ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1286/20 Справа № 215/3181/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 січня 2020 року про відмову в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким,
за участю:

секретаря ОСОБА_6 ,

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

захисника - ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 січня 2020 року залишено без задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 про встановлення строкового терміну відбування покарання в порядку виконання вироку, оскільки він був засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, а заміна судом такого виду покарання на певний строк, не передбачена розділом 8 КПК України, й можлива лише в порядку ч. 2 ст. 87 КК України, актом про помилування, що виходить за межі повноважень суду.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу скасувати, замінити невідбуту частину покарання більш м`яким, витребувати у адміністрації УВП №3 його характеристику та інші необхідні документи.

Вимоги скарги засуджений обґрунтовує незаконністю ухвали суду, оскільки практика Європейського суду з прав людини чітко в своїх рішеннях вказує на прогалину в законодавстві України. Вважає, що подальше його тримання під вартою порушує ст. 3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. Окрім того, вказує, що відсутність в діючому законодавстві України механізму заміни судом такого виду покарання як довічне позбавлення волі на більш м`яке покарання є таким, що суперечить Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерелу права. На його думку, національний суд з огляду на найвищу юридичну силу Конституції України, а також пріоритет міжнародного договору, не може відмовити йому у клопотання, яке грунтується на положеннях Конвенції та практиці Європейського суду з прав людини.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали, прокурорів, які заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 КК особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Стаття 51 КК України визначає вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Цих вимог закону, суд першої інстанції дотримався належним чином.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_5 засуджено вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 жовтня 2010 року, за ч. 1 ст. 115, п.п. 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України й на підставі ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі. 19 листопада 2010 року цей вирок набрав законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 , згідно з вироком, обчислюється 15 лютого 2010 року.

На цей час засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання в ДУ «Криворізька установа відбування покарання №3».

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким за вказаним вироком.

Оскаржуваною ухвалою у задоволенні цього клопотання засудженого було відмовлено.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, врахував та ретельно перевірив всі обставини, які мають значення для прийняття справедливого судового рішення.

Так, вимогами національного законодавства не передбачено умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, про що обґрунтовано було зазначено в оскаржуваному рішенні.

Разом з тим, місцевий суд правильно вказав, що заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива виключно у порядку ст. 87 КК України, тобто шляхом помилування, що не входить до повноважень суду.

Щодо доводів апеляційної скарги засудженого то колегія суддів, вважає їх необгрунтованими, з таких підстав.

Дійсно, при розгляді справи «Вінтер і інші проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України.

У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інші проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

Суду не надано право оцінювати достатність чи недостатність відомостей для звільнення від довічного ув`язнення.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Щодо доводів засудженого про можливість суду, при прийнятті рішення, скористатись Конвенцією про захист прав людини та практикою ЄСПЛ як джерелом права, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Прийняте 12.03.2019 ЄСПЛ рішення у справі «Пєтухов проти України», в якому констатовано порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в державі Україні довічно ув`язнені особи не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення заяви, суд апеляційної інстанції оцінює критично і вважає, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України, принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, на цей час відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, оскільки правового механізму перегляду судом покарання у виді довічного ув`язнення та прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким не існує.

З огляду на викладене, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що відповідно до вимог ст.ст. 81, 82 КК України, про можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким шляхом помилування засудженого, а заміна невідбутої частини покарання більш м`яким поширюється виключно лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, суд вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою й належним чином вмотивованою та підстав, передбачених кримінальним процесуальним законом, за доводами апеляційної скарги, для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 січня 2020 року про відмову ОСОБА_5 у заміні невідбутої частини покарання більш м`яким залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4