КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №11-кп/824/762/2019 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 122 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2

Ухвала
Іменем України

19 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарів судового

засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0007206 за апеляційними скаргами заступника прокурора м. Києва ОСОБА_7 , обвинуваченої ОСОБА_8 та апеляційною скаргою зі змінами захисника адвоката ОСОБА_9 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 рокущодо обвинуваченої

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Горлівка Донецької обл., громадянки України, не заміжньої, офіційно не працюючої, перебуваючої на обліку як особа, тимчасово переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, тимчасово проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

В с т а н о в и л а :

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 вказано рахувати з моменту затримання, а саме з 08.11.2016 року.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Згідно ч. 5 ст. 72 КК України (із змінами, внесеними згідно із Законами №270-VI від 15.04.2008, №838-VIII від 26.11.2015) зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_8 час її попереднього ув`язнення з 08.11.2016 року по день набрання вироком законної сили, якщо запобіжний захід не буде змінено, де одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.
Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку, ОСОБА_8 з ранку 08.11.2016 року перебувала за місцем проживання ОСОБА_11 , в АДРЕСА_2 , з яким тимчасово співмешкала, де сумісно вживали алкогольні напої.
Знаходячись 08.11.2016 року, приблизно о 12-00 год., в приміщенні кухні квартири АДРЕСА_3 , між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , які перебували в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті виниклої особистої неприязні, виникла сварка під час якої останні ображали один одного та почали застосовувати фізичну силу один до одного.
Під час цього конфлікту у ОСОБА_8 виник умисел на спричинення потерпілому ОСОБА_12 тілесного ушкодження.
Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в приміщенні кухні квартири АДРЕСА_4 , приблизно о 12-30 год., ОСОБА_8 взяла в праву руку ніж та умисно завдала ножем потерпілому ОСОБА_12 один удар в область грудей зліва, два удари в область лівого плеча. ОСОБА_11 почав чинити опір та, щоб забрати у ОСОБА_8 ніж, схопив його за лезо та в результаті чого отримав поранення кисті.
В результаті умисних дій ОСОБА_8 остання умисно спричинила потерпілому тілесні ушкодження у вигляді:
а) проникаюче колото-різане торакоабдомінальне поранення зліва, з пораненням міжреберних судин, наскрізним пораненням нижньої долі лівої легені, діафрагми, передньої стінки шлунку, ускладнений пневмогемотороксом, гемоперітонеумом;
б) різані рани - лівого плеча (2), різані рани правої кисті - в ділянці 1-го між пальцевого проміжку і тильній поверхні дистальної фаланги 2-го пальця.
Відповідно висновку експерта №2053/Е від 22.12.2016 року характер та морфологічні властивості виявлених ушкоджень свідчать про те, що вони утворилися від дії травмуючого (-их) предмету (-ів), якому (яким) притаманні колюче-ріжучі властивості, могли бути спричинені 08.11.2016 року.
За ступенем тяжкості відносяться:
- проникаюче колото-різане торакоабдомінальне поранення зліва, до тяжких тілесних ушкоджень (за критерієм небезпеки для життя);
- різані рани - лівого плеча, різані рани правої кисті, як у сукупності та кожен окремо до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 просить вирок змінити в частині призначеного покарання та пом`якшити їй покарання, застосувавши до неї положення ст. 69, 75 КК України.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_8 зазначає, що 08.11.2016 року вона зі своїм цивільним чоловіком ОСОБА_11 розпивали спиртні напої. Під дією алкоголю між ними виник конфлікт, оскільки потерпілий почав її ображати, бити та погрожувати. ОСОБА_8 зазначає, що вона була налякана та схвильована такою поведінкою ОСОБА_11 , і умислу нанесення тілесних ушкоджень потерпілому у неї не було. Обвинувачена зазначає, що після того, як потерпілий порізав ножем її руку, вона взяла в руки ніж і вдарила ним в бік ОСОБА_11 . ОСОБА_8 вказує на те, що вона одразу викликала швидку допомогу та почала зупиняти кров. Коли приїхали медики, потерпілий просив їх, що вона поїхала з ним до лікарні, проте її одразу заарештували працівники поліції, яки проїхали разом з швидкою допомогою.
ОСОБА_8 зазначає, що її брат повністю оплатив лікування потерпілого, який знаходився в лікарні з 08.11.25016 по 11.11.2016 року.
Обвинувачена вказує на те, що потерпілий в суді першої інстанції просив її суворо не карати та застосувати ст. 75 КК України, крім того подав заяву, що будь-яких претензій до неї не має, проте суд першої інстанції, при призначенні покарання не прийняв цього до уваги.
22 травня 2019 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшли змінена апеляційна скарга обвинуваченої, в якій вона зазначає, що суд вірно дійшов висновку про призначення їй покарання у виді 5 років позбавлення волі та зарахував їй строк попереднього ув`язнення в даному кримінальному провадженні з 08.11.2016 р. по день набрання вироком законної сили. І оскільки станом на момент подання зміненої апеляційної скарги, вона фактично відбула покарання ( адже 08.05.2019 року спливло 2 р. 6 місяців попереднього ув`язнення, що в перерахунку становить 5 років позбавлення волі), то обвинувачена просила звільнити її з - під варти в залі суду в зв`язку з фактичним відбуттям покарання.

До початку апеляційної розгляду, обвинувачена ОСОБА_8 відмовилася від поданої нею апеляційної скарги, та просила її не розглядали, разом з тим, підтримала апеляційну скаргу захисника зі змінами.

В апеляційній скарзі зі змінами захисник обвинуваченої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просить вирок Подільського районного суду м. Києва від 06.07.2017 року змінити в частиніпризначення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаною винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати в строк відбуття покарання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк попереднього ув`язнення з 08 листопада 2016 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Звільнити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в залі судового засідання.
В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини вчиненого ОСОБА_8 злочину. Висновки суду про винність засудженої ґрунтуються на досліджених судом доказах, які детально викладені у вироку.
Адвокат ОСОБА_9 вказує на те, що до 24 грудня 2015 року ч. 5 ст. 72 Кримінального кодексу передбачала, що в разі засудження особи до позбавлення волі на строк його попереднього ув`язнення зараховувався в строк відбування покарання день за день. Після прийняття Закону № 838-УІІІ один день попереднього ув`язнення прирівняли до двох днів позбавлення волі. 3 21 червня 2017 року стаття 72 повернута до первісної редакції статті: «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування ».
Крім цього захисник зазначає, що рішенням Великої палати ВС у справі № 663/537/17 від 29 серпня 2018 року встановлено: один день в СІЗО прирівнюється до двох днів відбування покарання у виправних установах ГДПВІН України (колонії), якщо особа вчинила злочин: в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 роки; до 24 грудня 2015 року (у цьому випадку закон має зворотну силу, оскільки поліпшує становище засудженого); до 20 червня (включно) і особа утримували під вартою після 21 червня 2017 року, тобто після вступу в силу Закону №2046-VIII (в цьому випадку якщо норма має ультраактивну дію в часі, тобто продовжує свою дію і після втрати законної сили). Застосування в таких випадках Закону №2046-VIII є неправильним, оскільки його зворотну дію погіршує становище особи, а це, відповідно до ч. 2 ст. 5 КК, не допускається. Разом з тим термін досудового утримання під вартою зараховувався в строк відбування покарання день за день в разі, якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно).
Апелянт вважає, що за таких обставин необхідно застосувати до ОСОБА_8 ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону № 838-VIII від 26.11.2015 року, згідно з якою зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, в межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі на термін з 08 листопада 2016 року по день набрання вороком законної сили. Тому, строк відбування покарання, обчислений відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, закінчується 08 травня 2019 року.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні вчинення кримінального правопорушення та доведеності вини ОСОБА_8 просить вирок Подільського районного суду м. Києва від 06.07.2017 стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі. У решті вирок суду залишити без змін.
За доводами прокурора, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 мінімальне покарання, передбачене санкцією відповідної норми кримінального закону, фактично не врахувавши наявність обставини, що обтяжує її покарання.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що відповідно до статей 3 і 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», у справах про злочини даного виду суди зобов`язані як установлювати вину підсудних та призначати їм необхідне й достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів покарання, так і вживати всіх необхідних заходів до повного відшкодування заподіяної потерпілим матеріальної та моральної шкоди. При призначенні покарання відповідно до статей 65-69 Кримінального кодексу України суди мають ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин, що його характеризують (форма вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, тяжкість наслідків тощо), особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
На думку прокурора, поза межами уваги суду, без належної оцінки залишились дані про підвищену суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченою діяння, оскільки відповідно до мотивувальної частини вироку, обвинувачена вчинила інкримінований злочин, що відноситься до тяжких, у стані алкогольного сп`яніння. Дану обставину суд формально визнав такою, що обтяжує покарання обвинуваченої, однак, в подальшому, ігноруючи приписи ст. 65, 67 КК України, жодним чином не врахував її під час визначення розміру кримінального покарання.
Крім цього прокурор зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 - щире каяття, оскільки щире каяття означає добровільну критичну оцінку особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність. В даному випадку, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, що підтверджували б наявність такої обставини, як щире каяття, а визнання вини обвинуваченою, свідчить про те, що остання під тиском беззаперечних доказів намагається уникнути справедливого покарання за вчинене.
Апелянт вказує на те, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Стаття 65 КК України вимагає, щоб особі, яка вчинила злочин, було призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів з обов`язковим урахування обставин, що його обтяжують, відтак, на думку прокурора, обвинуваченій незаконно призначено покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, тобто без урахування вимог ст. 65, 67 КК України, які підлягали обов`язковому застосуванню.

Потерпілий ОСОБА_11 , будучи належним чином повідомленим про день та час апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, та клопотань про відкладення розгляду не подавав. Враховуючи наведене та вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченої, які просили прийняти відмову обвинуваченої від поданої нею апеляційної скарги та підтримали апеляційну скаргу захисника зі змінами та просили її задовольнити, а також заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; думку прокурора, яка не заперечувала проти прийняття відмови обвинуваченої від поданої нею апеляційної скарги, підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила її задовольнити, та не заперечувала частково проти задоволення апеляційної скарги захисника, зокрема щодо застосування до обвинуваченої вимог ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 25.11.2015 року, проте, заперечувала проти звільнення обвинуваченої з під варти, зважаючи на вимоги апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів доходить висновку, що заява обвинуваченої про відмову від апеляційної скарги підлягає до задоволення, апеляційна скарга захисника підлягає до задоволення частково, а в задоволенні апеляційної скарги прокурора слід відмовити, , враховуючи таке.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 403 КПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду.
Відповідно до ч. 2 ст. 403 КПК України, якщо рішення суду першої інстанції не було оскаржено іншими особами або якщо немає заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинувачена ОСОБА_13 відмовилася від своєї апеляційної скарги, учасники апеляційного розгляду не заперечували проти прийняття відмови обвинуваченої від апеляційної скарги, у зв`язку з чим, колегія суддів, вважає можливим прийняти відмову потерпілої від своєї апеляційної скарги, проте, враховуючи, що у вказаному кримінальному провадженні подана ще й апеляційна скарга захисником та прокурором, то апеляційне провадження не закривати, а продовжити розгляд вказаних апеляційних скарг захисника та прокурора.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент його заподіяння, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам провадження, які ніким із учасників судового провадження не оспорювалися, та за згодою сторін не досліджувалися, а тому, зважаючи на вимоги ст. 394 КПК України, вирок суду в цій частині ніким не оспорювався і не перевіряється колегією суддів.
З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України.
Будь яких істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку в цій частині колегія суддів не вбачає.
Що стосується доводів прокурора про м`якість призначеного покарання та неврахування судом при призначенні покарання обвинуваченому всіх даних, які характеризують обвинуваченого та обтяжують покарання, колегія суддів приходить до такого висновку.
Відповідно до ст. 65 КК Українита п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження при виборі заходу примусу і порядку його відбування ОСОБА_8 разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, суд врахував дані про особу обвинуваченої та всі інші обставини, які відповідно до положень закону України про кримінальну відповідальність, в тому числі статтей 66-67 КК України, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Зокрема, суд при призначенні ОСОБА_8 покарання врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжкого злочину, фактичні обставини справи та характер злочинного діяння, відношення обвинуваченої до скоєного, яка вину визнала у повному обсязі. Враховані судом і дані про особу обвинуваченої ОСОБА_8 , яка негативних характеристик не має, неофіційно працює, на спеціальних обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, проте, перебуває на обліку як особа, тимчасово переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, раніше не судима в силу ст. 89 КК України. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої, суд визнав її щире каяття, а обставиною, що обтяжує її покарання, судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

З наведеного вбачається, що судом при призначенні ОСОБА_8 покарання була врахована й обставина, що обтяжує покарання, на якій наголошує прокурор в апеляційній скарзі.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що в судових дебатах прокурор, який приймав участь під час судового розгляду, просив призначити обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, потерпілий ОСОБА_11 подав суду заяву, в якій зазначив, що будь - яких претензій до обвинуваченої не має, і що пробачив її, та просив не призначати їй покарання у виді реального позбавлення волі.

З урахуванням всього вищевикладеного, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів як обвинуваченою, так і іншими особами буде призначення буде покарання у виді реального позбавлення волі, проте в мінімальних межах, встановлених санкцією частини 1 ст. 121 КК України.
Саме таке покарання, на думку колегії суддів буде співмірним характеру вчинених обвинуваченою дій, їх небезпечності та даним про особу винної.
Твердження прокурора про безпідставне визнання судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 щире каяття є необґрунтованими, адже як вбачається з журналу судового засідання за 25 травня 2017 року, обвинувачена ОСОБА_8 після оголошення обвинувального акта та роз`яснення судом суті обвинувачення, заявила, що обвинувачення є зрозумілим, вину вона визнає повністю. Після цього в своїх поясненнях, обвинувачена пояснила, що за вчинене нею їй соромно, вона про це шкодує та щиро кається, як заявляла про це ще з моменту затримання, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи. Більш того, ця обставина була вказана слідчим ще при складанні обвинувального акта.
Відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 відраховано з 08 листопада 2016 року, та залишено без змін запобіжний захід, застосований до ОСОБА_8 - тримання під вартою до вступу вироку в законну силу.
З приводу доводів апеляційної скарги захисника зі змінами, про зарахування обвинуваченій ОСОБА_8 строку попереднього ув`язнення в даному кримінальному провадженні, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, то колегія зазначає, що в цій частині апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки зі змісту вироку Подільського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року вбачається, що судом першої інстанції, зважаючи на те, що злочин ОСОБА_8 вчинено 08.11.2016 року, за який вона затримана в цей же день, тобто під час дії ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 в даному кримінальному провадженні з 08.11.2016 року по день набрання вироком суду законної сили, за умови не зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зараховано з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Тому, повторно вирішувати це питання є недоречним.
Запобіжний захід ОСОБА_8 - тримання під вартою цим же вироком залишено без змін по день набрання вироком суду законної сили. Будь - яких даних про те, що змінювався з моменту постановлення вироку до дня розгляду провадження апеляційним судом запобіжний захід, матеріали провадження не містять.
А тому, враховуючи загальний строк попереднього ув`язнення обвинуваченої ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні з 08 листопада 2016 року по 19 червня 2019 року, який складає 2 роки 7 місяців 11 днів, що в перерахунку на позбавлення волі становить 5 років 2 місяці 22 дні, обвинувачена ОСОБА_8 станом на 19 червня 2019 року вже відбула призначене за вироком Подільського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року покарання, а тому апеляційна скарга захисника в цій частині підлягає до задоволення, а обвинувачена ОСОБА_8 підлягає звільненню з - під варти в залі суду.
Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Прийняти відмову обвинуваченої ОСОБА_8 від поданої нею апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 зі змінами задовольнити частково.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 06 липня 2017 року щодоОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України залишити без змін.

Звільнити ОСОБА_8 з - під варти в залі суду у зв`язку з фактичним відбуттям покарання за вироком суду.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4