Дата документу 15.08.2019 Справа № 317/2190/19
судді Запорізького апеляційного суду
(єдиний унікальний №317/2190/19, провадження №11-кп/807/1377/19)
на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 15 серпня 2019 року.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 15 серпня 2019 року апеляційну скаргу прокурора Запорізького відділу Запорізької місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 залишено без задоволення, ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 05 липня 2019 року, якою подання ДУ «Біленьківська виправна колонія № 99» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_2 задоволено, залишено без змін.
Керуючись положеннями ч.3 ст.375 КПК України, викладаю окрему думку щодо цього рішення Запорізького апеляційного суду.
Так, відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Висновок щодо виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та ставлення до праці за весь період знаходження у виправній установі, а не час, що безпосередньо передує розгляду клопотання.
При цьому висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися також й на аналізі даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особи засудженого в цілому.
Відповідно до положень КВК України, основаним засобом виправлення і ресоціалізації засуджених є, зокрема, суспільно корисна праця.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_2 відбуває покарання за вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2014 року, яким його засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.152, ч.1 ст.153, ч.2 ст.153 КК України, тобто за вчинення злочину середньої тяжкості, та тяжких злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканності особи.
Початок строку відбування покарання : 15 вересня 2013 року, кінець строку: 29 листопада 2013 року.
За час відбування покарання засуджений ОСОБА_2 стягнень не мав, мав 11 заохочень, позитивно характеризується.
Проте, на виробництві установи він працював лише з жовтня 2018 року, хоча праця засудженого і сумлінне ставлення до неї за весь період знаходження у виправній установі, а не час, що безпосередньо передує розгляду клопотання, відповідно до ч.2 ст.81 КК України, є обов`язковою умовою для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Таким чином, в матеріалах провадження відсутні відомості про те, що засуджений брав постійну свідому участь у суспільно корисній праці. Як наслідок, моральна шкода, завдана злочином, до цього часу лишається не відшкодованою.
Враховуючи вищевикладені обставини, вважаю, що засуджений не довів своє виправлення та перевиховання, оскільки працював і сумлінно ставився до праці лише у період, який безпосередньо передував розгляду подання, а не за весь період знаходження у виправній установі.
Отже, на мою думку, апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою, а ухвала суду першої інстанції підлягала скасуванню із постановленням нової ухвали - про відмову в задоволенні подання ДУ «Біленьківська виправна колонія №99» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_2 .
Суддя
Запорізького апеляційного суду ОСОБА_1