Справа № 522/3832/20
Провадження 1-кп/522/1232/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2020 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду в м. Одесі кримінальне провадження №0000645 від 14.02.2020 року відносно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Російської Федерації, уродженця м. Чернишевськ Читинського краю Російської Федерації, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, без реєстрації на території України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду м. Одеси надійшов обвинувальний акт, затверджений прокурором Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні №0000645, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 14.02.2020 року, відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Російської Федерації, уродженця м. Чернишевськ Читинського краю Російської Федерації, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, без реєстрації на території України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Відповідно до обвинувального акту, 14.02.2020 року приблизно о 03:00 годині ОСОБА_3 та невстановлена особа, матеріали досудового розслідування відносно якої виділено в окреме кримінальне провадження, знаходячись біля кафе «Яхонт», розташованого за адресою: м. Одеса, Преображенська, буд. 86, підійшли до ОСОБА_7 , під приводом попросити сигарету. У подальшому, у ОСОБА_3 та невстановленої особи, при спілкуванні з ОСОБА_7 виник спільний злочинний намір, направлений на відкрите викрадення майна останньої, а саме рюкзака темного кольору, що знаходився на плечах потерпілої.

Згодом, ОСОБА_3 та невстановлена особа, вступивши в злочинну змову між собою, направлену на відкрите викрадення належного ОСОБА_7 майна, для чого розподілили ролі між собою, відповідно до чого ОСОБА_3 повинен подолати супротив ОСОБА_7 шляхом нанесення удару в голову та відкрито викрасти майно, яке передати невстановленій особі.

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на відкрите викрадення майна ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи їх настання, маючи раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_3 та невстановлена особа, знову підійшли до ОСОБА_7 , яка на той момент перебувала біля входу до двору будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та діючи відповідно до попередньої домовленості між собою, ОСОБА_3 застосував відносно потерпілої насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, що виразилось у нанесенні удару кулаком в потилицю, після чого відкрито з рюкзака викрав речі, а саме гаманець, вартістю 200 гривень, в якому знаходились грошові кошти в сумі 600 гривень, ладанка із золота з зображенням «Святого Миколая», вартістю 1500 гривень, та паспорт громадянина України на ім`я потерпілої та посвідчення водія, які передав невстановленій особі, після чого з рук потерпілої вирвав мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi S2» обладнаний сім карткою № НОМЕР_1 , вартістю 2700 гривень. Продовжуючи реалізацію свого спільного злочинного наміру, ОСОБА_3 з плечей потерпілої вирвав вищевказаний рюкзак темного кольору, вартістю 200 гривень.

Відкрито викравши майно потерпілої, ОСОБА_3 та невстановлена особа з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення втекли, отримавши можливість розпорядитись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_7 майнову шкоду на загальну суму 5200 грн.

Таким чином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за кваліфікуючими ознаками відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

У судовому засіданні ОСОБА_3 визнав себе винним у вчиненні вищевказаного злочину у повному обсязі та підтвердив фактичні обставини, при яких він викрав у потерпілої майно, у вчиненому розкаюється.
Прокурор просив суд визнати ОСОБА_3 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, звільнити від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк - 3 роки.
Захисник підтримав позицію прокурора.
Потерпіла ОСОБА_7 надала до суду заяву про розгляд кримінального провадження за її відсутності.
Під час судового засідання встановлено, що обвинувачений та інші учасники кримінального провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. Судом встановлено, що відсутні сумніви у добровільності позицій обвинуваченого та інших учасників судового розгляду.
З урахуванням заяви потерпілої про розгляд провадження за її відсутності, думки прокурора, обвинуваченого, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Беручи до уваги вище вказане, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, повністю доведена та його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого згідно з ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого згідно з ст. 67 КК України, судом не встановлено.
При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.
Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».
Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.
Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Питання звільнення від відбування покарання з випробуванням врегульоване статтею 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд, при визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого, особу обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У відповідності до вимог Закону України про кримінальну відповідальність, покарання має на меті не тільки кару, а повинне забезпечити перевиховання обвинуваченого, задля недопущення повторення протиправної поведінки з його сторони. Покарання повинно бути справедливим.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 щиро розкаявся у вчиненому, обтяжуючих обставин не встановлено. На наркологічному чи психіатричному обліках обвинувачений не знаходиться. З урахуванням вище наведеного, особи обвинуваченого, суд приходить до висновку, що необхіднім і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого буде призначення покарання у виді позбавлення волі, із звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Рішення щодо речових доказів прийняти на підставі ст. 100 КПК України.
На підставі ст.ст. 75-76 КК України, керуючись ст.ст. 100, 349, 367-368, 370-371, 373-376, 395, 532 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання, з випробуванням строком на 3 (три) роки.
На підставі ч. 1 ст. 76 КК України строком на 3 (три) роки покласти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Строк відбування покарання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме строк випробування, рахувати з моменту ухвалення вироку, тобто з 25 червня 2020 року.
Зарахувати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в строк відбування покарання термін його перебування під вартою з 14.02.2020 року по 25.06.2020 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі (ч. 5 ст. 72 КК України).
Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінити з тримання під вартою на особисте зобов`язання, а після набрання вироком законної сили - скасувати.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з під-варти в залі суду.
Контроль за виконанням запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді особистого зобов`язання у кримінальному провадженні, яке перебуває у суді, до набрання вироком законної сили, здійснює прокурор, відповідно до ч.3 ст. 179 КПК України.
Речові докази: мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi S2», обладнаний сім карткою № НОМЕР_1 , та жіночий рюкзак чорного кольору - вважати переданими за належністю; DVD-R диск з відеофайлами - зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Суддя ОСОБА_1