Ухвала

іменем України
23 квітня 2020 року

м. Київ
справа №492/1361/19
провадження №51-1890ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року відносно засудженого ОСОБА_5 ,
встановив:
За вирокомАрцизького районного суду Одеської області від 1 жовтня 2019 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) - до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання ОСОБА_5 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Суд першої інстанції встановив, що 4 травня 2019 року ОСОБА_5 пройшов через огорожу до господарської будівлі домоволодіння АДРЕСА_1 , звідки таємно викрав шість металевих банок фарби «Емаль» на загальну суму 660 грн, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди на вказану суму.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року вирок районного суду залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням прокурора, суд апеляційної інстанції не врахував повною мірою ступеня тяжкості вчинених діянь і всіх даних про особу винного і, не вмотивувавши належним чином свого рішення, необґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду про призначення покарання засудженому ОСОБА_5 із застосуванням положень ст. 75 КК, що потягло за собою невиправдану м`якість заходу примусу. Вважає, що оспорювана ухвала не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Розглянувши касаційну скаргу, дослідивши надані до неї копії судових рішень, перевіривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити на таких підставах.
Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_5 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діянь за ч. 3 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, прокурор, вказуючи на істотні порушення апеляційною інстанцією вимог кримінального процесуального закону, не зазначає яких саме порушень, з огляду на положення ст. 412 КПК, було допущено цим судом, та які перешкодили чи могли перешкодити цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є підставами для його скасування відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу.
Фактично суть доводів касаційної скарги зводиться до незгоди прокурора із висновком суду про можливість виправлення засудженого без відбування покарання при умові застосування до нього положень ст. 75 КК.
Однак ці доводи не можна визнати прийнятними.
Відповідно до визначених кримінальним законом загальних засад призначення покарання значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й справедливістю.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром воно повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Як випливає із положень ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження, виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
З наданої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду вбачається, що аналогічні за змістом доводи скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, переглядаючи кримінальне провадження, ретельно їх перевірив та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивувавши своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких її апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.
Зокрема, апеляційний суд, переглянувши вирок районного суду, дійшов висновку про додержання цим судом вимог статей 50 та 65 КК при призначенні покарання ОСОБА_5 , яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а також правильність застосування до нього судом положень ст. 75 КК, і, не вбачаючи підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, відмовив у її задоволенні.
При цьому апеляційний суд, погодившись із висновком суду першої інстанції про обрану ним міру покарання засудженому ОСОБА_5 у межах санкції ч. 3 ст. 185 КК, урахував, окрім ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і особу останнього, який задовільно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря психіатра та на диспансерному обліку не перебуває, однак має непогашені судимості за попередні злочини. Крім того, цим судом було враховано обставину, що пом`якшує покарання засудженому щире каяття, а також, відсутність обставин, що його обтяжують.
Окрім того, апеляційний суд також взяв до уваги й конкретні обставини справи та ставлення самого засудженого до скоєного ним діяння, який свою вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся та під час досудового розслідування активно сприяв у розкритті злочину.
Водночас, апеляційний суд у своєму рішенні слушно зауважив, що доводи апеляційної скарги прокурора про надмірну м`якість призначеного засудженому покарання з посиланням на висновки досудової доповіді не можуть бути прийняті цим судом до уваги, виходячи з обставин кримінального правопорушення, кількості та вартості викраденого майна.
Зважаючи на всі ці обставини, які за законом мають правове значення, апеляційний суд умотивовано дійшов згоди із висновком суду першої інстанції у вироку про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства та звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Така позиція апеляційного суду не суперечить положенням статей 50, 65 КК, а призначене засудженому покарання відповідає його меті, загальним засадам призначення покарання та є справедливим.
Ухвала апеляційного суду за своїм змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду та вмотивованість його висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання засудженому ОСОБА_5 ступеню тяжкості кримінального правопорушення через м`якість, що тягнуть за собою його скасування на підставі ч. 1 ст. 438 КПК з урахуванням положень статей 412, 413, 414 цього Кодексу, прокурор ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навела, і таких даних зі змісту оспорюваної ухвали не вбачається.
З огляду на викладене касаційна скарга прокурора та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року відносно засудженого ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3