В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2020 р. Справа153/462/20

Провадження1-кп/153/27/20-к

у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань в приміщенні Ямпільського районного суду Вінницької області у місті Ямпіль Вінницької області

Ямпільський районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000066

про обвинувачення ОСОБА_3 , який народився 1976 року у червні місяці 08 числа у місті Ямпіль Вінницької області, проживаючого по АДРЕСА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , освіта середньо-спеціальна, непрацюючого, не одруженого, проживаючого у громадянському шлюбі, маючого на утриманні п`ятьох неповнолітній дітей, громадянина України, не судимого, у скоєні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В :

Обвинувачений ОСОБА_5 разом зі своєю цивільною дружиною потерпілою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13 березня 2020 року приблизно о 19 годині 00 хвилин знаходилися у житловій кімнаті будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , де між ними виникла словесна суперечка на ґрунті ревнощів. Під час словесної суперечки у обвинуваченого ОСОБА_5 виник умисел, спрямований на заподіяння потерпілій ОСОБА_6 тілесних ушкоджень. З метою реалізації свого злочинного наміру, обвинувачений ОСОБА_5 , діючи із прямим умислом, правою рукою, стисненою в кулак, наніс один удар в ліву брову потерпілій Соболевській, від якого остання впала на підлогу у положенні лежачи на правий бік. Продовжуючи свою злочинну діяльність, обвинувачений ОСОБА_5 , нижньою частиною правої ноги наніс один удар в обличчя потерпілій Соболевській, яка лежала на підлозі. В результаті вказаних злочинних дій потерпілій ОСОБА_6 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці лівої брови, синець по передньо-боковій поверхні правого плеча, у верхній третині, які відповідно до висновку експерта №16 від 19.03.2020 по механізму могли виникнути від дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, можливо 13.03.2020; тілесне ушкодження у вигляді рани в ділянці лівої брови по ступеню тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я (п.2.3.3. Наказу №6 від 17.01.1995 «Правила оцінки ступеня тяжкості тілесних ушкоджень»), а тілесне ушкодження у вигляді синця по передньо-боковій поверхні правого плеча до категорії легких тілесних ушкоджень (п.2.3.5 Наказу №6 від 17.01.1995 «Правила оцінки ступеня тяжкості тілесних ушкоджень»).

Таким чином, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України визнав повністю. Суду пояснив, що він з потерпілою проживають разом як чоловік та дружина на протязі 11 років. Він дійсно вдарив два рази потерпілу в ході словесної суперечки між ними. Зазначив, що на даний час він з потерпілою примирилися. Щиро розкаявся. Не заперечував проти призначення йому міри покарання у виді громадських робіт.

Потерпіла ОСОБА_6 у судовому засіданні суду пояснила, що обвинувачений тоді прийшов додому на підпитку. Вона поралася по господарству протягом усього дня. Була стомлена. Ввечері між нею та обвинуваченим виникла словесна суперечка, в ході якої він вдарив її два рази. Вони дійсно проживають разом як чоловік та дружина. Вважає, що конфлікти між ними виникають внаслідок вживання обвинуваченим алкоголю. На даний час вона з обвинуваченим примирилася і ніяких претензій до нього немає. Щодо міри покарання обвинуваченому, погодилася з думкою прокурора.

Досліджені та проаналізовані зібрані по справі докази, тобто фактичні дані, які містяться в показаннях обвинуваченого та потерпілої, письмові докази, їх об`єктивна оцінка з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, передбачених ст.368 КПК України, дають підставу суду вважати про обґрунтованість пред`явленого органами досудового розслідування обвинувачення ОСОБА_5 про нанесення 13 березня 2020 року приблизно о 19 годині 00 хвилин умисного легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_6 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Окрім визнання винуватості обвинуваченим ОСОБА_5 , його вина підтверджується сукупністю зібраних та досліджених у судовому засідання доказів:
Із протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 13.03.2020 судом встановлено, що 13.03.2020 о 19 годині 40 хвилин у АДРЕСА_1 обвинувачений спричинив тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_6 .
Із висновку експерта №16 від 19.03.2020 судом встановлено, що у потерпілої виявлені легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`ю можливо 13.03.2020.
Із протоколів проведення слідчих експериментів від 23.03.2020 судом встановлено, що потерпіла вказала, що між нею та обвинуваченим виникла словесна суперечка з приводу ревнощів, під час якої обвинувачений правою рукою наніс один удар в ліву брову, від удару вона впала на підлогу, після чого обвинувачений наніс нижньою частиною своєї ноги ще один удар в обличчя. Тобто, встановлено за яких саме обставин обвинувачений наніс потерпілій тілесне ушкодження.
Законом №2227-VIII, який набрав чинності 11 січня 2019 року, внесено зміни до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів.
Зокрема, п.7 ч.1 ст.284 КПК, яким передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, було доповнено словами: «крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством».
Кримінальний кодекс також було доповнено ст.126-1, якою передбачено кримінальну відповідальність за домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.
Крім того, було внесено зміни й до ч.1 ст.67 КК України, яку доповнено п.6-1 і визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються, зокрема, вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, а в деяких складах злочинів таку обставину передбачено як кваліфікуючу ознаку.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений та потерпіла перебувають у сімейних стосунках, як чоловік та жінка, проживають у громадянському шлюбі, мають спільних неповнолітніх дітей.
Поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством», яке вживається в п.7 ч.1 ст. 284 КПК України, охоплює не лише склад злочину, передбачений ст.126-1 КК України, але й в інші суспільно небезпечні діяння, які мають ознаки домашнього насильства.
Про це, зокрема, свідчать щонайменше наступні два аргументи.
По-перше, якщо б законодавець вважав за необхідне обмежити дію заборони щодо закриття кримінального провадження на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України виключно справами за ст.126-1 КК України, то очевидно за правилами законодавчої техніки в цілях правової визначеності він би використав у цій нормі формулювання «крім… злочину, передбаченого ст.126-1 Кримінального кодексу України» (зокрема, в ситуаціях, коли законодавець вважає за необхідне визначити вичерпний перелік злочинів, щодо яких застосовуються ті чи інші процесуальні правила, він прямо вказує на конкретні розділи, статті та частини статей Особливої частини КК, навіть, якщо такий перелік є досить довгим. Натомість більш широке формулювання «крім… злочину, пов`язаного з домашнім насильством» очевидно має на меті поширити дію цієї заборони на невичерпний перелік злочинів, які за тих чи інших умов підпадають під ознаки домашнього насильства, визначення якого слід міститься в профільному законодавчому акті Законі №2229-VIII («Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
По-друге, ст.126-1 КК України хоча і має назву «Домашнє насильство», однак вона передбачає відповідальність не за всі діяння, пов`язані з домашнім насильством у розумінні названого вище Закону №2229-VIII, а лише за форми фізичного, психологічного або економічного домашнього насильства, що вчиняються систематично.
Натомість ст.1 Закону №2229-VIII містить більш широке визначення поняття «домашнього насильства», під яким розуміється діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Водночас у п.«b» ст.3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі - Стамбульська конвенція) визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.
Такий чином, під ознаки домашнього насильства можуть підпадати різні склади злочинів за умови, що відповідний злочин вчиняється в сім`ї чи в межах місця проживання або щодо родичів, або щодо колишнього чи теперішнього подружжя, або щодо іншої особи, яка спільно проживає (проживала) з кривдником однією сім`єю, але не перебуває (не перебувала) у родинних відносинах чи у шлюбі з ним.
Оскільки із самої назви Закону України №2227-VIII від 6 грудня 2017 року «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», яким п.7 ч.1 ст.284 КПК України був доповнений словами «крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством», слідує, що він має на меті реалізацію положень Стамбульської конвенції, то саме таке широке тлумачення слів «злочину, пов`язаного з домашнім насильством» найбільше відповідає цілям прийняття названого Закону.
Саме такий підхід узгоджується із висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №453/225/19, згідно з яким злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст.1 Закону №2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину.
Із матеріалів кримінального провадження чітко видно, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив злочин щодо потерпілої ОСОБА_6 в межах місця їх спільного проживання, вони проживають разом як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу, мають спільних неповнолітніх дітей, а тому суд вважає, що з огляду на викладене у ст.1 Закону №2229-VIII поняття «домашнє насильство» в обвинувальному акті були зазначені всі необхідні відомості для встановлення судом факту вчинення ОСОБА_5 злочину пов`язаного з домашнім насильством, без виходу за межі висунутого обвинувачення. До того ж, обвинуваченим та потерпілою підтвердився факт перебування їх у фактичних шлюбних стосунках.
Оцінюючи всі зібрані докази в їх сукупності, суд знаходить винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 встановленою, а його дії кваліфікує за ч.2 ст.125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Призначаючи покарання обвинуваченому, у відповідності зі ст.65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного.
Визнання вини та щире каяття, у відповідності із ст.66 КК України, суд відносить до пом`якшуючих вину ОСОБА_5 обставин.

Обставиною, яка обтяжує покарання у відповідності із п.6-1 ч.1 ст.67 КК України судом встановлено вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

При призначенні покарання судом також враховуються характеризуючі матеріали відносно ОСОБА_5 , а саме те, що він раніше не судимий у відповідності ст.89 КК України, що підтверджується вимогою №1591/227 від 17.03.2020. На обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що підтверджується довідкою КНП «Ямпільська ЦРЛ» №01-4-355 від 18.03.2020.

Тому, із врахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, враховуючи думку сторони обвинувачення, а також думку потерпілої, яка не заперечували проти призначення обвинуваченому міри покарання у виді громадських робіт, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_5 можливе без ізоляції його від суспільства. Тому, вважає за необхідне застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 покарання у виді громадських робіт у розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.125 КК України.

Призначаючи ОСОБА_5 зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, його перевиховання, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, що відповідає його особі, який ніде не працює, і відповідно не має матеріального доходу, окрім того, має на утриманні неповнолітніх дітей, а також є достатнім для досягнення, передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання.

Також суд зауважує, що призначене покарання відповідає позиції ЄСПЛ, викладеної у рішеннях по справах «Бакланов проти Росії» від 09.06.2015 р. та «Фрізен проти Росії» від 24.03.2015 р., в яких ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних свобод особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У рішенні по справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 р. ЄСПЛ вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».
Речові докази по справі відсутні.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 не застосовувався, клопотань про застосування відносно нього запобіжного заходу не заявлено.

Цивільний позов не заявлено.

Керуючись ст.ст.368-371, 373-374, 392-393, 395 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк сто п`ятдесят годин.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на вирок може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Ямпільський районний суд Вінницької області до Вінницького апеляційного суду.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий ОСОБА_1