УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2019 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 та її захисника ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 рокуу кримінальному провадженні № 0003426 щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Київ, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянки України,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченої ОСОБА_5 .

В апеляційних скаргах обвинувачена ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_6 просять вирок Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року змінити в частині призначення ОСОБА_5 покарання, а саме: визначити покарання ОСОБА_5 у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, в решті вирок залишити без змін.

Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді громадських робіт на строк вісімдесят годин.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_5 та її захисник ОСОБА_6 , не оскаржуючи фактичних обставин злочину, вважають, що вирок суду першої інстанції ухвалений з порушенням вимог матеріального та процесуального права.
Так, в апеляційних скаргах зазначено, що ОСОБА_5 вину в вчиненому злочині визнала, шкоди правопорушенням, яке вона вчинила не завдано. Крім того, апелянти вказують, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що ОСОБА_5 має офіційне місце працевлаштування та стабільний дохід. При цьому, призначення їй покарання у виді виправних робіт, може призвести до неможливості ОСОБА_5 виконувати робочі обов`язки, та до її звільнення.
Відтак, апелянти вказують, що призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, в свою чергу, покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян буде достатнім для виправлення ОСОБА_5 .

Судом першої інстанції встановлено, що 14 травня 2019 року, приблизно о 09 год. 00 хв., перебуваючи в приміщенні торгівельного залу гіпермаркету № 6 ТОВ «Епіцентр К», розташованого по вул. Берковецька, 6-В в м. Києві, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, вважаючи, що за її діями ніхто не спостерігає, взяла з торгівельних полиць майно, яке належить ТОВ «Епіцентр К» на загальну суму 397 грн. 35 коп. без ПДВ, сховавши його у власний рюкзак. Після цього приблизно о 09 год. 30 хв. ОСОБА_5 прослідувала через касу, не розплатившись за сховані в рюкзаку вищевказані товари, та направилась до виходу з торгового центру, виконавши таким чином всі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця. Однак довести злочин до кінця не змогла з причин, що не залежали від її волі, оскільки була затримана працівниками охорони торгового центру разом з наявним при ній майном, яке належить ТОВ «Епіцентр К» та яке вона намагалась таємно викрасти, спричинивши тим самим останньому майнову шкоду на загальну суму 397 грн. 35 коп. без ПДВ.

Під час апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_5 підтримала апеляційні скарги та просила їх задовольнити, прокурор щодо задоволення апеляційних скарг заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши дані про особу обвинуваченої та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченої та її захисника не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_5 та правильно кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна.
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Колегія суддів вважає, що ухвалений судом стосовно ОСОБА_5 вирок відповідає цим вимогам закону.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вирішуючи питання про вид покарання суд у відповідності до положень ст. 65 КК України суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України є середньої тяжкості, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, працює, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, а також відсутність обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання. Крім того, судом першої інстанції враховано, що, як зазначено самою обвинуваченою, її щомісячний дохід складає приблизно 2000 грн., а тому призначення покарання у виді штрафу, позбавило б засуджену можливості для нормального існування.
Санкцією ч.1 ст.185 КК України передбачено покарання, зокрема як штраф так і громадські роботи.
Призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді громадських робіт суд мотивував, чому більш м`який, або більш суворий вид покарання до обвинуваченої не може бути застосований. З такими висновками погоджується колегія суддів.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання не в повній мірі враховані ті обставини, що ОСОБА_5 вину у вчиненому злочині визнала, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається із журналів судового засідання, обвинувачена ОСОБА_5 вину не визнавала, що і відображено у вироку суду.
Щодо доводів апелянта про те, що судом не взято до уваги, що ОСОБА_5 має офіційне місце працевлаштування та стабільний дохід, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання фактично врахував і цю обставину.
Крім того, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційних скарг про те, що покарання у виді громадських робіт, може призвести до того, що ОСОБА_5 позбавиться роботи, оскільки повинна буде виконувати вирок суду, не ґрунтуються на законі. Відповідно до ч.1 ст.36 Кримінально-виконавчого кодексу України, громадські роботи полягають у виконанні засудженим у вільний від основної роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування.
Крім того, як зазначила в суді апеляційної інстанції сама обвинувачена, відсутні обставини, які відповідно до ч. 3 ст. 56 КК України унеможливлюють призначення їй такого виду покарання як громадські роботи.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання саме у виді громадських робіт є співмірним вчиненому злочину, відповідає положенням ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а отже підстав для зміни вироку та пом`якшення покарання не має.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 та її захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2019 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді громадських робіт на строк вісімдесят годин, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3