Номер провадження: 11-сс/813/1287/19
Номер справи місцевого суду: 500/5303/19 1-кс/500/207/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуюча - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:
секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.07.2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0002029, внесеному до ЄРДР 03.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України.

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду м. Одеси від 19.07.2019 року задоволено клопотання слідчого СВ Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Ізмаїльської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0002029, внесеному до ЄРДР 03.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, та накладено арешт на вилучений 10.07.2019 року в ході огляду території ТОВ «Бархан» за адресою: м. Ізмаїл, вул. Краснодонська, 127, напівпричіп зеленого кольору, номер шасі відсутній, має дві колісні осі, на якому встановлено державний номер НОМЕР_1 .
Своє рішення про накладення арешту на майно слідчий суддя мотивував тим, що зазначений напівпричіп є безпосереднім предметом злочину, тому в даному випадку завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, відчуження до часу проведення відповідних експертних досліджень.
Зміст вимог апеляційної скарги.
В своїй апеляційній скарзі та адвокат ОСОБА_7 вказує, що вважає ухвалу незаконною, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою зняти арешт, накладений оскаржуваною ухвалою.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що:
- слідчий суддя під час розгляду клопотання не перевірив та не встановив наявність належних підстав для арешту майна;
- вилучене майно, на яке накладено арешт не є доказом у даному кримінальному провадженні, в клопотанні прокурора не доведено, що це майно підлягає спеціальній конфіскації, а власник майна не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні.
Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ адвоката, який просив задовольнити апеляційну скарги у повному обсязі; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.
Мотиви суду апеляційної інстанції.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд вважає, що на даний момент відсутні підстави для арешту майна, з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
З матеріалів провадження вбачається, що СВ Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002029, внесене до ЄРДР 03.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КПК України, за заявою ОСОБА_10 про заволодіння невстановленими особами належним йому напівпричепом МАЗ, д/н НОМЕР_2 , який знаходився на території ТОВ «Бархан» за адресою: м. Ізмаїл, вул. Краснодонська, 127.
У клопотанні прокурора вказано, що зазначений напівпричіп може бути предметом кримінального правопорушення, тому підлягає арешту шляхом заборони розпорядження цим майном.

Дослідивши клопотання та долучені до нього матеріали, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене у клопотанні майно може мати відношення до даного кримінального провадження, оскільки могло бути набутим у власність третіми особами внаслідок кримінального правопорушення, внаслідок чого вірно наклав арешт на зазначене вище майно.

Згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Апеляційним судом встановлено, що слідчим при складанні клопотання в повній мірі дотримані вищевказані вимоги кримінального процесуального Закону, оскільки воно містить всі необхідні відомості та правове обґрунтування необхідності накладення арешту на майно.

Доводи апеляційної скарги про наявність беззаперечних доказів належності арештованого майна ОСОБА_8 та відсутність підстав для арешту майна апеляційний суд оцінює критично з огляду на долучені до матеріалів справи матеріали.

Так, згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 16.07.2019 року слідчим встановлена наявність обставин, які вказують на зміну конфігурації та кольору напівпричепу (із зеленого на сірий), на який слідчий просить накласти арешт.

Крім того, згідно з долученими до матеріалів провадження копіями свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , ОСОБА_10 є власником напівпричепу «МАЗ 9397», 1989 року випуску, сірого кольору, платформа Е, який згідно з особливими відмітками у свідоцтві є переобладнаним. Згідно з технічними характеристиками даний напівпричіп має дві колісні осі.

З наданої апеляційному суду копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_8 є власником напівпричепу «МАЗ 5245», д/н НОМЕР_1 , 1972 року випуску, зеленого кольору. Згідно з технічними характеристиками даний напівпричіп має одну колісну вісь.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо належності арештованого майна саме ОСОБА_8 потребують додаткової перевірки шляхом проведення судових експертиз в рамках досудового розслідування.

Вищевикладені обставини були вірно враховані слідчим суддею при прийнятті оскаржуваного рішення, їм була надана належна правова оцінка, внаслідок чого слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для накладення арешту шляхом обмеження правомочності власників на розпорядження таким майном.

В апеляційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування відсутності необхідності накладення арешту на майно.

Разом з цим, апеляційним судом встановлено, що при постановленні оскарженого рішення про арешт майна слідчим суддею не в повній мірі дотримані вимоги ч.5 ст.173 КПК України, в якій зазначено, що у разі задоволення клопотання в ухвалі про арешт майна поряд з іншими зазначаються відомості про заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.
В оскарженій ухвалі слідчого судді не міститься вказівки на спосіб обтяження правомочностей власника шляхом заборони чи обмеження розпоряджатися або користуватися майном, що, на переконання апеляційного суду, є істотним порушенням вимог КПК України, яке є безумовною підставою для скасування судового рішення.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, в тому числі, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржене рішення слідчого судді постановлено не у чіткій відповідності до положень кримінального процесуального Закону, тому підлягає скасування, у зв`язку з чим така апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржену ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого про арешт майна із зазначенням способу обтяження правомочностей власника (володільця) майна.

Також апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури, начальника Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області, прокурора Одеської області та начальника ГУНП в Одеській області на неналежне проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002029, внесеному до ЄРДР 03.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, а саме недотримання встановлених ст.28 КПК України вимог щодо розумних строків проведення процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Так, з моменту внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення до моменту розгляду апеляційної скарги, тобто протягом більш ніж одного року, у кримінальному провадженні не проведено жодних слідчих (розшукових) дій, направлених на перевірку заяви ОСОБА_10 , не допитані зазначені в цій заяві особи та не з`ясовані обставини, які мають значення для прийняття законного і обґрунтованого рішення, що свідчить про невиконання органом досудового розслідування встановлених ст.2 КПК України завдань кримінального провадження.
Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.07.2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0002029, внесеному до ЄРДР 03.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого СВ Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Ізмаїльської місцевої прокуратури ОСОБА_6 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0002029, внесеному до ЄРДР 03.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України.
Накласти арешт на вилучений 10.07.2019 року в ході огляду території ТОВ «Бархан» за адресою: м. Ізмаїл, вул. Краснодонська, 127, напівпричіп зеленого кольору, номер шасі відсутній, має дві колісні осі, на якому встановлено державний номер НОМЕР_1 , шляхом заборони користування та розпорядження вказаним напівпричепом.
Звернути увагу керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури, начальника Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області, прокурора Одеської області та начальника ГУНП в Одеській області на необхідність вжиття заходів щодо виконання положень ст.28 КПК України.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4