Ухвала
Іменем України

08 серпня 2019 року

м. Київ
справа № 459/2945/18

провадження № 51- 2803 ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 30 січня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 30 січня 2019 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого в силу ст. 89 КК України, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року зазначений вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він, 26 червня 2018 року, близько 03 год., знаходячись у кв. АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на грунті особистих неприязних відносин, вступив з ОСОБА_6 у словесну перепалку, в ході якої, діючи з умислом на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , умисно наніс множинні удари руками та ногами у різні частини тіла потерпілого, дві різані рани на чолі та п`ять різаних ран на передньо-лівій поверхні грудей кухонним ножем, в результаті чого заподіяв останньому тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , просить змінити судові рішення та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років. Обгрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що суд, при призначенні засудженому покарання, не повною мірою зважив на наявність пом`якшуючих обставин, передбачених ст. 66 КК України з`явлення із зізнанням, щире каяття, вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного приниженням честі та гідності. Крім того, на його думку, до пом`якшуючих обставин слід віднести і участь ОСОБА_5 в антитерористичній операції, внаслідок якої психоемоційний стан його підзахисного став неконтрольованим, поріг терпимості до будь-яких випадків (образливих, протиправних) є нульовим, а образа з боку потерпілого, яка виразилась в нецензурних словах стосовно учасників АТО, призвела до фізіологічного афекту. Зауважує, що психологічну реабілітацію ОСОБА_5 , як учасник АТО, не проходив. З урахуванням наведеного, на думку захисника, є всі підстави для призначення його підзахисному покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленого ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії долучених до неї судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Мотивуючи свої висновки щодо обраної міри покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину виходячи не лише з визначених ст. 12 КК України формальних критеріїв, а і з особливостей цього конкретного діяння.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 згідно з вказаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, який є людиною молодого віку, військовослужбовцем, на обліку у психіатра і нарколога не перебуває, раніше не судимий, за місцем проживання скарг на нього не надходило, за місцем проходження військової служби характеризується негативно, брав безпосередню участь у антитерористичній операції на території Донецької та Луганської області, особисто повідомив поліцію щодо виявленого трупа ОСОБА_6 , з початку кримінального переслідування сприяв правоохоронним органам та розкаявся у вчиненому. При цьому суд відніс щире каяття у вчиненні злочину та активне сприяння його розкриттюдо обставин, що пом`якшують покарання, а вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння до обставини, що його обтяжує.

Крім того, суд взяв до уваги, зокрема, висновок судово-психіатричної експертизи № 371 від 02 серпня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_5 хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждає, може усвідомлювати значення своїх дій. В період інкримінованих йому дій також не страждав подібними розладами, міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання, наближеного до нижчої межі санкції статті, за якою його засуджено. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції.

Так, зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив вирок щодо ОСОБА_5 змінити та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років. На обґрунтування своїх вимог захисник наводив доводи, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеними ним у касаційній скарзі.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив посилання й доводи, викладені захисником у його скарзі, і, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що психоемоційний стан ОСОБА_5 внаслідок перебування в зоні АТО - це обставина, яку можна врахувати при призначенні покарання, проте ця обставина не є підставою для призначення йому покарання більш м`якого, ніж передбачено санкцією статті, за якою його засуджено, оскільки вона істотно не знижує ступень тяжкості вчиненого ним злочину. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_5 покарання, захисник у касаційній скарзі не навів.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 30 січня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 травня 2019 року стосовно засудженого ОСОБА_5 - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3