Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

24 вересня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційні скарги прокурора Дубенської місцевої прокуратури ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 квітня 2019 року у кримінальному провадженні № 0000509,

стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Велика Цвіля Ємільчинського району Житомирської області, проживаючого у АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, не судимого,
обвинуваченогоза ч.2 ст.189 КК України,
стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Сковородки, Старокостянтинівського району, Хмельницької області, жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, з вищою освітою, одруженого, солдата в/ч НОМЕР_1 , інваліда ІІІ групи, учасника бойових дій, раніше не судимого,
обвинуваченогоза ч.2 ст.189 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 квітня 2019 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.189 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку 2 роки.
На підставі ч.1 ст.76 КК України під час відбуття іспитового строку, покладено на ОСОБА_7 обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації за місцем фактичного проживання чи реєстрації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.2 ст.189 КК України, виправдано за недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення.
Вирішено питання щодо речових доказів по кримінальному провадженні.
За вироком суду в період часу з 16 червня 2014 року по 18 червня 2014 року ОСОБА_7 , користуючись корисливим мотивом, щодо заволодінням грошовими коштами вимагав у потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 5000 гривень взамін на не розповсюдження фотозображення порнографічного характеру, на якому знаходилось зображення ОСОБА_12 та яке попередньо було опубліковане у світовій мережі Інтернет у 2013 році потерпілим у справі ОСОБА_11 , за що останній був притягнутий за вироком Дубенського міськрайонного суду до кримінальної відповідальності.
Так, 18 червня 2014 року, приблизно о 13 год. 00 хв., ОСОБА_7 , знаходячись за адресою: м. Дубно вул. Майдан Незалежності Рівненської області, під час розмови із ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , з метою доведення злочинного наміру до завершення, продовжуючи злочинне вимагання грошових коштів, вказав ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на місце зустрічі, з метою передачі грошових коштів, що за адресою м. Дубно по вул. Залізнична Рівненської області. Однак, злочинні дії ОСОБА_7 були припинені працівниками Дубенського МВ УМВС в Рівненській області.
В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , не оспорюючи висновків суду щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини ОСОБА_7 , покликається на невідповідність призначеного покарання останньому через суворість. Вважає, що вирок суду є незаконним та необгрунтованим в частині виправдання ОСОБА_8 , оскільки, на його думку, винуватість ОСОБА_8 доведена доказами по кримінальному провадженні.
Вказує, що суд, дослідивши докази, не надав їм належної оцінки у своєму рішенні, не спростував їх у відповідному об`ємі, наданому стороною обвинувачення. Не провів аналіз таких даних у повному обсязі на предмет належності та допустимості.
Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч.2 ст. 189 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробування з встановленням іспитового строку 1 рік.
Прокурор в апеляційній скарзі вирок суду в частині доведення винуватості у вчиненні злочину ОСОБА_7 не оспорює. Вважає вирок суду незаконним та необгрунтованим в частині виправдання ОСОБА_8 та засудження ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 189 КК України, а не за ч. 2 ст. 189 КК України.
Зазначає, що вирок суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.
Вказує, що твердження суду, що в ході судового розгляду органами досудового розслідування та стороною обвинувачення не було здобуто доказів наявності попередньої змови ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення.
Висновок суду про виправдання обвинуваченого ОСОБА_8 є невмотивованим, необґрунтованим і незаконним, оскільки суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, не дав належної оцінки доказам у кримінальному провадженні.
Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі, строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з встановлення іспитового строку 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1.2 ч.1 ст.76 КК України; ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі, строком на 3 роки. Повторно дослідити докази в порядку ч.3 ст. 404 КПК України.
В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_10 вказує, що вирок суду в частині виправдання ОСОБА_8 є законним, обгрунтованим і вмотивованим. Доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, на думку захисника, є нікчемними, перекрученими та не підтвердженими відповідними доказами, а тому не заслуговують на увагу.
Просить апеляційну скаргу прокурора відхилити, а вирок суду в частині виправдання ОСОБА_8 залишити без змін.
Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
В задоволенні клопотання прокурорів про необхідність повторного дослідження доказів у зв`язку з тим, на думку сторони обвинувачення, що суд першої інстанції невірно дослідив наявні в матеріалах кримінального провадження докази та прийшов до неправильних висновків, враховуючи вимоги ч.3 ст. 404 КПК України, колегією суддів відмовлено за необґрунтованістю та безпідставністю.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурорів, які повністю підтримали апеляційну скаргу та частково апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в частині доводів незаконності вироку суду щодо виправдання ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційні скарги, ОСОБА_8 і захисника ОСОБА_10 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора і апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 в частині доводів незаконності вироку суду щодо виправдання ОСОБА_8 , перевіривши вирок суду в межах апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника не підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вимогами ст.370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Частиною 3 ст. 373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст.284 цього Кодексу.
Пунктом 2 частини 3 вказаної статті передбачено, що у разі визнання особи винуватою зазначається, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою.
Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримано належним чином.
Так, суд, на думку колегії суддів, розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , повно всебічно та об`єктивно встановив фактичні обставини провадження, детально дослідив та дав належну юридичну оцінку кожному доказу, що були надані стороною обвинувачення, з точки зору допустимості, достовірності і належності, а їх сукупність з точки зору достатності і взаємозв`язку, дослідив показання обвинувачених, потерпілих, свідків, письмові докази та обґрунтовано виправдав, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, ОСОБА_8 на підставі п.1 ч.1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, у якому обвинувачується особа. Дійшов правильного висновку, що стороною обвинувачення не надано, а судом не здобуто жодного обґрунтованого доказу причетності ОСОБА_8 до вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України. Поряд з цим, суд першої інстанції, приймаючи до уваги доведеність в ході судового розгляду вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні вимагання, а саме передачі чужого майна з погрозою розголошення відомостей, які потерпілі у справі бажали зберегти у таємниці, за відсутності ознак вчинення злочину у групі осіб, прийшов до вмотивованого висновку про перекваліфікацію дій ОСОБА_7 з ч.2 ст. 189 КК України на ч.1 ст. 189 КК України.
Такі висновки суду детально проаналізовані і належним чином вмотивовані у вироку, з чим погоджується і апеляційна інстанція.
Так, допитаний в судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого злочину та підтвердив обставини вчинення ним злочину, вказавши, що діяв за попередньою змовою з ОСОБА_8 , переслідуючи спільну мету у вимаганні грошових коштів з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , та за обставин, які зазначені у обвинувальному акті.
При апеляційному перегляді оскаржуваного вироку ОСОБА_7 надав аналогічні пояснення з приводу подій, що мали місце в період часу з 16 червня 2014 року по 18 червня 2014 року.
Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції в якості обвинуваченого у справі ОСОБА_8 вину у вчиненому злочині не визнав та пояснив, що свого часу він працював на посаді державного виконавця у Дубенському відділі ДВС. З ОСОБА_7 він познайомився з тих підстав, що у нього знаходилося два виконавчих провадження відносно нього, згідно вироку суду та рішення по аліментах. ОСОБА_7 він неодноразово попереджав про кримінальну відповідальність за несплату аліментів та вживав законних заходів щодо примусового виконання судових рішень про сплату аліментів. У розмові з останнім він дізнався, що той продає березовий сік, тому вирішив придбати декілька літрів соку. З цього приводу, вони домовилися зустрітися в районі залізничного вокзалу. Власним автомобілем він приїхав на вказане місце, однак, на той час ОСОБА_7 там не було. До нього підійшли працівники міліції та, нічого не пояснюючи, скрутили йому руки. На його думку, ОСОБА_7 дізнався про обставини виконання ним вироку суду відносно ОСОБА_11 , а саме знищення речових доказів та про те, що на телефоні ОСОБА_11 знаходилася інформація порнографічного характеру, від працівників міліції. Дії ОСОБА_7 щодо показань про спільну участь у вчиненні вимагання вважає помстою за вчинення посадових дій щодо нього в частині виконання судових рішень. 18 червня 2014 року в районі залізничного вокзалу він опинився також через те, що ОСОБА_7 йому вказав приїхати на те місце. Свою причетність до вчинення вимагання грошових коштів у потерпілих повністю заперечує.
В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_8 надав аналогічні пояснення з приводу встановлених судом обставин. Ствердив, що мобільний телефон, який був вилучений у нього за виконавчим провадженням по кримінальному провадженню стосовно ОСОБА_11 за ч.1 ст.301 КК України був належним чином опечатаний та будь-яких пошкоджень поліетиленового пакету не виявлено, зазначивши що телефон він не включав.
Показання обвинуваченого ОСОБА_7 щодо спільної участі у вчиненні злочину за попередньою домовленістю з ОСОБА_8 судом першої інстанції сприйнято критично, оскільки неодноразова зміна показань обвинуваченого ОСОБА_7 щодо причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого злочину суд вважав непослідовними, взаємосуперечливими, з наведенням відповідних мотивів у вироку, з чим погоджується і апеляційний суд.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що твердження сторони обвинувачення щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, вчиненого у групі осіб базуються виключно на суперечливих показаннях обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілих, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.
Із показань потерпілої ОСОБА_12 в судовому засіданні судом першої інстанції встановлено, що остання не може ствердно вказати, що чула голос ОСОБА_8 під час розмови з ОСОБА_7 17 червня 2014 року, так як його голос не розпізнала і він можливо був схожий на голос ОСОБА_8 . Потерпіла не бачила, чи приїжджав ОСОБА_7 на автомобілі чи ні, у зв`язку з чим, як правильно зазначено у вироку суду, не можливо стверджувати, що ОСОБА_7 приїжджав 16 червня 2014 до ОСОБА_12 разом із ОСОБА_8 і на автомобілі ОСОБА_8 .
Судом звернуто увагу також і на те, що потерпіла ОСОБА_12 зазначила, що звернулась до працівників поліції зранку, приблизно о 09 годині, 18 червня 2014 року, поряд з цим згідно рапорту від 18 червня 2014 року, наявного в матеріалах кримінального провадження, зазначено, що 18 червня 2014 року по телефону надійшло повідомлення ОСОБА_12 , 1993 року народження, жительки с. Підлужжя Дубенського району, непрацюючої, про те, що 18 червня 2014 року, приблизно о 14 год. 00 хв. в м. Дубно невідома особа вимагала в неї грошові кошти (час виїду слідчо-оперативної групи 14:20 год. 18 червня 2014 року).
З показань потерпілого ОСОБА_11 , наданих ним у судовому засіданні суду першої інстанції, судом встановлено, що потерпілий не може точно вказати, що чув голос ОСОБА_8 під час розмови з ОСОБА_7 17 червня 2014 року, так як його голос не розпізнав і він можливо був схожий на голос ОСОБА_8 ОСОБА_8 18 червня 2014 року йому не телефонував, а телефонував ОСОБА_7 . Чому свідок ОСОБА_13 сказала, що йому телефонував ОСОБА_8 пояснити не може. Крім того, судом також встановлено, що даний дзвінок відсутній у списку дзвінків в телефоні як ОСОБА_11 , та ОСОБА_8 , що підтверджується матеріалами кримінального провадження, протоколами огляду телефонних дзвінків. ОСОБА_13 повідомила йому та потерпілій ОСОБА_12 , що бачила як ОСОБА_7 підходив до ОСОБА_8 , тому і вирішили, що до вимагання може бути причетний ОСОБА_8 .
Суд першої інстанції звертає увагу і на те, що слідчим для перевірки свідчень потерпілих та з метою здобуття доказів не було вилучено у потерпілого ОСОБА_11 телефон для проведення експертизи звукозапису для встановлення наявності чи відсутності голосу ОСОБА_8 .
Не залишено без оцінки суду першої інстанції і пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 , який вказав, що 17 червня 2014 року, коли телефонував до потерпілого ОСОБА_11 був сам, що, як зазначає суд у вироку, спростовує покази потерпілих проте, що вони могли чути під час розмови збоку голос схожий на ОСОБА_8 .
Відповідно до показань допитаного у якості свідка ОСОБА_14 , судом першої інстанції встановлено, що будь-якого контакту ОСОБА_7 з ОСОБА_8 під час спостереження за потерпілими особисто він не бачив.
Судом першої інстанції достовірно встановлено, що в провадженні Дубенського міськрайонного суду Рівненської області у 2013 році перебувало кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 301 КК України.
Згідно вироку Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 04 вересня 2013 року було встановлено, що ОСОБА_11 в травні 2013 року, за місцем свого проживання, на сайті знайомств «Meendo» у всесвітній мережі Інтернет, створив дві електронні анкети, на одну із них розмістив 4 фотозображення порнографічного характеру та іншу розмістив одне фотозображення порнографічного характеру.
03 липня 2013 року в ході огляду сайту знайомств «Meendo» у мережі Інтернет, працівниками міліції було виявлено та шляхом копіювання вилучено 5 вищевказаних фотозображень, які згідно висновку мистецтвознавчої експертизи №1-709/13 від 08 липня 2013 року, містять елементи порнографічного характеру.
Судом першої інстанції встановлено і взято до уваги і те, що мобільний телефон марки «Nokia N72», який було вилучено у ОСОБА_11 , але у межах кримінального провадження стосовно нього за ч. 1 ст. 301 КК України, був опечатаний без ознак пошкодження цілісності упакування слідчого, що, як вірно зазначено у вироку, таким чином спростовує ймовірні доводи сторони обвинувачення про можливість використання обвинуваченими речового доказу, як джерела отримання порнографічного зображення.
Судом констатовано, що дані фото були у відкритому доступі та будь хто, маючи доступ до всесвітньої мережі Інтернет, мав змогу розпорядитись вказаними фото на власний розсуд. Звернуто увагу, що однак, даному встановленому в ході досудового розслідування факту, а саме можливого джерела отримання обвинуваченим ОСОБА_7 фотозображення потерпілої орган досудового розслідування та державного обвинувачення оцінки не дав.
Окрім цього, суд правильно визнав такими, що не заслуговують на увагу, доводи сторони обвинувачення про безспірну причетність та винність ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, у зв`язку з встановленим фактом перебування на посаді державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції та безпосереднім виконанням судового рішення щодо конфіскації речового доказу, мотивуючи тим, що досудовим слідством та у судовому засіданні не встановлено обставин службового зловживання чи іншого використання службового становища всупереч інтересам служби з метою отримання особистої вигоди.
Суд першої інстанції з наведенням обґрунтованих мотивів у вироку суду визнав відповідні докази недопустимими.
З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що органами досудового розслідування та стороною обвинувачення не було здобуто доказів наявності попередньої змови ОСОБА_7 із ОСОБА_8 . А саме, не доведено, що ОСОБА_7 , переслідуючи спільну злочинну мету зустрічався із ОСОБА_8 . Не встановлено, коли та при яких обставинах отримував від нього зображення потерпілої, що носило порнографічний характер. Окрім цього, не встановлено джерело отримання порнографічного зображення потерпілої як джерела шантажу з метою вимагання.
За наведеного, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо виправдання ОСОБА_8 за недоведеністю вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України, у якому обвинувачується останній.
Згідно з п.10 ч.1, ст.7, ч.1, 2, 4 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом і встановлено обвинувальним вироком.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Однією з основних засад кримінального провадження є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка декларує, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом (ч.2 ст. 17 КПК України).
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Про це неодноразово наголошувалось у рішеннях ЄСПЛ, в т.ч. у рішенні в справі «Коробов проти України» від 21 липня 2011 року, в якому Європейський суд з прав людини «повторює, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, Series А заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», чого у даному кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8 не вбачається.
Суд прийшов до обгрунтованого висновку, переконавшись, що злочин мав місце та вчинив його обвинувачений ОСОБА_7 , враховуючи встановлені судом обставини, що правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 189 КК України, незважаючи на повне визнання вини у пред`явленому обвинуваченні, не відповідає вимогам кримінально-процесуального закону та є безпідставною. Приймаючи до уваги доведеність в ході судового розгляду вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні вимагання, а саме передачі чужого майна з погрозою розголошення відомостей, які потерпілі у справі бажали зберегти у таємниці, за відсутності ознак вчинення злочину у групі осіб, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 189 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції, з висновками якого погоджується і апеляційний суд, повною мірою дотримався вимог ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки врахував суспільну небезпеку вчиненого злочину, особу винного, пом`якшуючі покарання обставини, такі як повне визнання вини, щире каяття, сприяння у розкритті злочину, запевнення останнього щодо повного усвідомлення негативних наслідків скоєного, обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого судом не встановлено.
На думку колегії суддів, враховуючи принципи індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, визначене місцевим судом обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі у межах санкції частини статті, яка передбачає відповідальність за інкримінований йому злочин, зі звільненням обвинуваченого ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України, враховуючи, що останній раніше не судимий, наявність обставин, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Доводи, відповідно, апеляційних скарг захисника та прокурора щодо надання стороною обвинувачення всіх належних та допустимих доказів, які в своїй сукупності дають підстави для встановлення винуватості обвинувачених за ч.2 ст. 189 КК України, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Доказів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційних скаргах не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.
Вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому правових підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 квітня 2019 року стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст. 189 КК України та виправдання ОСОБА_8 за недоведеністю вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 189 КК України залишити без зміни, а апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3