Дата документу 16.01.2020 Справа № 314/3210/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/395/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/3210/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2019 року про відмову у приведенні вироку у відповідність щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який утримується в ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№11)»,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку у відповідність.

В апеляційній скарзі засуджений просив ухвалу суду скасувати, ухвалити нову ухвалу, звільнити його від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку з відсутністю обґрунтованих підстав для його подальшого утримання в установі виконання покарань. Свої вимоги мотивував тим, що суд у своєму рішенні не навів жодних належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення, а також не надав чіткої відповіді на жоден із його аргументів. Суд не надав оцінки даним про його особу, а також його поведінці під час відбування покарання, при цьому не навів жодних підстав, які би свідчили про те, що він є небезпечним для суспільства, а також підстав для його подальшого ув`язнення. Крім того, суд першої інстанції при вирішенні його клопотання відмовився застосовувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), практику ЄСПЛ, Конституцію України, посилаючись при цьому на норми національного законодавства, в яких відсутній механізм звільнення від покарання у виді довічного позбавлення волі. Разом з тим, відповідно до Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, він має право на зменшуваність його довічного покарання та на реалістичну перспективу звільнення незалежно від закріплення механізму його реалізації у законах України. Крім того, відповідно до ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів національний суд не може відмовити в задоволенні клопотання, яке ґрунтується на Конвенції та практиці ЄСПЛ, посилаючись на норми (або їх відсутність) у законах України. Крім того, рішення ЄСПЛ, Конвенції становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, а ніж національний закон, а тому суд повинен був їх застосувати. Крім того, клопотання було розглянуто упередженим суддею, чим порушено його право на справедливий судовий розгляд.

Заслухавши доповідь судді, засудженого та його захисника, які підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_7 засуджено вироком Апеляційного суду Донецької області від 02.04.2007 року за ст.257, ч.3 ст.142 (в редакції 1960 року), ч.2 ст.123 (в редакції 1960 року), ч.2 ст.142 (в редакції 1960 року), ч.1 ст.122, п.п.а, г, з, е, і ст.93 (в редакції 1960 року), ч.3 ст.193 (в редакції 1960 року), ч.2 ст.143 (в редакції 1960 року), ч.2 ст.145 (в редакції 1960 року), ч.4 ст.187, ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.5 ст.185, ч.2 ст.215-3 (в редакції 1960 року), ч.1 ст.263, ст.70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про приведення вироку Апеляційного суду Донецької області від 02.04.2007 року у відповідність до міжнародних норм покарання у виді довічного позбавлення волі шляхом усунення порушень, які закріплені в рішенні ЄСПЛ «Пєтухов проти України» та інших, Конституції України та зокрема ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В клопотанні просив звільнити його достроково або замінити невідбуту частину його покарання більш м`яким, оскільки відсутні обґрунтовані пенологічні підстави для його подальшого тримання в установі виконання покарань.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні даного клопотання, мотивуючи тим, що можливість застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміна більш м`яким покаранням такого покарання як довічне позбавлення волі кримінальним законом України не передбачено. Крім того, суд зазначив, що вирішення питання про перегляд судового рішення в частині призначеного покарання знаходиться поза межами повноважень суду першої інстанції на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Виходячи з положень цієї правової норми, довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.

Відповідно до ч.1 ст.81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні.

За вимогами ч.1 ст.82 КК особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Отже, положенням ст.ст.81, 82 КК встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можливе умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання до даного переліку не входить.

Також, загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням є те, що всі вони є строковими. Це звільнення умовне тому, що воно здійснюється під певною, встановленою у законі умовою, недодержання якої тягне за собою часткове або повне відбування тієї частини строку покарання, від якої особа була умовно-достроково звільнена.

Призначене засудженому ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк і тому на нього не можуть поширювати свої дії норми ст.ст.81, 82 КК.

При прийнятті ухвали суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 .

Що стосується посилання засудженого ОСОБА_7 на порушення cт.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про яке зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України №2», яке пов`язане з тим, що в Україні довічно ув`язненні не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення його клопотання, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч.1 ст.64 КК довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

В рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України №2», cуд зазначає що Договірні Держави користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішення про доречну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини. Сам факт того, що довічне ув`язнення може відбуватись в повному обсязі, не означає, що воно суперечить статті 3 Конвенції. Відповідно, перегляд довічних ув`язнень не обов`язково призведе до звільнення відповідного ув`язненого.

Також суд зазначає, що питання скорочення довічного ув`язнення розкриває системну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. Характер визнаних порушень відповідно до статті 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду.

Згідно із ст.6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно із ст.75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Виключно до повноважень Верховної Ради України згідно із п.3 ст.85 Конституції України належить прийняття законів.

Відповідно до ч.1 ст.74 КК звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , з яким погоджується і колегія суддів, у зв`язку з чим підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, як про це йде мова в апеляційній скарзі, відсутні.

Заперечення апеляційної скарги засудженого про те, що його клопотання було розглянуто упередженим складом суду, не знайшли свого підтвердження. Більш того, під час розгляду клопотання судом першої інстанції засуджений відвід суду з цих підстав не заявляв.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 03 жовтня 2019 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку у відповідність залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4