ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 489/183/18 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11- кп/819/270/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 187, ч.1ст.185 КК України
У Х В А Л А
іменем України

22 жовтня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 06359 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2018 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця республіки Азербайджан, громадянина республіки Азербайджан, не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнано невинуватим та виправдано за ч.1 ст.185 КК України;
засуджено за ч.1 ст.187 КК України на 4 роки позбавлення волі.
Міра запобіжного заходу тримання під вартою з 30.12.2017 року.
Вирішено питання про речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 28.12.2017р. близько 23.00 год., знаходячись біля прохідної ДП НВКГ "Зоря"-"Машпроект" по пр. Богоявленському, 42 в м. Миколаєві, маючи намір на заволодіння чужим майном, з застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, шляхом нанесення удару кулаком по лівій частині обличчя потерпілого ОСОБА_10 , від якого він знепритомнів, заволодів мобільним телефоном Samsung, вартістю 180 грн., телефоном Lenovo, вартістю 1700 грн., грошовими коштами в сумі 600 грн., гаманцем вартістю 100 грн., золотою печаткою, вартістю 12 000 грн., заподіявши майнову шкоду в сумі 14 580 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 посилається на незаконність вироку з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та суворість призначеного покарання. В обґрунтування своїх доводів указує, що судом неправильно кваліфіковано його дій за ст.187 КК України, так як суд не врахував, що потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння та не втрачав свідомості, що ставить під сумнів достовірність його показаній. Він визнає себе винним частково, оскільки тілесних ушкоджень потерпілому не спричинив, а тому його дій мають бути кваліфіковані за ч.1 ст.186 КК України як грабіж, у чому він визнає себе винним повністю. Призначаючи йому покарання, суд не врахував, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є їх єдиним годувальником. Також судом не взято до уваги його незадовільний стан здоров`я, а саме наявність у нього ряду хронічних хворіб, унаслідок чого йому призначено надто суворе покарання. З цих підстав просить змінити вирок суду першої інстанції, перекваліфікувати його дії з ч.1 ст.187 на ч.1 ст.186 КК України та призначити йому покарання в межах санкції вказаної норми. На підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

У запереченнях прокурор указує на необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про неправильну кваліфікацію його дій та суворість призначеного покарання, просить залишити її без задоволення, а вирок без зміни.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні вимоги, наведені обвинуваченим, просили їх задовольнити, думку прокурора про залишення апеляційної скарги обвинуваченого без задоволення, а вироку без зміни, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який він засуджений, за встановлених та викладених у вироку обставин, обґрунтований дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Висновок суду першої інстанції в частині його виправдання за ч.1 ст.185 КК України учасниками кримінального провадження не оскаржується, тому відповідно до ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє вирок суду першої інстанції в цій частині.

Що ж до доводів обвинуваченого ОСОБА_8 про недоведеність його винуватості у вчиненні розбійного нападу та про необхідність перекваліфікації його дій з ч.1 ст.187 на ч.1 ст.186 КК України, то вони були предметом перевірки в судовому засіданні, є непереконливими та спростовуються детально викладеними у вироку доказами.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 частково визнав себе винним та не заперечував той факт, що він зняв з потерпілого ОСОБА_10 печатку, забрав з його кишені два телефони, і гаманець. Пізніше гаманець викинув, а печатку віддав своєму знайомому, щоб той заклав її у ломбард.
Стверджував, що не спричиняв тілесні ушкодження потерпілому.

Ця позиція захисту обвинуваченого була перевірена під час судового розгляду та не знайшла свого підтвердження.
Винність ОСОБА_8 у вчиненні розбійного нападу підтверджується, зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_10 про те, що 28.12.2017 р. він повертався з бенкету з залу заводу "Зоря" і знаходився у стані сп`яніння біля зупинки трамваю. До нього підійшов обвинуваченийОСОБА_8 , попросив закурити та наніс удар в голову, від якого він впав і втратив свідомість, а також отримав розсічення брови. Коли прийшов до тями, то виявив, що у нього зникли гаманець, гроші, телефони Samsung, вартістю 180 грн., і Lenovo, вартістю 1700 грн. та золота печатка, вартістю 12-13 тисяч гривень. Обвинуваченого він запам`ятав та упізнав його по фотознімкам.
Він же, при пред`явленні особи для впізнання за фотознімками впізнав ОСОБА_8 як особу, що вчинила відносно нього розбійний напад.
Зазначені показання потерпілого суд правильно визнав достовірним джерелом доказів, оскільки вони є послідовними та підтверджуються іншими доказами, а тому у суд не було підстав ставити під сумнів їх правдивість.

Обставини, за яких ОСОБА_8 вчинив розбійний напад, підтверджуються даними протоколу огляду місця події від 29.12.2017 р., згідно яких місцем події є ділянка прилеглої території заводу "Зоря" по пр. Богоявленському, 42 в м. Миколаєві від центрального входу заводу до пр. Богоявленського, де обвинувачений ОСОБА_8 з застосуванням насильства заволодів майном потерпілого ОСОБА_10 .

Висновком судово- медичної експертизи № 2028 від 29.12.2017р. підтверджено, що за обставин та у спосіб, вказані потерпілим ОСОБА_10 , йому заподіяні тілесні ушкодження у вигляді забійної рани лівої брови, що утворилися від однієї ударної дії тупим твердим предметом, яким могли бути руки, ноги, з давністю утворення до доби та по ступеню тяжкості відносяться до категорії легких тілесних пошкоджень, що потягли короткочасний розлад здоров`я.
Висновки цієї експертизи не є суперечливими, які узгоджуються з показаннями потерпілого відносно локалізації та механізму утворення у нього тілесних ушкоджень, якими підтверджено той факт, що ОСОБА_8 вчинив напад на потерпілого з застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, якими спростовуються твердження обвинуваченого про те, що він не вчиняв розбійний напад на потерпілого.

Перелік, найменування, обсяг та вартість майна, яким заволодів ОСОБА_8 , під час вчинення злочину, ним не оспорюється.

Наведені докази узгоджуються між собою щодо фактичних обставин учинення ОСОБА_8 розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_10 , а тому суд обґрунтовано взяв до уваги ці докази в основу свого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні розбійного нападу за вказаних у вироку обставин.

Колегія суддів вважає, що зібрані та досліджені у справі докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми, які у своїй сукупності викривають обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину.

Посилання обвинуваченого на те, що у момент вчинення ним злочину потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння та не втрачав свідомість, не варті уваги, виходячи з наступного.

Сам факт перебування потерпілого у стані алкогольного сп`яніння в момент вчинення ОСОБА_8 злочину, жодним чином не свідчить про недостовірність показаній потерпілого щодо обставин події, і цей факт ніким не оспорювався під час судового розгляду. Водночас, твердження обвинуваченого про те, що потерпілий не втрачав свідомість, спростовуються послідовними показаннями потерпілого ОСОБА_10 та висновками судово-медичної експертизи про заподіяння потерпілому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Отже, сукупність наведених у вироку доказів, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, свідчать про те, що ОСОБА_8 з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, вчинив розбійний напад на потерпілого ОСОБА_10 , під час якого наніс удар кулаком по обличчю, заподіявши йому легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров`я. Його вина у вчиненні цього злочину судом доведена повністю.

Відповідно до встановлених фактичних обставин справи, суд правильно кваліфікував злочинні дії ОСОБА_8 за ч.1 ст.187 КК України.

У зв`язку із чим, доводи обвинуваченого про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, є такими, що суперечать встановленим обставинам справи та наведеним доказам.

Підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч.1 ст.187 на ч.1 ст.186 КК України, як про це ставиться питання апелянтом, немає.

Доводи обвинуваченого про суворість призначеного покарання та наявність підстав для застосування ст.75 КК України та пом`якшення покарання, колегія суддів вважає безпідставними.

Виходячи з положень, передбачених ст.65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому, згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Зі змісту апеляційної скарги обвинуваченого вбачається, що ним фактично порушується питання про недотримання судом першої інстанції вищенаведених вимог закону, що безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні покарання дотримався вимог ст.ст.50, 65 КК України щодо його необхідності, достатності і справедливості. Підстав вважати, що призначене покарання є суворим, як про це стверджує апелянт, немає.

Призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про його особу, що він характеризується задовільно, перебуває на обліку з приводу зловживання алкоголем, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, на які є посилання в апеляційній скарзі, і саме з урахуванням цих конкретних обставин, суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що виправлення ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 років у мінімальних межах санкції ч.1 ст.187 КК України, яке за своїм видом та розміром, на думку колегії суддів, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Підстав вважати, що призначене покарання є несправедливим через його суворість, як про це стверджує апелянт, не має.

Ті обставини, на які посилається обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі, як такі, що, на його думку, дають підстави для застосування ст.75 КК України та пом`якшення покарання, зокрема, наявність на його утриманні двох неповнолітніх дітей, що він є їх єдиним годувальником, наявність у нього ряду хронічних хворіб, то вони у даному випадку не можуть бути підставами для застосування ст.75 КК України та пом`якшення покарання, оскільки жодним чином не зменшують ступінь тяжкості вчиненого злочину та суспільну небезпеку особи обвинуваченого, враховуючи наступні обставини, що ОСОБА_8 є громадянином іншої держави, проживає без реєстрації на території України, ніде не працює та не має законного джерела доходу, вчинив тяжкий корисливий злочин із застосування насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого,і ці обставини в їх сукупності не свідчить про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, і висновки суду першої інстанції в частині призначення покарання не спростовують.

У провадженні відсутні будь-які медичні висновки щодо заборони за станом здоров`я ОСОБА_8 відбувати покарання в умовах кримінально-виконавчої установи закритого типу. Відповідно до відомостей про особу ОСОБА_8 , він не працевлаштований, не одружений, а отже ним не підтверджено факт утримання неповнолітніх дітей, батьком яких його зареєстровано.

Згідно наявних в матеріалах кримінального провадження медичних виписок, ОСОБА_8 , із вказаними ним в апеляційній скарзі діагнозами, перебував на лікуванні в 2002 та 2004 роках (т.1 а.п 185-187), будь-яких незадовільних результатів щодо його лікування, погіршення здоров`я, які б підтверджувалися відповідними медичними довідками, в матеріалах провадження немає.

Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 проживає без реєстрації на території України, відповідно до довідки з Обласного наркологічного диспансеру перебуває на профілактичному обліку з 13.03.2017 року з діагнозом: зловживання алкоголем (т.1 а.п.40), не працевлаштований та не має міцних соціальних зв`язків за місцем тимчасового проживання.

Отже, дані про особу ОСОБА_8 , характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, свідчать про суспільну небезпеку його особи та неможливість його виправлення без відбування реального покарання у виді позбавлення волі.

Колегія суддів вважає, що виправлення ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, оскільки призначення йому менш суворого покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, а також із застосуванням ст.75 КК України, як про це вказує апелянт, буде недостатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, враховуючи наведені вище обставини.

Тому підстав для пом`якшення покарання та застосування ст.75 КК України, і зміни вироку в частині призначення покарання, як про це ставить питання обвинувачений, колегія суддів не знаходить.

Даних, які б свідчили про те, що у кримінальному провадженні неправильно застосовано кримінальний закон чи допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які можуть бути підставами для скасування чи зміни вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене, підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , відсутні.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст. 404, 407, 419 КПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2018 року щодо нього - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Cудді: (підписи)
З оригіналом згідно

Суддя Херсонського апеляційного суду ОСОБА_2