ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/3415/17 Номер провадження 11-кп/814/936/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.3 ст.289 КК України О.Т.З.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000072, за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 та прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_11 на вирок Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 27 травня 2019 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Цихисдзири, Грузія, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , з середньою освітою, одруженого, раніше не судимого,

визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.289 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_10 про стягнення з ОСОБА_9 коштів у відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Вироком суду встановлені наступні обставини.

Відповідно до обвинувального акту, протягом 2008 року ОСОБА_9 працював водієм на вантажному сідловому тягачу автомобіля марки «Рено 385 ТІ» д.н.з НОМЕР_1 , 1994 року випуску, білого кольору, з напівпричепом Boalloy SPT-24, д.н.з. НОМЕР_2 , який йому був ввірений та перебував у володінні і розпорядженні ОСОБА_10 .
У серпні 2008 року, точної дати не встановлено, у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом - автомобілем марки «Рено 385 ТІ» д.н.з НОМЕР_1 , 1994 року випуску, білого кольору, вартістю 86 759 грн. з напівпричепом Boalloy SPT24, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 44 945 грн.
Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне заволодіння чужим транспортним засобом, ОСОБА_9 , діючи умисно, з корисливих мотивів та мети, перебуваючи у місті Кременчук, заволодів ввіреним йому вантажним автомобілем марки «Рено 385 ТІ» д.н.з НОМЕР_1 , 1994 року випуску, білого кольору, вартістю 86 759 грн. з напівпричепом Boalloy SPT24, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 44 945 грн. і всупереч волі власника розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_10 та транспортно експедиційному підприємству «Темп» матеріальних збитків на загальну суму 131 704 грн.
За цих обставин ОСОБА_9 органами досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом, що завдало великої матеріальної шкоди.
Виправдовуючи ОСОБА_9 в інкримінованому злочині, суд вказав, оскільки обвинувачений обіймав посаду водія на вантажному тягачу автомобіля марки «Рено 385 ТІ», що визнавалося сторонами провадження, він не може бути суб`єктом злочину, передбаченого ст.289 КК України, а тому вказане виключає склад кримінального правопорушення.
Не погоджуючись з вироком, до апеляційного суду з апеляційними скаргами звернулись представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_7 та прокурор Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_11 .

Представник потерпілої в апеляційній скарзі вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та просить вирок скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим за ч.3 ст. 289 КК України, задовольнити цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 в повному обсязі.

Посилається на хибні висновки суду щодо того, що ОСОБА_9 обіймав посаду водія на вантажному сідловому тягачу, оскільки вказана обставина не визнавалася самим обвинуваченим та потерпілим, виходячи з їх показань наданих в судовому засіданні.

Вказує, що між ОСОБА_9 та СПД ОСОБА_10 не укладено будь-якого договору цивільно-правового характеру, за яким ОСОБА_9 отримав би право користування автомобілем, оскільки відсутній договір в письмовій формі та відсутні відповідні документи (акти виконаних робіт), які свідчать про закінчення виконання робіт за таким договором. Отже, ОСОБА_9 не був найманим працівником будь-якої юридичної особи, а тому неможливо застосувати до нього спеціальну суб`єктність особи. Окрім того, між ФОП ОСОБА_12 та ОСОБА_9 не було і трудових відносин, про що підтвердив в суді і ОСОБА_9 . Не є ОСОБА_9 і службовою особою, в розумінні ч.3 ст.18 КК України, тому на переконання захисника, останній є суб`єктом злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України.

Також, зазначає, що факт незаконного заволодіння автомобілем саме ОСОБА_9 всупереч волі користувача ОСОБА_10 та власника ТЕПП «Темп» підтверджується показаннями обвинуваченого та потерпілої наданими в суді під час судового засідання, з яким вбачається, що автомобіль всупереч волі ОСОБА_10 вийшов з-під її контролю влітку 2008 року. ОСОБА_9 планував і в подальшому на свій розсуд та у власних цілях використовувати автомобіль. Про заволодіння автомобілем ОСОБА_9 проти волі ОСОБА_10 свідчать також письмові пояснення свідка ОСОБА_13 та письмові пояснення ОСОБА_9 дані ним під час оперативно-розшукових заходів, які є належними і допустимими доказами.

Отже, на переконання представника потерпілої, в діях ОСОБА_9 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, що підтверджується матеріалами провадження, а тому просить визнати ОСОБА_9 винним за вказаною статтею та задовольнити заявлений потерпілою цивільний позов в повному обсязі.

Прокурор в поданій апеляційній скарзі ставить питання про скасування вироку на направлення на новий судовий розгляд, оскільки при винесенні вироку порушено вимоги територіальної підсудності, так як сама подія злочину відбулася у м.Татарбунари Одеської області, отже згідно вимог ст.32 КПК України, обвинувальний акт мав розглядати Татарбунарський районний суд Одеської області,

Інші учасники судового провадження вирок суду не оскаржували.

Заслухавши суддю-доповідача, представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав подану ним в інтересах ОСОБА_10 апеляційну скаргу та підтримав доводи прокурора в принесеній останнім апеляційній скарзі, виступ прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення апеляційних скарг представника потерпілої та прокурора, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно зі ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Зазначена норма закону повністю узгоджується з вимогами ст. 62 Конституції України, відповідно до положень якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Проаналізувавши всі наявні в матеріалах кримінального провадження дані, які на думку сторони обвинувачення, є доказами, суд, згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що в діянні є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК.

Згідно із ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Саме на них відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Положеннями ст. 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

З матеріалів провадження вбачається, що суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_9 , відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України у межах висунутого обвинувачення згідно з обвинувальним актом, дотримуючись принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд дотримався зазначених вимог закону під час розгляду справи щодо ОСОБА_9 , при цьому виходив із закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог ст. 17 КПК України про те, що всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на користь цієї особи.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України, не визнав та надав показання, що він в 2008 року, за домовленістю з ОСОБА_10 , працював водієм на автомобілі «Рено 385 ТІ» д.н.з НОМЕР_1 , 1994 року випуску, білого кольору з напівпричепом Boalloy SPT24, д.н.з. НОМЕР_2 . В серпні 2008 року у зв`язку з технічною несправністю автомобіля та відсутністю коштів на ремонт, він поставив цей автомобіль поблизу місця проживання ОСОБА_14 у м. Татарбунари Одеської області, а ключі та технічну документацію на нього віддав ОСОБА_10 , а також розповів їй, де знайти автомобіль.
Такі показання обвинуваченого фактично не заперечує потерпіла ОСОБА_10 , яка підтвердила, що ОСОБА_9 дійсно працював водієм на підприємстві та виконував її доручення.

Саме до ОСОБА_10 ОСОБА_9 звернувся із заявою про прийняття його на роботу в якості водія, на що вказує його заява від 20.01.2008.

Не спростовує потерпіла і факт передачі їй ОСОБА_9 ключів та документів на автомобіль за її вимогою.

Про те, що ОСОБА_9 був водієм автомобіля «Рено 385 ТІ» д.н.з НОМЕР_1 підтверджує свідок ОСОБА_14 , який зазначав, що він бачив ОСОБА_9 у 2008 році на цьому автомобілі у різних містах України по роботі, у тому числі на митному пункті в м. Кременчук. Одночасно свідок ОСОБА_14 надав показання, що ОСОБА_9 у серпні 2008 року поставив автомобіль з напівпричепом, яким керував, біля його будинку. Хто забрав цей автомобіль він не бачив.

Вказане вище доводить факт того, що ОСОБА_9 працював водієм на автомобілі «Рено 385 ТІ» д.н.з НОМЕР_1 , 1994 року випуску, білого кольору з напівпричепом Boalloy SPT24, д.н.з. НОМЕР_2 .
При цьому, слід зазначити, що посилання представника потерпілого як на докази винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину на його першочергові пояснення та показання свідка ОСОБА_14 , які отримані під час досудового розслідування не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.

Зазначена засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України, та сформувати повне й об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Згідно зі ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд установлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню.

На підставі ч.4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Тому суд першої інстанції правильно визнав пояснення ОСОБА_9 та показання свідка ОСОБА_13 , отримані під час досудового розслідування недопустимими доказами, погоджується з такими висновками і колегія суддів.

Частина 3 статті 289 КК України передбачає відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом, якщо вони завдали значної матеріальної шкоди.

У примітці до вказаної статті передбачено, що під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Відповідно до роз`яснень п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті, суб`єктом злочину, передбаченого ст. 289 КК України, не можна визнавати осіб, які є співвласниками або законними користувачами транспортного засобу; працівників підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, котрі без належного дозволу здійснили поїздку на закріпленому за ними транспортному засобі; а також службових осіб, наділених повноваженнями щодо використання чи експлуатації транспортних засобів.

Отже, суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши та оцінивши докази, надані стороною обвинувачення, в їх сукупності, прийшов до висновку про те, що ОСОБА_9 не є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 289 КК України.

Частина 1 статті 2 КК України визначає, що єдиною і достатньою підставою кримінальної відповідальності є наявність у вчиненому особою суспільно небезпечному діянні всіх ознак складу злочину, передбаченого КК. З огляду на те, що в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження суб`єктивні ознаки складу злочину, пред`явленого стороною обвинувачення ОСОБА_9 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в діянні обвинуваченого ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України та ухвалив щодо нього виправдувальний вирок.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги представника потерпілого є необгрунтованими.

Безпідставними є і доводи прокурора в принесеній апеляційній скарзі про допущені судом першої інстанції при постановленні вироку істотні порушення кримінального процесуального закону з огляду на порушення судом правила підсудності, оскільки на думку прокурора злочин був вчинений у м. Татарбунарах Одеської області.

З матеріалів провадження вбачається, що постановою прокурора Білгород-Дніпровської місцевої прокуратури Одеської області від 26.02.2016 визначено підслідність в даному кримінальному провадженні за Кременчуцьким відділом поліції ГУНП в Полтавській області, при цьому спір про підслідність перед керівником органу прокуратури вищого рівня, не порушувався та, відповідно, не вирішувався. Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні проведено та завершено слідчим СВ Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області.
За даними обвинувального акту, ОСОБА_9 органом досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України. Об`єктивна сторона цього злочину виражається в незаконному заволодінні транспортним засобом, тобто умисному, з будь-якою метою протиправному вилученні будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі. Злочин вважається закінченим з моменту початку протиправного переміщення транспортного засобу з місця первинного його знаходження.
Так, як зазначено в обвинувальному аткі та встановлено в ході судового розгляду - ОСОБА_10 та ТЕПП «Темп» здійснюють свою діяльність у м. Кременчуці Полтавської області, та місцем виїзду (заволодіння) ОСОБА_9 автомобілем «Рено 385 ТІ» д.н.з НОМЕР_1 , 1994 року випуску, білого кольору з напівпричепом Boalloy SPT24, д.н.з. НОМЕР_2 , є саме місто Кременчук Полтавської області, про що зазначають як ОСОБА_9 так і ОСОБА_10 .
За таких обставин, доводи прокурора в принесеній апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції правила територіальної підсудності при постановленні виправдувального вироку щодо ОСОБА_9 не знайшли свого підтвердження.
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що у кримінальному провадженні неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність або істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які би впливали на законність та обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_9 допущено не було, тому підстави для задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої відсутні.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 та прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 27 травня 2019 року щодо ОСОБА_9 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3