ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/209/20 Справа № 204/6895/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги особи, стосовно якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_6 , в його інтересах захисника ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2019 року про продовження застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

в режимі відеоконференції:

особи, стосовно якої застосовані

примусові заходи медичного характеру ОСОБА_6

представника закладу з надання
психіатричної допомоги, лікаря ОСОБА_9

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2019 року задоволено заяву Дніпровської філії "Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги" ДУ "Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України" та продовжено застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_6 в закладі з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_6 страждає тяжким психічним розладом, за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить небезпеку для суспільства і потребує подальшого лікування в закладі з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою відмовити в задоволенні заяви про продовження застосування до нього примусових заходів медичного характеру.

Вважає, що судовий розгляд проведено неповно, а ухвала суду є необґрунтованою та такою, що постановлена з істотним порушенням вимог матеріального і процесуального закону. На його думку, строк примусових заходів медичного характеру може становити тільки 6 місяців, проте він перебуває медичній установі з 07.07.2017 року і знаходиться там без будь-якого судового рішення, яке набрало законної сили. Також, суд першої інстанції порушив ст. 363 КПК України, оскільки не вислухав думку сторін щодо можливості закінчити стадію з`ясування обставин та перевірки їх доказами, не постановив про це ухвалу та не перейшов до судових дебатів.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції. Зазначає, що ухвала суду є незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Відповідно до ст. 95 КК України та ст. 514 КПК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що представник заявника ОСОБА_10 є лікарем-психіатром. Крім того, звертає увагу, що сам ОСОБА_6 в судовому засіданні чітко і послідовно неодноразово висловлювався, що він є здоровою людиною й продовжувати утримувати його в закладі з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом є недоцільним. Останній ніколи не був на обліку у лікаря-психіатра, є людиною з освітою, з великим професійним та життєвим досвідом.
На думку захисника, представник закладу під час судового засідання вмотивувала необхідність продовження примусових заходів виключно у зв`язку із тим, що ОСОБА_6 не визнає провину у скоєному злочині та не висловлює каяття, що не може слугувати підставою для продовження утримання особи у психіатричному закладі, у зв`язку із чим наявні в матеріалах справи висновки комісії лікарів-психіатрів викликають сумніви, проте суд не викликав в судове засідання представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надавав особі психіатричну допомогу, а за потреби, не призначив судово-психіатричну експертизу.
В запереченнях на апеляційну скаргу захисника лікуючий лікар-психіатр ОСОБА_9 вважає оскаржену ухвалу законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу захисника безпідставною і просить залишити ухвалу без змін, а скаргу без задоволення. Зазначає, що, постановляючи ухвалу, суд виходив з висновку комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру № 979 від 23.09.2019 р., який є належним доказом в розумінні КПК України. Також судом досліджувались матеріали особової справи ОСОБА_6 , до якої долучена медична документація, в якій відображений стан хворого на період перебування на експертизі і за час перебування в психіатричній лікарні з суворим наглядом, на підставі чого судом було винесено ухвалу.
Вважає безпідставними посилання захисника на показання ОСОБА_6 про його стан здоров`я та зазначає, що покращення психічного стану при проведенні огляду комісією лікарів-психіатрів не виявлено.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні ОСОБА_6 та його захисник підтримали апеляційні скарги та з підстав, зазначених в скаргах, просили їх задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволені заяви про продовження застосування примусових заходів медичного характеру.

Прокурор та представник закладу з надання психіатричної допомогив судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вважали їх безпідставними, а ухвалу суду законною та обґрунтованою і просили залишити її без змін, а скарги без задоволення.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, з яких вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

За змістом ч. 3 ст. 514 КПК України розгляд питання про продовження... застосування судом примусових заходів медичного характеру здійснюється за обговорюваною письмовою заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається дана особа. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження... застосування таких примусових заходів.
Відповідно до ч. 5 ст. 94 КК України щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду, суд може застосувати госпіталізацію до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржені ухвалі, суд апеляційної інстанції доходить висновку про недотримання судом першої інстанції зазначених вимог матеріального та процесуального закону, а оскаржена ухвала не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості у зв`язку з чим підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16 травня 2017 року стосовно ОСОБА_6 застосовані примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
В подальшому ухвалами Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2017 року, 27 квітня 2018 року, 18 грудня 2018 року, 16 серпня 2019 року, 10 жовтня 2019 року та 06 листопада 2019 року строк застосування примусових заходів медичного характеру продовжувався.

При прийнятті оскарженого рішення про продовження застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_6 у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, суд першої інстанції прийняв до уваги висновок комісії лікарів-психіатрів та дійшов висновку про обґрунтованість заяви представника установи, що ОСОБА_6 страждає тяжким психічним розладом, за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить небезпеку для суспільства і потребує подальшого лікування в закладі з надання психіатричної допомоги з суворого нагляду.
Проте з такими висновками апеляційний суд не може погодитись, оскільки вони не ґрунтуються на досліджених матеріалах справи та вимогах закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 94, 95 КК України).

Згідно з пунктом 27 висновку комісії лікарів-психіатрів № 979 від 23.09.2019 року, який долучений до заяви про продовження застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_6 та який суд першої інстанції поклав в основу судового рішення, обґрунтовуючи необхідність продовження таких заходів, комісія зазначила наступне.
З часу попереднього огляду комісією лікарів-психіатрів від 02.09.2019 року психічний стан без змін. Афективних порушень не спостерігалося. Маячні ідеї впливу, отруєння, збитку, буденних відносин на адресу сусідів втратили емоційне забарвлення, без поширення, скеровуються до минулого, однак зберігають значущість для хворого. Жалю з приводу скоєного не висловлює, себе як психічно хворого не визнає, необхідності лікування не усвідомлює.
На підставі вище викладеного комісія лікарів зробила висновок, що ОСОБА_6 за своїм психічним станом становить особливу небезпеку для оточуючих (а.с. 5).
При розгляді справи про продовження, зміну або скасування (припинення) застосування примусових заходів медичного характеру суд, за наявності сумніву в правильності висновків комісії лікарів-психіатрів, може викликати в судове засідання представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надавав особі психіатричну допомогу, а за потреби - призначити судово-психіатричну експертизу (абз. 2 п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування від 03.06.2005 №7).

В судове засідання апеляційного суду були викликані представник медичного закладу (лікар-психіатр) ОСОБА_11 та лікар-психіатр, який надає особі психіатричну допомогу ОСОБА_9 , які пояснили, що ОСОБА_6 є суспільно небезпечною особою і становить небезпеку як для себе, так і для оточуючих. При цьому, на запитання суду чи були зафіксовані за період перебування ОСОБА_6 в даному медичному закладі, з 07.07.2017 року, випадки агресії зі сторони ОСОБА_6 , порушення дисципліни, непокори вимогам адміністрації, дії суїцидального характеру або нападу на працівників установи, лікарі пояснили, що не було таких випадків.

За змістом ст. 94 КК України визначено три критерії, які суд має враховувати при призначенні певного виду примусових заходів медичного характеру: медичний (характер і тяжкість захворювання), юридичний (тяжкість вчиненого діяння) та соціальний (ступінь небезпечності психічно хворого для себе чи інших осіб).

При цьому ступінь небезпечності психічно хворого містить оцінку: суспільної небезпеки вчиненого діяння, характеру вчиненого, можливих або тих, що настали, суспільно небезпечних наслідків та інших подібних обставин; психічного стану особи на момент розгляду справи судом і небезпечності цього хворого для оточуючих, що випливає з характеру захворювання.
Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування від 03.06.2005 №7, визначаючи відповідно до частин 3-5 ст. 94 КК України тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння.
Згідно з матеріалами справи ОСОБА_6 обвинувачувався та ухвалою суду встановлено, що в його діях були ознаки суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості та не пов`язаний із посяганням на життя людини (основним безпосереднім об`єктом даного злочину є здоров`я людини).

Крім того, як видно зі змісту ч. 5 ст. 94 КК України госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який становить особливу небезпеку для суспільства.
В розділах 24, 25 соматичний стан, неврологічний стан, скарги висновку комісії лікарів-психіатрів № 979 від 23.09.2019 року, а також відомостей зазначених в розділі дані клінічного дослідження особи, виявлені під час проведення експертизи № 25 від 13.02.2020 року, зазначено ряд загальних захворювань ОСОБА_6 , зокрема порушені функції хребта ІІІ ст., деформуючий постравматичний артроз правого плечового суглоба і ключично-акроміального склепіння, деформуючий артроз правого ліктьового суглоба, порушення функції правої верхньої кінцівки (дістати правою кистю голови не може), відмічається зниження чуттєвості І-ІV пальців правої кисті тощо.
Отже, враховуючи загальний стан здоров`я та похилий вік ОСОБА_6 (1947 року народження), апеляційний суд доходить висновку, що твердження закладу охорони здоров`я та суду першої інстанції, що ОСОБА_6 становить особливу суспільну небезпеку є необґрунтованими.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що метою примусових заходів медичного характеру є не тільки обов`язкове лікування особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, але й запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь (ст. 92 КК України).
В судовій справі та в матеріалах особової справи відсутні відомості про оцінку ризику скоєння пацієнтом суспільно-небезпечного діяння за допомогою шкали оцінки ризику, відповідно до п. 19 правил застосування примусових заходів медичного характеру в спеціальному закладі з надання психіатричної допомоги, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 31.08.2017 № 992.
Зазначені вище обставини залишились без належної уваги та правової оцінки суду першої інстанції, що потягло невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішення, фактичним обставинам справи.
Відповідно до ст. 3 Закону України Про психіатричну допомогу від 22.02.2000 року № 1489-III кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
З огляду на пояснення ОСОБА_6 , які він особисто і безпосередньо надавав в судових засіданнях апеляційного суду, а також те, що комісія лікарів обґрунтовує особливу небезпеку ОСОБА_6 для оточуючих так, як це зазначено в 27 висновку, а також що відповідно до матеріалів особової справи ОСОБА_6 ніколи не був на обліку у лікаря-психіатра, для усунення будь-яких сумнівів щодо стану психічного здоров`я ОСОБА_6 та необхідності його подальшого утримання в психіатричному закладі із суворим наглядом, апеляційним судом призначена стаціонарна судово-психіатрична експертиза, оскільки вирішення зазначених вище питань потребує спеціальних знань в галузі психіатрії, проведення якої доручено Комунальному підприємству «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради.
На вирішення експертизи були поставлені наступні питання: чи страждає ОСОБА_6 на даний час будь-яким психічним захворюванням або тимчасовим розладом душевної діяльності, якщо так, то яким саме; чи може ОСОБА_6 на даний час усвідомлювати свої дії та керувати ними; чи становить на даний час ОСОБА_6 небезпеку для себе або інших, якщо так, то чи пов`язане це з психічним розладом; чи потребує ОСОБА_6 продовження застосування примусових заходів медичного характеру, якщо так, то яких саме.
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта (комісії експертів) № 25 від 13.02.2020 року (час проведення експертизи 1326 годин), стосовно ОСОБА_6 експертні питання не вирішені (а.с. 85-87).
Експерт ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що комісія експертів не змогла відповісти на поставленні питання у зв`язку зі складністю випадку та неясністю клінічної картини. Водночас, також пояснила, що за період перебування ОСОБА_6 в експертній установі не зафіксовано випадків агресії, порушення дисципліни, непокори вимогам адміністрації, дій суїцидального характеру або нападу на працівників установи.
При цьому, для проведення експертизи КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР був доставлений сам ОСОБА_6 , а також надані особова справа та матеріали судової справи з останній висновком лікарів-психіатрів. В той же час, експертна установа не зверталась до апеляційного суду з клопотанням про продовження строку проведення експертизи або надання будь-яких додаткових матеріалів, в тому числі матеріалів кримінального провадження.
Таким чином, комісія експертів не змогла дійти висновку, що ОСОБА_6 має психічне захворювання, яке б обумовлювало необхідність подальшого застосування до нього примусових заходів медичного характеру з госпіталізацією до психіатричного закладу із суворим наглядом, а також, що через психічне захворювання останній становить небезпечність для себе чи інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Згідно з підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:… (е)... законне затримання психічнохворих...».
Під час розгляду даної справи, апеляційним судом врахована практика ЄСПЛ щодо цієї категорії справ, зокрема у рішенні по справі Руденко проти України № 50264/08, пункти 99, 115-117, від 17 квітня 2014 року, ЄСПЛ дійшов таких висновків.
Тримання особи, яку вважають психічно хворою, під вартою має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні позбавлення осіб волі у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е».
У зв`язку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно показати, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), п. 39, Series А № 33).
Суд зазначає, що можливість пацієнтів отримати інший висновок незалежних експертів-психіатрів - принцип, що також включений до Принципів ООН захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги (див. пункт 63), є важливою гарантією від можливого свавілля при прийнятті рішень стосовно продовження застосування примусового лікування (див. рішення у справі «X. проти Фінляндії» (X. v. Finland), заява № 34806/04, п. 169, ЄСПЛ 2012, та вищенаведене рішення у справі «М. проти України» (М. v. Ukraine), п. 66).
Таким чином, враховуючи всі передбачені ст. 94 КК України, критерії в їх сукупності, а саме тяжкість вчиненого злочину, його наслідки та рівень суспільної небезпеки, стан здоров`я ОСОБА_6 та його вік, відсутність відомостей про його агресивну поведінку, майже трирічний строк надання психіатричної допомоги, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ОСОБА_6 за своїм психічним станом та характером вчиненого ним суспільно небезпечного діяння не становить особливої небезпеки для суспільства та відповідно до вимог ч. 5 ст. 94 КК України не потребує госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

В той же час, за змістом ч. 2 ст. 19 Закону України Про психіатричну допомогу, ч. 3 ст. 514 КПК України та ч. 1 ст. 95 КПК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу або за заявою особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, її захисника.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не входить в обговорення питання про наявність підстав та доцільність застосування до ОСОБА_6 інших більш м`яких примусових заходів медичного характеру, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 94 КК України.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 про необґрунтованість оскарженої ухвали знайшли своє підтвердження в ході апеляційного провадження і підлягають задоволенню.
Інші доводи, стосовно істотного порушенням вимог процесуального закону, зокрема щодо порушення порядку проведення судового розгляду, про перебування ОСОБА_6 в медичні установі без судового рішення є безпідставні.
Твердження в апеляційній скарзі захисник, що відповідно до ст. 95 КК України та ст. 514 КПК України розгляд справ даної категорії здійснюється судом виключно за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу, проте в матеріалах справи відсутні докази того, що представник ОСОБА_10 є лікарем-психіатром, який надає ОСОБА_6 психіатричну допомогу, апеляційний суд вважає їх надуманими та такими, що ґрунтуються на власному довільному тлумаченні норм законодавства.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу.
Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Враховуючи вище викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а в задоволенні заяви медичного закладу про продовження лікування ОСОБА_6 в закладі з суворим наглядом слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 94, 95 КК України, ст. ст. 404, 405, 407, 514, 516 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги особи, стосовно якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_6 , в його інтересах захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2019 року про продовження застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_6 скасувати.
В задоволенні заяви Дніпровської філії "Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги" ДУ "Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України" від 26 вересня 2019 року про продовження застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_6 в закладі з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом відмовити.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а особою, яка тримається під вартою протягом трьох місяців з дня вручення копії ухвали.
Судді:

_____________________ ______________________ _____________________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4