Справа №635/7310/19
Провадження №1-кс/635/3257/2019
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2019 року Харківський районний суд Харківської області у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1
при секретарі - ОСОБА_2
за участю прокурора - ОСОБА_3
особи щодо якої розглядається клопотання - ОСОБА_4
захисника - ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с.Покотилівка клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області ОСОБА_3 про застосування у відношенні громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт), -
В С Т А Н О В И В :
25 вересня 2019 року прокурор Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про застосування екстрадиційного арешту щодо громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком до 12 місяців, до вирішення Міністерством юстиції України питання про його видачу та фактичну передачу компетентним органам Російської Федерації виконання вироку суду з утримання його у Державній установі «Харківській слідчий ізолятор (№27)».
В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що 24 вересня 2019 року у порядку ст.ст.208, 582 КПК України працівниками Харківського ВП ГУ НП у Харківській області було затримано громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 , який розшукується компетентними правоохоронними органами Російської Федерації для приведення у виконання вироку Свердловського районного суду м.Бєлгорода від 02 червня 2016 року, яким ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого п.«а» ч.3 ст.111 КК РФ, та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі, невідбута частина покарання становить 3 роки 3 місяці 4 дні позбавлення волі.
Постановою Валуйського районного суду Бєлгородської області від 15 серпня 2018 року ОСОБА_4 було звільнено від відбування покарання у зв`язку з хворобою.
Постановою апеляційного суду Бєлгородської області від 12 вересня 2018 року постанова Валуйського районного суду Бєлгородської області від 15 серпня 2018 року скасована, матеріали кримінальної справи направлені на новий судовий розгляд, щодо ОСОБА_4 обрана міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для продовження відбування покарання у виправній колонії суворого режиму, постанова набрала чинності 12 вересня 2018 року.
Постановою Валуйського районного суду Бєлгородської області від 17 жовтня 2018 року було відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з хворобою.
Постановою апеляційного суду Бєлгородської області від 28 листопада 2018 року постанова Валуйського районного суду Бєлгородської області від 17 жовтня 2018 року залишена без зімн.
З 01 лютого 2019 року ОСОБА_4 перебуває у міжнародному розшуку, ініціатором якого є компетентні органи Російської Федерації.
У порівнянні із законодавством України про кримінальну відповідальність, злочин вчинений ОСОБА_4 на території Російської Федерації, відповідає ч.2 ст.121 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, а не відбутий строк покарання становить 3 роки 3 місяці 4 дні позбавлення волі, тому є екстрадиційним.
Строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.121 КК України та звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку відповідно до (ст.ст.49, 80 КК України) не закінчилися, оскільки злочин вчинено у 2015 році.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав та просив його задовольнити.
Захисник адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні клопотання, вказуючи на те, що ОСОБА_4 дійсно є громадянином Російської Федерації, але на даний час перебуває в Україні та відповідно до довідки №0102277 від 06 червня 2019 року звернувся до компетентних державних органів України щодо отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, тимчасово мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , а також має реєстрацію за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому, захисник зауважила, що постановою президіуму Бєлгородського обласного суду від 19 вересня 2019 року за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 було скасовано постанову Валуйського районного суду Бєлгородської області від 17 жовтня 2018 року та апеляційну постанову Бєлгородського обласного суду від 28 листопада 2018 року та направлено матеріали справи на новий розгляд. З огляду на викладене, а також, враховуючи той факт, що ОСОБА_4 має тяжкі захворювання, а саме рак лівої нирки та ішемічну хворобу серця, що є протипоказанням для тримання особи під вартою, оскільки спричинить заглиблення вказаних хвороб, просила у задоволенні клопотання відмовити.
ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав думку свого захисника.
Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, суд приходить до наступного висновку.
Як встановлено у судовому засіданні, 24 вересня 2019 року у порядку ст.ст.208, 582 КПК України працівниками Харківського ВП ГУ НП у Харківській області було затримано громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому останній розшукується компетентними органами Російської Федерації для приведення у виконання вироку Свердловського районного суду м.Бєлгорода від 02 червня 2016 року, яким ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого п.«а» ч.3 ст.111 КК РФ, та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.
Постановою Валуйського районного суду Бєлгородської області від 15 серпня 2018 року ОСОБА_4 було звільнено від відбування покарання у зв`язку з хворобою.
Постановою апеляційного суду Бєлгородської області від 12 вересня 2018 року постанова Валуйського районного суду Бєлгородської області від 15 серпня 2018 року скасована, матеріали кримінальної справи направлені на новий судовий розгляд, щодо ОСОБА_4 обрана міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для продовження відбування покарання у виправній колонії суворого режиму, постанова набрала чинності 12 вересня 2018 року.
Постановою Валуйського районного суду Бєлгородської області від 17 жовтня 2018 року було відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з хворобою.
Постановою апеляційного суду Бєлгородської області від 28 листопада 2018 року постанова Валуйського районного суду Бєлгородської області від 17 жовтня 2018 року залишена без змін.
Постановою президіуму Бєлгородського обласного суду від 19 вересня 2019 року за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 було скасовано постанову Валуйського районного суду Бєлгородської області від 17 жовтня 2018 року та апеляційну постанову Бєлгородського обласного суду від 28 листопада 2018 року та направлено матеріали справи на новий розгляд.
Також, як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_4 не є громадянином України, інкримінований йому злочин є екстрадиційним, оскільки відповідає злочину, передбаченому ч.2 ст.121 КК України, за яке передбачене покарання на строк більше одного року позбавлення волі.
Невідбута частина покарання становить становить 3 роки 3 місяці 4 дні позбавлення волі.
Строки давності притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.121 КК України та звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку відповідно до (ст.ст.49, 80 КК України) не закінчилися.
Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до положень ст.7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, змагальність сторін, диспозитивність та розумність строків розгляду справи.
Згідно зі ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У відповідності до ч.1 ст.9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Порядок розгляду слідчим суддею клопотання про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до вирішення питання про її видачу (екстрадиційного арешту) та порядок застосування такого запобіжного заходу регламентований ст.584 КПК України.
Згідно з вищевказаною нормою чинного законодавства, після надходження запиту компетентного органу іноземної держави про видачу особи за дорученням або зверненням центрального органу України прокурор звертається з клопотанням про її екстрадиційний арешт до слідчого судді за місцем тримання особи під вартою.
Разом із клопотанням на розгляд слідчого судді подається копія запиту компетентного органу іноземної держави про видачу особи (екстрадицію), засвідчена центральним органом України, документи про громадянство особи та наявні матеріали екстрадиційної перевірки. Матеріали, що подаються слідчому судді, мають бути перекладені державною мовою або іншою мовою, передбаченою міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч.4 ст.584 КПК України при вирішенні питання про застосування екстрадиційного арешту слідчий суддя керується положеннями КПК Українита міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Згідно з ч.7 ст.584 КПК України після одержання клопотання слідчий суддя встановлює особу, пропонує їй зробити заяву, перевіряє запит про видачу та наявні матеріали екстрадиційної перевірки, вислуховує думку прокурора, інших учасників.
Положеннями ч.7 ст.584 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання слідчий суддя встановлює особу, роз`яснює особі її право надати згоду на видачу (екстрадицію) для застосування процедури видачі (екстрадиції) у спрощеному порядку, а також право на відмову від застосування спеціального правила щодо меж кримінальної відповідальності у разі надання згоди на видачу (екстрадицію), з`ясовує бажання особи скористатися цими правами, перевіряє добровільність надання особою згоди на її видачу (екстрадицію), відмови від застосування спеціального правила щодо меж кримінальної відповідальності, усвідомлення особою правових наслідків такої згоди (відмови), перевіряє запит про видачу та наявні матеріали екстрадиційної перевірки, вислуховує думку прокурора, інших учасників і постановляє ухвалу про:
1) застосування екстрадиційного арешту;
2) затвердження згоди особи на її видачу (екстрадицію) та застосування екстрадиційного арешту;
3) затвердження згоди особи на її видачу (екстрадицію), відмови особи від застосування спеціального правила щодо меж кримінальної відповідальності та застосування екстрадиційного арешту;
4) застосування екстрадиційного арешту та відмову у затвердженні згоди особи на її видачу (екстрадицію);
5) відмову в застосуванні екстрадиційного арешту, якщо для його обрання немає підстав.
У відповідності до ч.8 ст.584 КПК України, при розгляді клопотання слідчий суддя не досліджує питання про винуватість та не перевіряє законність процесуальних рішень, прийнятих компетентними органами іноземної держави у справі стосовно особи, щодо якої надійшов запит про видачу.
З матеріалів клопотання вбачається, що з 01 лютого 2019 року ОСОБА_4 перебуває у міжнародному розшуку, ініціатором якого є компетентні органи Російської Федерації.
У матеріалах клопотання міститься копія запиту Генеральної прокуратури Російської Федерації від 06 червня 2019 року до Міністерства юстиції України про видачу громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Бєлгородскої області для приведення у виконання вироку Свердловського районного суду міста Бєлгорода від 02 червня 2016 року з урахуванням апеляційної ухвали Бєлгородського обласного суду від 28 листопада 2018 року.
Проте, вказана копія запиту у порушення вимог п.1 ч.2 ст.584 КПК України, не засвідчена належним чином.
Крім того, додана до матеріалів клопотання апеляційна постанова Бєлгородського обласного суду від 28 листопада 2018 року, на підставі якої поданий запит на екстрадицій ний арешт, також не засвідчена належним чином.
Порядок здійснення видачі осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, передбачений главою 44 Кримінального процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.573 КПК України, запит про видачу особи (екстрадицію) направляється за умови, якщо за законом України хоча б за один із злочинів, у зв`язку з якими запитується видача, передбачено покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк не менше одного року або особу засуджено до покарання у виді позбавлення волі і невідбутий строк становить не менше чотирьох місяців. Запит компетентного органу іноземної держави про видачу особи може розглядатися лише у разі дотримання вимог, передбачених частиною першою цієї статті.
Згідно з ч.4 ст.573 КПК України центральний орган України має право відмовити в направленні запиту до іноземної держави, якщо існують передбачені цим Кодексом або міжнародним договором України обставини, які можуть перешкоджати видачі.
За змістом положень ст.587 КПК України, прийняттю рішення про видачу (екстрадицію) особи іноземній державі передує екстрадиційна перевірка обставин, що можуть перешкоджати видачі особи, яка проводиться центральним органом України або за його дорученням чи зверненням відповідною регіональною прокуратурою.
Положеннями ч.1 ст.590 КПК України передбачено, що після вивчення матеріалів екстрадиційної перевірки центральний орган України приймає рішення про видачу особи (екстрадицію) або відмову у видачі (екстрадиції) іноземній державі. Рішення виноситься керівником центрального органу України або уповноваженою ним особою.
При цьому перелік підстав, з яких іноземній державі може бути відмовлено у видачі особи, передбачений ст.589 КПК України.
Відповідно до частини першої вказаної статті, у видачі особи іноземній державі відмовляється у разі, якщо: особа, стосовно якої надійшов запит про видачу, відповідно до законів України на час прийняття рішення про видачу (екстрадицію) є громадянином України; злочин, за який запитано видачу, не передбачає покарання у виді позбавлення волі за законом України; закінчилися передбачені законом України строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності або виконання вироку за злочин, за який запитано видачу; компетентний орган іноземної держави не надав на вимогу центрального органу України додаткових матеріалів або даних, без яких неможливе прийняття рішення за запитом про видачу (екстрадицію); видача особи (екстрадиція) суперечить зобов`язанням України за міжнародними договорами України; є обґрунтовані підстави вважати, що видача особи (екстрадиція) суперечить інтересам національної безпеки України; наявні інші підстави, передбачені міжнародним договором України.
Також згідно з ч.2 ст.589 КПК України особа, якій надано статус біженця, статус особи, яка потребує додаткового захисту, або їй надано тимчасовий захист в Україні, не може бути видана державі, біженцем з якої вона визнана, а також іноземній державі, де її здоров`ю, життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання (релігії), національності, громадянства (підданства), приналежності до певної соціальної групи або політичних переконань, крім випадків, передбачених міжнародним договором України.
Відповідно до ч.4 ст.590 КПК України, рішення про видачу особи (екстрадицію) не може бути прийнято, якщо така особа подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи скористалася відповідно до законодавства правом на оскарження рішення щодо зазначених статусів, до остаточного розгляду заяви, у порядку, встановленому законодавством України.
З матеріалів клопотання вбачається, що прокуратурою Харківської області 05 червня 2019 року було отримано відповідь з Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби про те, що ОСОБА_4 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався, статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не отримував.
На вказаний документ прокурор посилається в обґрунтування свого клопотання.
При цьому суд зауважує, що вказана відповідь датована 05 червня 2019 року, а захисником у судовому засіданні надана довідка №0100277 про звернення за захистом в Україні, видана ОСОБА_4 . Головним управлінням Державної міграційної служби України у Харківській області 06 червня 2019 року.
Крім того, з висновку від 07 червня 2019 року про результати перевірки належності до громадянства України ОСОБА_4 , що додані до клопотання, вбачається, що громадянину Російської Федерації ОСОБА_4 16 листопада 2018 року було надано дозвіл на постійне проживання в Україні на підставі п.3 ч.3 ст.4 Закону України «Про іміграцію» (як особі, яка має право на набуття громадянства за територіальним походженням, оскільки його брат є уродженцем України) та 19 листопада 2018 року було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 , терміном дії безстроково.
Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_4 є особою, яка раніше не засуджувалася за злочини як на території України, так і на території інших держав, зокрема таких даних в матеріалах клопотання не міститься, що очевидно вказує на відсутність кримінального досвіду, а відтак і схильності до протиправних проявів.
Крім того, суд звертає увагу і на те, що на поточний момент постановою президіуму Бєлгородського обласного суду від 19 вересня 2019 року за касаційною скаргою захисником ОСОБА_4 було скасовано постанову Валуйського районного суду Бєлгородської області від 17 жовтня 2018 року та апеляційну постанову Бєлгородського обласного суду від 28 листопада 2018 року, на підставі яких було зроблено екстрадиційний запит.
Більше того, як вбачається з матеріалів клопотання, ОСОБА_4 виїхав за межі території РФ, тільки після того, як на підставі постанови Валуйського районного суду Бєлгородської області від 15 серпня 2018 року був звільнений від відбування покарання у зв`язку з хворобою, тобто на момент, коли були відсутні обставини залишення території РФ, які б створювали відповідні рамки щодо вільного пересування ОСОБА_4 як у межах РФ, так і в межах інших держав світу, що на переконання суду не свідчить про намагання ОСОБА_4 певним чином ухилитися від виконання вироку.
Також, як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_4 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , а 06 червня 2019 року отримав у ГУДМС у Харківській області довідку про звернення за захистом в Україні.
Європейський суд з прав людини у пункті 143 рішення "Stanev v. Bulgaria" наголошує, що затримання особи є настільки серйозним заходом, що воно може бути виправдане лише тоді, коли були розглянуті інші, менш суворі заходи і коли вони були визнані недостатніми для захисту індивідуального або суспільного інтересу, який міг би вимагати затримання особи.
Крім того, Європейський суд з прав людини у пункті 42 рішення "Котій проти України" наголошує, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати несвавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо: застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин.
З огляду на викладене, враховуючи той факт, що ОСОБА_4 має ряд тяжких невиліковних захворювань, а також, беручи до уваги, головним чином, відсутність у самому клопотанні жодних обґрунтувань щодо необхідності застосування до ОСОБА_4 найбільш суворого запобіжного заходу - екстрадиційного арешту без визначення обставин, які б вказували на безальтернативність у цьому, із зазначенням конкретних доказів, які б прямо свідчили про можливість ОСОБА_4 перешкодити передачі до компетентних органів Російської Федерації, на думку суду, дає всі підстави вважати клопотання таким, що не підлягає задоволенню.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.581, 582, 584 КПК України, суд -
УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури №6 Харківської області ОСОБА_3 про застосування у відношенні громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів зі дня її проголошення.
Повний текст ухвали виготовлено 27 вересня 2019 року.
Слідчий суддя ОСОБА_1