Провадження № 1-в/127/670/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Вінниці клопотання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про дострокове звільнення від покарання або приведення покарання у відповідність до норм закону, який діяв під час постановлення вироку,

ВСТАНОВИВ:

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про дострокове звільнення від покарання або приведення покарання у відповідність до норм закону, який діяв під час постановлення вироку, мотивуючи свої вимоги тим, що він засуджений до довічного позбавлення волі, однак нормами українського законодавства не передбачено механізму перегляду призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі та дострокового звільнення осіб, які відбувають такий вид покарання як довічне позбавлення волі, тому звертаючись до міжнародної судової практики та Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», вважає це порушенням положень cт. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, норм cт. 28 Конституції України. Також зазначив, що вирок Київського міського суду від 11.08.1997 року, яким його засуджено до довічного позбавлення волі, повинен бути приведений у відповідність до чинного законодавства.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 своє клопотання підтримав в повному обсязі, посилаючись на доводи викладені в письмовому клопотанні.
Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 клопотання свого підзахисного підтримав, просив його задовільнити.
Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 з мотивів відсутності правових підстав для задоволення вказаного клопотання. Додатково зазначив, що жодними законодавчими актами не врегульоване питання про умовно-дострокове звільнення засуджених до довічного позбавлення волі. КК України лише передбачає умовно-дострокове звільнення засуджених на певний строк. Прокурор просив відмовити в задоволенні клопотання.
Заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_4 , враховуючи думку захисника ОСОБА_5 , думку прокурора ОСОБА_3 , дослідивши матеріали особової справи, дослідивши надані захисником ОСОБА_5 документи, які характеризують засудженого, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати такі питання, зокрема, про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 74 КК України.
Згідно ч. 3 ст. 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі, якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною 1 статті 72 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 засуджено вироком Київського міського суду від 11.08.1997 року за ч. 1 ст. 223, ч. 1 ст. 222, ст. 94, п.п. «з», «ж» ч. 2, 93 ст. 17, п.п. «з», «ж» ст. 90, ст. 42 КК України до покарання у виді смертної кари розстрілу. Ухвалою Верховного Суду України від 29.01.1998 року даний вирок залишено без змін. Згідно розпорядження від 12.02.1998 року, вищезазначений вирок набув законної сили 29 січня 1998 року.
Згідно постанови Київського міського суду від 21.08.2000 року вирок відносно ОСОБА_4 приведено у відповідність з діючим кримінальним законом. Постановлено ОСОБА_4 вважати засудженим за ст. 93 п.п. «ж», «з» КК України до довічного позбавлення волі і на підставі ст. 42 КК України за сукупністю зі злочинами, передбаченими ст. ст. 17 ч. 2, 93 п.п. «ж», «з», 94, 222 ч. 1, 223 КК України з застосуванням ст. 43 КК України до довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму.

Постановою Староміського районного суду міста Вінниці від 24.12.2008 року вирок Київського міського суду від 11.08.1997 року стосовно ОСОБА_4 приведено у відповідність до Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 15.04.2008 р. Зменшено ОСОБА_4 міру покарання за ст. ст. 17 ч. 2 -93 п.п. «ж, з» КК України до 10 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 30.09.2016 ОСОБА_4 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 19.08.1996 року по 29.01.1998 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Вінницькій установі виконання покарань № 1.
У відповідності до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.
Положеннями Кримінального Кодексу України (в редакції 1960 року) встановлено безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.
За таких обставин Конституційний Суд України зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кримінального Кодексу (в редакції 1960 року), які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Також у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах Алакрам Хумматов проти Азербайджану від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, Ткачов проти України від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).
Приведений у відповідність з діючим кримінальним законом вирок відносно ОСОБА_4 постановою Київського міського суду від 21.08.2000 року з заміною смертної кари на довічне позбавлення волі у тюрмі суворого режиму, відповідає положенням та нормам КК України, які діяли на момент вчинення ним злочинів та вже пом`якшило кримінальну відповідальність та правове становище особи, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб на підставі ч.1 ст. 81 КК України може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Статтею 51 КК України передбачені види покарань до осіб визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

При розгляді клопотання засудженого суд виходить з вимог ч. 1 ст. 81 КК України, якою передбачена лише можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк. Така заміна до призначеного судом покарання у вигляді довічного позбавлення волі не передбачена.
За таких обставин суд вважає, що підстав для задоволення клопотання ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від покарання немає.
Посилання засудженого ОСОБА_4 на порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України №2» де зазначається, що відсутність реальної перспективи на звільнення розцінено Судом як катування, суд вважає необґрунтованим.

Оскільки, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Детальний механізм помилування визначений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015.

Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.

Такою можливістю вправі скористатися засуджений ОСОБА_4 .

Що стосується вимог заяви про приведення покарання у відповідність до норм закону, який діяв під час постановлення вироку, то дані вимоги також не підлягають задоволенню, так як в суді не встановлено порушення вимог ст. 28 Конституції України та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 87 КК України, ст. ст. 152 КВК України, ст. ст. 370, 371, 372, 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про дострокове звільнення від покарання або приведення покарання у відповідність до норм закону, який діяв під час постановлення вироку - залишити без задоволення.
На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим, який утримується під вартою, з моменту отримання копії ухвали.

Суддя: