Справа № 307/1987/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

14.11.2019 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , розглянув у відкритому судовому засіданні провадження № 11сс/4806/516/19 за клопотанням про накладення арешту на майно, в якому представник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 30.09.2019.

Слідчий СВ Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_11 у кримінальному провадженні № 0000784, розпочатому 06.07.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 190 та ч.1 ст. 365-2 КК України, звернувся до слідчого судді Тячівського районного суду з погодженим прокурором Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_12 клопотанням про накладення арешту на земельну ділянку площею 0,3351 га, кадастровий номер :07:010:0008, що знаходиться у АДРЕСА_1 , яка згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно перебуває у власності ОСОБА_13 - мешканця АДРЕСА_1 , шляхом заборони її відчуження.

У клопотанні слідчий вказав, що 01.04.2016 приватний нотаріус ОСОБА_14 засвідчив підпис ОСОБА_15 , який діяв від імені ОСОБА_8 на підставі довіреності від 09.10.2015 № 6456, але без повноважень на безоплатну передачу майна третім особам, під час укладення між ОСОБА_16 та ОСОБА_6 договору дарування земельної ділянки площею 0,3351 га, кадастровий номер :07:010:0008, що знаходиться у АДРЕСА_1 .

Посилаючись на показання потерпілої ОСОБА_8 , слідчий вважав, що її колишній чоловік ОСОБА_16 , його батько - ОСОБА_6 та її двоюрідний брат ОСОБА_15 , у змові, шляхом укладення договору дарування позбавили її права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказана ділянка було придбана під час перебування її у шлюбі з ОСОБА_16 .

Необхідність арешту земельної ділянки в клопотанні вмотивована необхідністю її збереження як речового доказу, тим, що її перебування у розпорядженні третіх осіб створює високий ризик її подальшого відчуження, виникнення прав на неї у інших осіб у той час як слідчий вважає «вкрай необхідним для забезпечення всебічного та повного досудового розслідування» проведення щодо неї земельно-технічної експертизи.

Ухвалою слідчого судді Тячівського районного суду від 30.09.2019 клопотання задоволено: на вказану у ньому земельну ділянку накладено арешт шляхом заборони її відчуження. Своє рішення слідчий суддя вмотивував необхідністю забезпечити збереження ділянки як речового доказу.

В апеляційній скарзі порушується питання про скасування ухвали слідчого судді та постановлення нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання. Зазначається, що слідчий суддя розглянув клопотання без повідомлення та участі власника майна, який, до того ж не є підозрюваним, або його представника, не довів необхідності накладення арешту, наявності ризиків, які наведені у клопотанні формально та не конкретизовані, не звернув уваги на те, що в дорученні від 09.10.2015 № 6456 наданому ОСОБА_8 ОСОБА_15 передбачені і повноваження, пов`язані з відчуженням нерухомого майна.

Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст оскарженої ухвали, доводи і вимоги, викладені в апеляційній скарзі, пояснення представника власника майна на підтримання апеляційної скарги, заперечення представника потерпілої і прокурора проти апеляційних вимог, провів судові дебати, перевірив матеріали провадження, обговорив доводи, викладені у клопотанні, ухвалі слідчого судді, апеляційній скарзі, поясненнях учасників судового розгляду і приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання. Частиною другою цієї статті передбачено, що клопотання про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

З огляду на ці приписи апеляційний суд вважає, що розгляд клопотання за відсутності ОСОБА_6 або його представника не є підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Злочином, передбаченим ч. 1 ст. 190 КК України є заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство), а злочином, передбаченим ч.1 ст. 365-2 КК України - зловживання своїми повноваженнями аудитором, нотаріусом, оцінювачем, уповноваженою особою або службовою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, іншою особою, яка не є державним службовцем, посадовою особою місцевого самоврядування, але здійснює професійну діяльність, пов`язану з наданням публічних послуг, у тому числі послуг експерта, арбітражного керуючого, приватного виконавця, незалежного посередника, члена трудового арбітражу, третейського судді (під час виконання цих функцій), або державним реєстратором, суб`єктом державної реєстрації прав, державним виконавцем, приватним виконавцем з метою отримання неправомірної вигоди, якщо це завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам або інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам юридичних осіб.

Частина перша статті 170 КПК України арештом майна визначає позбавлення права на відчуження, розпорядження та /або користування майном щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, є доказом злочину. Його завданням є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з пунктом 1 частини 2 та частиною 3 цієї статті арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів і накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Винесення постанови про визнання майна речовим доказом саме до порушення питання про його арешт, приписи цієї норми не вимагають.

Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, відповідно до вимог ч.2 ст. 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна і можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Ці вимоги кримінального процесуального закону слідчим і слідчим суддею додержані.

Кримінальне провадження № 0000784 здійснюється на підставі відомостей про кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст. 190 та ч.1 ст. 365-2 КК України, наявних у матеріалах, зібраних під час перевірки заяви ОСОБА_8 , внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.07.2018.

Виходячи з зазначених у клопотанні фактичних обставин кримінальних правопорушень, які вважає встановленими слідчий, на момент звернення з клопотанням до слідчого судді він мав у своєму розпорядженні відомості, які давали підстави підозрювати, що земельна ділянка площею 0,3351 га, кадастровий номер :07:010:0008, що знаходиться у АДРЕСА_1 , є об`єктом кримінально протиправних дій: шахрайства та зловживання нотаріусом своїми повноваженнями з метою отримання неправомірної вигоди, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам або інтересам заявника, а тому відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України: зберігає сліди кримінального правопорушення і може бути використана, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Ці ж відомості давали підстави припустити існування ризику її відчуження і перешкоджання у такий спосіб кримінальному провадженню.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що право на майно, про яке йдеться в оскарженій ухвалі, перейшло до ОСОБА_6 на законних підставах, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки вони є предметом перевірки під час досудового розслідування в порядку, передбаченому ст.ст. 91-94 КПК України. Повідомлення власника майна про підозру до порушення питання про арешт майна, приписи глави 17 КПК України, якими регулюються питання арешту майна, не вимагають.

Слідчий суддя обмежив право власності на земельну ділянку позбавленням права її відчуження. Про обмеження інших прав власника в ухвалі слідчого судді не йдеться. Отже, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб слідчим суддею враховано.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Тячівського районного суду від 30.09.2019, якою накладено арешт на земельну ділянку площею 0,3351 га, кадастровий номер :07:010:0008, у АДРЕСА_1 , яка згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно перебуває у власності ОСОБА_13 , мешканця АДРЕСА_1 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню касаційним порядком не підлягає.

Судді: