Провадження № 1-кс/760/8828/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року м. Київ

Слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі: адвоката ОСОБА_3 (свідоцтво № 5069/10 від 13.09.2012р. про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер та договір про надання правової допомоги), слідчого ОСОБА_4 ,
розглянув клопотання адвоката ОСОБА_3 , подане в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна в кримінальному провадженні № 0000025 від 26.06.2018р., -

В С Т А Н О В И В:

До Солом`янського районного суду м. Києва надійшло вказане клопотання.
Подане клопотання обґрунтоване тим, що СУ ФР ГУ ДФС у Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000025 від 26.06.2018р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 204 КПК України.

17.05.2019р. ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 760/14492/19) задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною користування та розпорядження зазначеним майном.

На думку адвоката, накладений ухвалою слідчого судді арешт на вказаний автомобіль, який перебуває у володінні ОСОБА_5 , є необґрунтованим та безпідставним, таким що створює втручання у мирне володіння майном та покладає надмірний тягар на власника та володільця майна, що є не пропорційним меті та завданням кримінального провадження.

Крім того, адвокат зазначив, що слідчим не було доведено, а слідчим суддею в повній мірі не встановлено наявності відомостей про те, що автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, чи зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто містить ознаки, перелічені в ст. 98 КПК України, або ж посилання на факти чи відомості, які свідчать, що таке майно може бути приховане, пошкоджене, зіпсоване, знищене, перетворене чи відчужене.

На думку адвоката, оскільки слідчим суддею не наведено будь-яких ознак, які вказують на відповідність арештованого майна критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України, вказаний автомобіль не може вважатися речовим доказом лише на підставі постанови про визнання такого майна речовими доказами.

Тому адвокат просив скасувати арешт з транспортного засобу марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 підтримав подане клопотання та просив його задовольнити в повному обсязі.

Слідчий ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання адвоката, оскільки накладений ухвалою слідчого судді від 17.05.2019р. арешт на вказаний автомобіль цілком і повністю є законним та обґрунтованим.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані матеріали клопотання та матеріали клопотання про арешт майна в кримінальному провадженні № 0000025 від 26.06.2018р. (справа № 760/14492/19, провадження № 1-кс/760/7844/19), слідчий суддя вважає, що клопотання адвоката не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
В ході судового розгляду клопотання встановлено, що СУ ФР ГУ ДФС у Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000025 від 26.06.2018р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 204 КПК України.

17.05.2019р. ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 760/14492/19) задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною користування та розпорядження зазначеним майном.

Під час вирішення питання про накладення арешту на вказане майно, слідчий суддя перевіривши доводи слідчого, прийшов до висновку, що є достатньо підстав вважати, що вказаний автомобіль використовувався для транспортування незаконно виготовлених підакцизних товарів з метою їх подальшого незаконного збуту, тобто він використовувався як засіб вчинення злочину. Крім того, слідчий суддя зазначив, що вказаний транспортний засіб має значення для досудового розслідування у даному кримінальному провадженні та може бути використаний для встановлення осіб, причетних до незаконно виготовлених алкогольних напоїв та тютюнових виробів та доведеності їх вини.

З урахуванням вказаних доводів слідчого, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність достатніх підстав для накладення арешту на автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки він відповідає критеріям ст. 98 КПК України та може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Крім того, слідчий суддя прийшов до висновку, що вказаний автомобіль підпадає під ознаки п. 3 ч. 1 ст. 96-2 КК України, оскільки були предметом злочину.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Європейський суд з прав людини при здійсненні правосуддя неодноразово звертав увагу на: структуру статті 1 Першого протоколу, а саме «три норми»: Ця стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій.
Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, Суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм. Рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23 вересня 1982 р., заяви №№ 7151/75; 7152/75, серія А, № 52.
Крім того, Європейський суд з прав людини наголошує, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання у право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.
Суд також наголошує на тому, що втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статті 1 Протоколу № 1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Важливість забезпечення цієї рівноваги відбивається в структурі статті 1 загалом, а отже, й у частині другій. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.
З`ясовуючи, чи дотримано цієї вимоги, Суд визнає, що держава має право користуватися широкими межами свободи розсуду як у виборі засобів примусового виконання наказів, так і у з`ясуванні виправданості наслідків такого виконання наказів у світлі загальних інтересів виконання, що спрямоване на досягнення мети, поставленої даним законом. У таких сферах, як житлова, що відіграє центральну роль у забезпеченні добробуту й економічної політики в сучасному суспільстві, Суд поважатиме законодавчі рішення, якщо вони відповідають загальним інтересам і ґрунтуються на чітко сформульованому розумному вмотивуванні (див. рішення у справі «Мелахер та інші проти Австрії» (Mellacher and Others v. Austria), заяви №№ 10522/83; 11011/84; 11070/84, рішення від 19 грудня 1989 р., п. 48, та у справі «Шассанью та інші проти Франції» (Chassagnou and Others v. France) [GC], від 29 квітня 1999 р., заяви №№ 25088/94, 28331/95 та 28443/95, п. 75). Рішення у справі «"Іммобільяре Саффі" проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [GC] від 28 липня 1999 р., заява № 22774/93, п. 49.
Так, у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заявники скаржились на те, що постанова муніципалітету міста Стокгольм, яка дозволяла місцевій владі відчужувати за своїм бажанням практично без обмежень будь-яку власність, порушувала їхнє право власності за статтею 1 Протоколу № 1. Суд ухвалив, що хоч подібне відчуження теоретично залишало за власниками право користуватися та розпоряджатися своєю власністю, однак практично їхні можливості робити це були обмежені настільки, що застосування шведського закону справді порушувало їхнє право на вільне володіння своїм майном. Розглянувши справу, Суд також підкреслив свою думку про те, що Конвенція у цілому вимагає збереження балансу між інтересами суспільства і основними правами людини, та зауважив, що у випадку позбавлення власності, встановлені обмежень на користування нею чи в інших подібних випадках справедливість вимагає, щоб особам, які постраждали, було надано право оскаржувати рішення уряду з питань позбавлення власності, встановлення контролю за її використанням і було надане відшкодування.
Враховуючи вказані обставини та проаналізувавши зазначені в ухвалі слідчого судді від 17.05.2019р. правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що арешт на вказане вище майно був накладений обґрунтовано та в жодному разі не призвів до надмірного обмеження прав власників, а також в повній мірі відповідав принципам пропорційності, «справедливої рівноваги» між інтересами суспільства і основними правами людини, відповідно до практики ЄСПЛ.
Крім того, враховуючи, що в даному кримінальному провадженні ще не закінчено досудове розслідування та проводяться слідчі дії, тому, на думку слідчого судді, у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, на даний час не відпала потреба.
За таких обставин, слідчий суддя вважає, що клопотання адвоката не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 131-132, 170, 171, 173, 174, 309, 369, 371-372, 395 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 , поданого в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна в кримінальному провадженні № 0000025 від 26.06.2018р. відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1