У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 червня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши за матеріалами кримінального провадження №0001257 спільну апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 30 січня 2020 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Михайло-Ларине Вітовського району Миколаївської області, громадянина України, з середньо-технічною освітою, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_6

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В спільній апеляційній скарзі обвинувачений та його захисник просять пом`якшити призначене ОСОБА_5 покарання стосовно позбавлення права керування транспортним засобом строком 3 роки. Зменшити суми, які підлягають стягненню на відшкодування моральної і матеріальної шкоди 45 000грн. та 12 519грн.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 5100 (п`ять тисяч сто) грн. 00 коп., з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 матеріальні збитки у сумі 12519 (дванадцять тисяч п`ятсот дев`ятнадцять) грн.00 коп. та 45000 (сорок п`ять тисяч) грн.. 00 коп. моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави витрати на залучення експерта у сумі 4147 (чотири тисячі сто сорок сім) грн. 00 коп. Вирішено питання щодо речового доказу.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В спільній апеляційній скарзі апелянти вказують, що перехрестя, де відбулося ДТП є пішохідною зоною, на цьому перехресті розташовані дві зупинки громадського транспорту, це означає, що транспортні засоби які перетинають зазначену ділянку автодороги зобов`язані рухатися зі швидкістю 20км/год. Проте, ОСОБА_5 зауважує, що ця обставина не була досліджена під час досудового та судового слідства внаслідок бездіяльності його адвокатів.

Зазначають, що висновок експерта не співпадає з обставинами справи по авто-технічній експертизі №18-2118 по дослідженню обставин ДТП, а саме по питанню, де зазначено, що водій мопеду застосував екстрене гальмування. Зауважують, що питання про швидкість руху мопеду, дій водія мопеду не досліджувались на досудовому і судовому слідстві захисниками апелянта державними адвокатами, слідчим, прокурором.

Не погоджуються апелянти із стягненням моральної шкоди в сумі 45 000грн, матеріальної шкоди в сумі 12 519 грн. та вказують, що відшкодування таких сум поставить ОСОБА_5 в дуже скрутне матеріальне становище, оскільки він є пенсіонером та на відшкодування потерпілому шкоди в сумі 15 000грн, він продав двох корів і більше доходів не має.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 08 грудня 2018 року близько 09-00 години в с. Пересадівка Вітовського району Миколаївської області, на перехресті вулиці Михайла-Грушевського та вулиці, що веде до с. Михайло-Ларине зі сторони автодороги Н-14 сполученням «Миколаїв-Кропивницький», сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ 2101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням обвинуваченого ОСОБА_5 та мопеда Honda, реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир мопеда ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, які належать до категорії середнього ступеню тяжкості. Так, рухаючись у вказаному напрямку, водій ОСОБА_5 , керуючи автомобілем ВАЗ2101, державний номер НОМЕР_1 , під`їжджаючи до перехрестя вулиці Михайла Грушевського та проміжної дороги від автодороги Н-14 сполученням «Миколаїв-Кропивницький» біля с. Пересадівка Вітовського району Миколаївської області, перед початком зміни напрямку руху ліворуч не переконався в безпечності свого маневру та, повертаючи ліворуч, не надав переваги у русі мопеду Honda, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався прямо у напрямку с. Михайло-Ларине Вітовського району зі сторони автодороги Н-14, де допустив зіткнення з мопедом, чим порушив вимоги Правил дорожнього руху України (далі ПДР України) а саме: п.п. 2.3 «б» для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; 10.1 перед початком руху, перестроювання та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; 16.3 перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч. Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 329 від 26 грудня 2018 року в результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді осколкового 2-х щиколоткового перелому лівої гомілки зі зміщенням, які відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці вимоги закону судом першої інстанції були дотримані в повному обсязі, оскільки в ході перегляду вироку суду першої інстанції , апеляційним судом не було встановлено порушень вимог процесуального та кримінального закону, які могли б потягти за собою скасування вироку в частині доведеності винуватості ОСОБА_5 в порушенні правил безпеки руху.

Вирок суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_5 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, що керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження та відповідно кваліфікація його дій за ч.1 ст. 286 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується наведеними у вироку доказами.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі, апелянти не погоджуються з висновком авто-технічної експертизи №18-1218, щодо досліджень швидкості мопеду та застосування водієм мопеду екстреного гальмування, та вважають, що при швидкості руху мопеду 20км/год., саме водій мопеду міг би уникнути зіткнення.

Суд першої інстанції, дослідивши експертний висновок від 28.12.2018р. №18-1218 зазначив, що в діях водія мопеду не вбачається невідповідностей п. 12.3 ПДР. Водій мопеду не мав технічної можливості запобігти зіткненню з автомобілем ВАЗ, своєчасним застосуванням екстреного гальмування і тому дії водія мопеду, передуючі ДТП з технічної точки зору не знаходяться в причинному зв`язку з ДТП, що сталася. Тобто, з вказаного висновку слідує, що саме дії обвинуваченого знаходяться в причинному зв`язку з настанням ДТП. В той час як водій мопеда не мав технічної можливості запобігти зіткненню з автомобілем ВАЗ.

Апеляційний суд погоджується з таким висновками суду першої інстанції та вважає доводи апелянтів з цього приводу необґрунтованими.

Щодо призначеного покарання, апеляційний суд зазначає, що згідно роз`яснень, викладених у п.п.1,2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону в повному обсязі, належним чином мотивував своє рішення щодо виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_5 , як основного так і додаткового виду покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 вид та розмір покарання, у відповідності до вимог ст.ст.65-67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості, є неумисним злочином, особу обвинуваченого, який є пенсіонером за віком, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, частково відшкодував заподіяну шкоду потерпілому.

Суд врахував сукупність обставин, що характеризують дане кримінальне правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, соціальне та матеріальне становище обвинуваченого, стан його здоров`я, його соціально-психологічні риси, вік та прийшов до обґрунтованого висновку, що достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів буде призначення йому основного покарання у виді штрафу в межах, передбачених санкцією ч.1 ст.286 КК України, з призначенням додаткового виду покарання в виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням наведених обставин суд першої інстанції належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_5 додаткового виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду і вважає, що призначене ОСОБА_5 додаткове покарання у виді трьох років позбавлення права керування транспортними засобами повністю відповідає вчиненому злочину є співрозмірним із вчиненим та достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Що стосуються вимог апеляційної скарги про зменшення сум відшкодування моральної та матеріальної шкоди в частині вирішення питання цивільного позову, то вони, на думку апеляційного суду, є слушними і підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до вимог ч.1 ст.129 КПК України, суд ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Як вбачається з матеріалів справи, потерпілим ОСОБА_8 поданий цивільний позов про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди у сумі 31 750 грн, з яких 13 000грн. витрати на лікування, 18 750 грн. не отриманий прибуток у результаті неможливості працевлаштування та моральна шкода у сумі 45 000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги потерпілого про стягнення з ОСОБА_5 моральної та матеріальної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що потерпілому були завдані тілесні ушкодження середньої тяжкості, він переніс оперативне втручання та тривалі страждання, незручності в зв`язку з проходженням лікування, тому вважав, що стягнення моральної шкоди в сумі 45 000грн, підлягає стягненню в повному обсязі. Крім того, вважав, що на користь потерпілого з обвинуваченого необхідно стягнути суму еквівалентну розміру мінімальної заробітної плати за період січень-березень 2019 року, який вказаний потерпілим у позовній заяві, що складає 12519 грн. (4173 грн.х3), що становить не отриманий прибуток у результаті неможливості працевлаштування потерпілого ОСОБА_8 .

Разом з тим, згідно з орієнтирами, відображеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановами від 25 травня 2001 року та 27 лютого 2009 року), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

Приймаючи у межах кримінального провадження рішення в частині, що стосується цивільного позову, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону.

При визначенні розміру суми, яку необхідно стягнути із обвинуваченого у рахунок відшкодування заподіяної потерпілому моральної шкоди, суд першої інстанції констатував, що вона є безумовною, не підлягає точному обрахунку, а факт понесення ОСОБА_8 моральних страждань є доведеним. Разом із цим, суд не навів жодних даних із посиланням на матеріали провадження і не дав їм відповідної оцінки, щодо майнового стану обвинуваченого. Між тим, згідно з наявними у справі документами обвинувачений є пенсіонером, окрім щомісячного пенсійного грошового забезпечення в розмірі 1 500 грн, інших доходів немає. Незважаючи на це суд не з`ясував у ході судового розгляду всіх обставин, які стосуються майнового стану ОСОБА_5 та мають значення для справедливого вирішення цивільного позову.

Крім того, суд не врахував того, що злочин, за який ОСОБА_5 було засуджено, за формою вини є необережним.

Тому рішення суду про стягнення із обвинуваченого (як цивільного відповідача) саме 45 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди не можна визнати таким, що повною мірою відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Окрім того, приймаючи рішення про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого на відшкодування майнової шкоди в сумі12519 грн., а саме не отриманий прибуток у результаті неможливості працевлаштування, суд у вироку не навів доказів того, що діями обвинуваченого було завдано потерпілому майнову шкоду саме в такому розмірі. Судом не досліджено та не наведено у вироку доказів на те, що потерпілий був працевлаштований та не отримав заробітну плату в такій сумі.
Отже, вирок суду в цій частині суперечить статтям 370, 374 КПК.

За таких обставин, судове рішення в частині вирішення цивільного позову, як таке, що постановлене з істотним порушенням кримінального процесуального закону підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства. За такого, спільна апеляційна скарга обвинуваченого та його захисника підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409, 412, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :
Спільну апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 30 січня 2020 року відносно ОСОБА_5 в частині вирішення цивільного позову скасувати, призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: