ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/4227/19 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3285/19 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне тяжке тілесне ушкодження
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_8 , щодо продовження строків тримання під вартою,
ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою суд продовжив строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , строком на 60 днів до 15 грудня 2019 року включно.

Судове рішення мотивоване тим, що існують ризики, передбачені п.п. 1,3, 4 ч. 1 ст.177 КПК України ризик переховування від суду та ризик впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні та таким чином перешкодити у встановлені істини у справі.

Таким чином суд першої інстанції зробив висновок, що враховуючи дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених п.п.1,3, 4 ч.1 ст.177 КПК України, дають підстави вважати, що зміна запобіжного заходу на більш м`який не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

В апеляційних скаргах захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 , які є аналогічними за своїм змістом та доводами, просять скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Вважають оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою.

Зазначають, що суд не обґрунтував наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України.

Апелянти також повідомляють, що прокурор не надав будь яких належних відомостей про свої повноваження суду. При цьому прокурор надав лише копію постанови про призначення групи прокурорів.

Після чого стороною захисту було заявлено відвід головуючій судді, проте суд без участі прокурора і обвинуваченого розглянув відвід та відмовив у його задоволенні.

Вказують, що жодних погроз, як це вказав суд, з боку обвинуваченого в бік потерпілих не було, обвинувачений лише повідомив потерпілих, що в разі якщо вони не будуть погоджуватися на отримання грошового відшкодування, то в майбутньому кошти можуть просто закінчитися.

Зазначають, що статус потерпілої ОСОБА_9 є спірним.

Наголошують, що поведінка обвинуваченого до його затримання свідчить про те, що наміру переховуватися від слідства та суду у нього немає.

Посилання суду на те, що обвинувачений не працює взагалі є дивним, оскільки суду відомо той факт, що ОСОБА_8 є студентом. Крім того він проживав 26 років в одному місці, одружений, має неповнолітню дитину, раніше не судимий, характеризується добре, проходив строкову службу.

При цьому сам факт конфлікту обвинувачений визнає, проте не погоджується з кваліфікацією його дій. Висуває свою версію подій.

Таким чином, вказують на необґрунтованість підозри. Органи досудового розслідування були упередженими, чинили тиск на свідків.

Посилається на практику ЄСПЛ з приводу тримання під вартою осіб.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги захисника належить задовольнити частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Із клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою вбачається, що зібрані під час досудового розслідування докази обґрунтовують підозру ОСОБА_8 у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»)

Крім того ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Відповідно до матеріалів провадження, злочин у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , відноситься до злочинів проти життя та здоров`я особи. Такі злочини носять підвищену суспільну небезпеку.

Більш того ОСОБА_8 інкримінується вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Що стосується доводів захисника та обвинуваченого, щодо незгоди з обвинуваченням, та посилання на процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції під час судового розгляду, колегія суддів позбавлена можливості розглядати такі доводи сторони захисту, оскільки предметом апеляційного перегляду не є розгляд справи по суті, колегія суддів переглядає ухвалу суду першої інстанції лише в частині продовження строку тримання під вартою.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, яке інкримінується ОСОБА_8 , його тяжкості, а також наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме ризиків ризик переховування від суду, ризик впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні та таким чином перешкодити у встановлені істини у справі, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Окрім іншого в своїй апеляційній скарзі захисник та обвинувачений вказують про свою незгоду з оскаржуваним судовим рішенням в частині посилання суду на відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків. Суд першої інстанції вірно врахував дані про особу ОСОБА_8 , який раніше не судимий, не працює.

Проте колегія суддів погоджується із доводами сторони захисту про те, що ОСОБА_8 є студентом вищого навчального закладу, одружений, має неповнолітню дитину, а отже висновок суду про відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків є недоречним та не відповідає фактичним даним. Незважаючи на це, колегія суддів вважає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в частині продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , але при цьому належить змінити оскаржувану ухвалу та виключити з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали посилання суду на відсутність у ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_8 , щодо продовження строків тримання під вартою змінити.

Виключити з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали посилання суду на відсутність у ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків.

В решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді