ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2019 року
м. Київ

справа № 745/234/18
провадження № 51-9999км18
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 11 вересня 2018 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , судимого 26 липня 2011 року за вироком Апеляційного суду Чернігівської області за ч. 2 ст. 189, ч. 3 ст. 189 Кримінального кодексу України (далі КК), звільненого 23 грудня 2015 року умовно-достроково на невідбутий строк покарання 1 рік 5 місяців 21 день,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК.
Короткий зміст вироку, оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини
За вироком Сосницького районного суду Чернігівської області від 4 травня 2018 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_7 було засуджено за ч. 2 ст. 345 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, а на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні за обставин, викладених у вироку, умисного заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Як установив суд, 4 березня 2018 року о 12:15 поблизу господарства на вул. Новоселівській, 51 у смт Сосниця ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння біля службового автомобіля правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню службових обов`язків працівником патрульної поліції ОСОБА_8 здійснив активну фізичну протидію та умисно вдарив останнього в обличчя, чим спричинив йому закриту черепно-мозкову травму.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, прокурор просить скасувати на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням скаржника, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 65 КК повною мірою не врахував тяжкості вчиненого злочину, його наслідків та особи винного й необґрунтовано погодився з неправомірним рішенням місцевого суду про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. Прокурор вважає оспорювану ухвалу такою, що не відповідає приписам статей 370, 419 КПК.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції прокурор підтримав касаційну скаргу; засуджений та його захисник заперечили обґрунтованість касаційних вимог сторони обвинувачення.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину та правильність кваліфікації дій за ч. 2 ст. 345 КК у касаційній скарзі не заперечуються.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

У силу статей 370, 419 КПК ухвала апеляційного суду має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.

Цих законодавчих приписів апеляційний суд не дотримався.

За матеріалами кримінального провадження прокурор, не погодившись із вироком місцевого суду, подав на нього апеляційну скаргу. В ній він, наводячи конкретні аргументи про м`якість призначеного засудженому покарання через неправильне застосування ст. 75 КК, просив апеляційний суд скасувати оспорюване рішення у відповідній частині й ухвалити новий вирок, яким обрати ОСОБА_7 більш суворий захід примусу, що належить відбувати реально.

Переглянувши кримінальне провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правомірно застосував до ОСОБА_7 інститут умовного звільнення, а призначене обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК відповідає вимогам статей 50, 65 цього Кодексу.

Як убачається зі змісту ухвали, мотивуючи свою позицію, апеляційний суд послався на встановлену у вироку пом`якшуючу обставину щире каяття ОСОБА_7 , а також указав на обставину протилежного змісту вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, згаданий суд зазначив, що засуджений має двох дітей, працевлаштувався у фермерському господарстві, за місцем роботи позитивно характеризується, частково відшкодував витрати на лікування потерпілого, який не має претензій до ОСОБА_7 . З огляду на все це суд апеляційної інстанції визнав заявлені прокурором вимоги необґрунтованими й відмовив у їх задоволенні.

Однак у своїй ухвалі апеляційний суд не навів достатніх переконливих аргументів на спростування всіх доводів, викладених у скарзі прокурора, щодо неправильного звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, а отже, і щодо несправедливості заходу примусу.

Так, без належної оцінки суду залишилися наявні у справі й такі, що підлягають обов`язковому врахуванню дані про особу ОСОБА_7 , котрий зловживав алкогольними напоями, будучи працездатним тривалий час суспільно корисною діяльністю не займався, після умовно дострокового звільнення з місць позбавлення волі не виправдав довіри, адже двічі притягався до адміністративної відповідальності за появу в громадських місцях у п`яному вигляді та одного разу за вчинення насильства у сім`ї. Крім того, ОСОБА_7 , маючи непогашену судимість не став на шлях виправлення навпаки, вчинив нове умисне кримінальне правопорушення щодо працівника правоохоронного органу, у зв`язку з чим рецидив злочину було визнано обтяжуючою покарання обставиною. Така поведінка засудженого в поєднанні з характером вчиненого кримінально-караного діяння проти авторитету органів державної влади свідчать про суспільну небезпечність ОСОБА_7 .

Наведеного апеляційний суд повною мірою не врахував і не вмотивував, чому він вважає за можливе досягнути мети виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів без відбування засудженим покарання за умови лише певного контролю за його поведінкою.

При цьому поза увагою апеляційного суду залишився висновок органу пробації, відповідно до якого застосування до ОСОБА_7 соціально-виховних заходів, необхідних для впливу на його поведінку з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.

У матеріалах кримінального провадження не міститься офіційних документів, які підтверджують наявність у засудженого двох дітей та їх утримання. Тому твердження про таке в оспорюваній ухвалі є сумнівним.

Також з огляду на те, що ОСОБА_7 влаштувався на роботу до фермерського господарства «Швед Микола Дмитрович» лише в липні 2018 року, посилання апеляційного суду на надану вказаним господарством довідку-характеристику від 21 серпня 2018 року є непереконливим.

У контексті викладеного висновок згаданого суду про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК є необґрунтованим, його було зроблено без урахування особливостей правозастосування наведеної норми матеріального права, що потягло за собою м`якість заходу примусу. Звідси й невідповідність рішення апеляційного суду положенням статей 370, 419 КПК.

За таких обставиноскаржена ухвала підлягає скасуванню на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Тому подану касаційну скаргу слід задовольнити.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно здійснити провадження з додержанням правил глави 31 КПК, ретельно перевірити доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, належно оцінити всі дані про особу ОСОБА_7 , обставини, що мають правове значення при виборі заходу примусу та порядку його відбування, й ухвалитисправедливе рішення, яке відповідатиме вимогам ст. 370 цього Кодексу.
При цьому суду слід мати на увазі, що за тих самих даних про особу ОСОБА_7 та пом`якшуючої обставини, за відсутності документів, які підтверджують наявність у останнього дітей та утримання їх ним, а також за відсутності достатніх відомостей про позитивні зміни в поведінці засудженого призначення йому покаранняіз застосуванням ст. 75 КК є неправильним.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу XI«Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 11 вересня 2018 року щодо ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3