КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 11-кп/796/563/2018 Головуючий у І-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши із застосуванням відеоконференцзв`язку з Кропивницьким слідчим ізолятором у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження № 0012138 щодо обвинуваченого за ч.2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Цаленджиха Республіки Грузія, грузина, громадянина Грузії, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_6
перекладача ОСОБА_10

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки та покладенням на нього певних обов`язків.

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що він 16.11.2017 приблизно о 17 годині 10 хвилин, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , вступивши з невстановленою досудовим слідством особою у попередню змову, спрямовану на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло з корисливих мотивів, діючи умисно, підійшли до вікна квартири АДРЕСА_4 , що на першому поверсі та скориставшись тим, що за їх діями ніхто не спостерігає, за допомогою невстановлених досудовим слідством предметів пошкодили метало-пластикове вікно, після чого проникли в приміщення квартири, з якої викрали майно, яке належить потерпілій ОСОБА_11 , на загальну суму 5209 грн. 50 коп., однак був затриманий працівниками поліції на місці вчинення злочину. Таким чином, ОСОБА_6 , виконавши усі дії, які вважав за необхідні для вчинення злочину, свій злочинний умисел до кінця не довів з причин, які не залежали від його волі.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, посилаючись на невідповідність призначеного ОСОБА_12 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та неправильне застосування закону України по кримінальну відповідальність, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років 8 місяців позбавлення волі.
Вважає, що суд, приймаючи рішення про застосування ст. 75 КК України до ОСОБА_6 , належним чином не врахував дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що останній повинен мати відповідні документи для законного проживання на території України, що він не має тісних соціальних зв`язків та постійного житла на території України, на досудовому слідстві свою вину жодним чином не визнав та намагався затягувати слідство шляхом надання неправдивих свідчень.
Крім того, суд, застосовуючи ст. 75 КК України, врахував обставини, які пом`якшуєть покарання, однак не зазначив, як саме ці обставини істотно знизили ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого та його захисника, які проти неї заперечили, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, за обставин викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорювалися раніше і не оспорюються тепер, а тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у житло, є правильною і в апеляційній скарзі це не оскаржується.

Що стосується призначеного судом 1-ї інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, то колегія суддів знаходить його обґрунтованим і правильним.

Так, відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Водночас положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Згідно з вимогами ст. 75 КК України, якщо суд при призначені покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Зі змісту вироку вбачається, що призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд 1-ї інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, форму вини обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, позицію прокурора та потерпілої, дані, що характеризують особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_6 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується, повністю відшкодував матеріальну та моральну шкоду потерпілій, те, що обвинувачений давав правдиві та послідовні показання, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду справи, вину у вчиненому визнав повністю та щиро покаявся, що визнано судом пом`якшуючою покарання обставиною, а обтяжуючих покарання обставин не встановлено, а тому суд, з урахуванням наведених обставин, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 3 роки, оскільки у даному випадку саме такий захід є пропорційним переслідуваній меті держави виправлення та попередження вчинення нових злочинів, тобто може призвести до позитивних змін в особистості обвинуваченого та створить у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом не наведено переконливих доводів щодо можливого виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, є безпідставними, оскільки дані про особу ОСОБА_6 оцінені судом належним чином у сукупності з іншими обставинами провадження, з урахуванням тяжкості злочину, наслідків вчиненого, наявності пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

Відповідно до статті 10 Конвенції «Про захист прав і основоположних свобод людини», яка є нормою прямої дії, для того, щоб втручання у право людини було виправданим, воно має бути не лише законним, а й необхідним, тобто пропорційним меті, з якою воно здійснюється. Це означає, що повинно бути дотримано справедливий баланс між інтересами суспільства та обов`язком захисту прав окремої людини.

Європейський Суд з прав людини особливо ретельно розглядає справи, у яких стягнення, застосовані за ненасильницьку поведінку, включають в себе покарання у виді позбавлення волі (рішення ЄСПЛ у справі Швидка проти України та Заїченко проти України). Суд вказує, що при оцінці пропорційності втручання слід враховувати, серед інших чинників, характер та суворість застосованих стягнень. Це означає, що Національний суд, як орган державної влади, повинен обмежувати права людини лише настільки, наскільки цього потребують інтереси суспільства і лише на підставі Закону.

Отже, з урахуванням пом`якшуючої покарання обставини та відсутності обтяжуючих обставин у кримінальному провадженні, тяжкості вчиненого злочину, вчиненого вперше, відсутності цивільного позову та будь-яких претензій з боку потерпілої, даних про особу ОСОБА_6 колегія суддів вважає, що такий захід, як позбавлення волі ОСОБА_6 , який пропонує прокурор в апеляційній скарзі, є непропорційним заходом держави переслідуваній меті виправлення особи та попередження нових злочинів, і це в достатній мірі враховано судом 1-ї інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, на даний момент ОСОБА_6 є таким, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, а дані про те, що на розгляді Київського районного суду м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження щодо нього, не може бути підставою для призначення обвинуваченому реальної міри покарання, оскільки вказане кримінальне провадження по суті не розглянуто і вина ОСОБА_6 у вчиненому не є доведеною на теперішній час.

Таким чином, виходячи з того, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не допущено, підстав для висновку про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання, як вказує прокурор, колегією суддів не встановлено, а тому апеляційна скарга прокурора має бути залишена без задоволення, а вирок суду щодо ОСОБА_6 - без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року щодо ОСОБА_6 без зміни.
Касаційна скарга може бути подана до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді _______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4