ОСОБА_1