УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2019 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі клопотання слідчого СВ Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором Одеської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001875 від 11.09.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, 15 серпня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 видане ОСОБА_6 Свідоцтво про право власності серія та номер 1779 на 1/2 частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , а вже 20 серпня 2019 року цим же нотаріусом прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 48307622, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.08.2019 року № 178137832.

Право володіння і користування частиною домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 та боржником ОСОБА_8 здійснювалось без виділення окремих часток у натурі для кожного із них. Рішенням Київського районного суду м. Одеси у цивільній справі № 2-6544/11 від 03.08.2015 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.10.2016 року (номер запису про право власності 17027667) за ОСОБА_7 було визнано право спільної часткової власності на частину домоволодіння, що складається з літери «Л» за адресою: АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_8 - на праві спільної часткової власності 1/2 частина домоволодіння, що складається з літери «К» за адресою: АДРЕСА_1 (тобто, фактично, літерами «К» і «Л» частину домоволодіння було позначено дві частини, що разом становили саме 1/2).

Однак, в постанові про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та Акті про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу зазначено, що ОСОБА_8 передано у власність наступне майно: частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на суму 2605627,50 грн., що належить боржнику ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 17.02.2011 року, видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради без зазначення літери «К», тобто в тому числі і на 1/2 частину домоволодіння, що належить ОСОБА_7 на підставі Рішення Київського районного суду м. Одеси у цивільній справі № 2-6544/11 від 03,08.2015 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових правна нерухоме майно 18 жовтня 2016 року (номер запису про право власності 17027667). Прийняттям вказаної Постанови та Акту, сам старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_9 порушила право власності на 1/2 частину домоволодіння, що складається з літери «Л».

Не дивлячись на те, що 21.04.2017 року на частину домоволодіння, що ОСОБА_7 на праві спільної часткової власності та розташована за адресою: АДРЕСА_1 було накладено арешт (що виключає можливість його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження), 15 серпня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального органу ОСОБА_5 одному із стягувачів за боргами ОСОБА_8 ОСОБА_6 було видане свідоцтво про право власності (серія та номер НОМЕР_2 ) на частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , що включала в себе також і частку ОСОБА_7 за літерою «Л». Після цього, 20 серпня 2019 року ОСОБА_5 було прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48307622 (підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20 серпня 2019 року №178137832 та від 4 вересня 2019 року №179718719). Таким чином, діями нотаріуса ОСОБА_5 було порушено встановлений законом порядок реєстрації права власності частки об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вона не могла бути відчуженою ОСОБА_6 через те, що на частку, що належить на праві приватної спільної часткової власності (та яка у сумі із часткою ОСОБА_8 становить частину доволодіння), 21.04.2017 року, був накладений арешт на підставі ухвали суду від 23.03.2017.

Враховуючи вищевикладене, є достатньо підстав вважати, що за допомогою завідомо неправдивих офіційних документів, а саме Акту про передачу майна стягувану, був скоєний злочин, а саме, незаконне заволодіння майном, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторона обвинувачення звертається з клопотанням про накладення арешту на майно, обґрунтовуючи клопотання тим, що майно за адресою: АДРЕСА_1 , є речовим доказом, та орган досудового розслідування не має іншої законної можливості забезпечити його схоронність, та найближчим часом може бути реалізоване іншими особами, що потягне за собою тривалий ланцюг оскаржуваних правочинів.

Вказане клопотання, у зв`язку із загрозою переоформлення об`єкта нерухомості на інших осіб, сторона обвинувачення просить розглядати без виклику особи, у володінні якої знаходиться майно.

Слідчий та прокурор в судове засідання не з`явились, разом з цим від слідчого надійшла заява про розгляд клопотання без його участі.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання сторони обвинувачення підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Так, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

У відповідності до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Згідно ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Дослідивши клопотання та долучені до нього матеріали, слідчий суддя вважає встановленим в судовому засіданні те, що відносно об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ., існує сукупність достатніх підстав вважати, що він є об`єктом кримінально протиправних дій, а також може містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідає критеріям ст. 98 КПК України.

Крім того, на теперішній час існує реальна загроза щодо вчинення протиправних дій відносно зазначеного об`єкта нерухомого майна, тому існує необхідність у його збереженні.

На підставі викладеного, враховуючи обґрунтованість клопотання сторони обвинувачення, наявність достатніх підстав вважати, що зазначений у клопотанні об`єкт нерухомого майна, з необхідністю арешту якого звертається сторона обвинувачення, може бути об`єктом кримінально протиправних дій, в цілях забезпечення його збереження, виключення можливості відчуження, передачі майна, та забезпечення повноти, всебічності та неупередженості досудового розслідування, слідчий суддя приходить до що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права та інтереси власника майна, про який йдеться в клопотанні, та якого така особа зазнає внаслідок застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, тому клопотання сторони обвинувачення підлягає задоволенню.

Вказане клопотання, в цілях забезпечення арешту майна, так як існує загроза його переоформлення, відчуження, або інших незаконних реєстраційних дій, та досягнення дієвості кримінального провадження, слід розглянути без виклику власника майна.

Також, враховуючи вищевказані ризики, слідчий суддя вважає за необхідне накласти заборону розпорядження нерухомим майна.

Керуючись ст. ст. 98, 131, 170-173 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого СВ Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , яке погоджено прокурором Одеської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001875 від 11.09.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України задовольнити.

Накласти арешт на майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною розпорядження майном.

Виконання ухвали покласти на слідчого СВ Таїровського ВП Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 ..

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1