Справа № 487/740/13- к
Провадження № 1-кп/487/121/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2019 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, українця, громадянина України, не одруженого, з середньо-технічною освітою, не працюючого, реєстрація місця проживання відсутня, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України:

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 122 і ч.2 ст. 186 КК України

за участю сторін кримінального провадження :
зі сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_5
зі сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_4

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення визнане судом доведеним:
01.10.2012 року приблизно о 22:45 годин ОСОБА_4 знаходився неподалік перехрестя пров. 1-го Ковальського та 2-го Ковальского в м. Миколаєві разом зі своїм знайомим ОСОБА_6 . Під час спілкування у них виникла сварка, в ході якої ОСОБА_4 умисно наніс потерпілому декілька ударів рукою в обличчя, чим наніс тілесні ушкодження у вигляді двостороннього перелому нижньої щелепи, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості за ознаками тривалого розладу здоров`я понад 21 день.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковані за ч.1 ст. 122 КК України, тобто умисне спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Формулювання обвинувачення визнане судом не доведеним:
Крім того, органом досудового розслідування встановлено, що 01.10.2012 року приблизно о 23:00 годин ОСОБА_4 знаходився неподалік перехрестя пров. 1-го Ковальського та 2-го Ковальского в м. Миколаєві та вчинив кримінальне праопорушення при наступних обставинах.

Знаходячись у вказаний час в зазначеному місці ОСОБА_4 побачив у ОСОБА_6 мобільний телефон, після чого у нього виник злочинний умисел на заволодіння мобільним телефоном. Після цього ОСОБА_4 , погрожуючи ОСОБА_6 негайним застосуванням до останнього фізичного насилля у вигляді нанесення побоїв, відкрито заволодів мобільним телефоном марки «LG Т300», чим завдав ОСОБА_6 матераільний збиток на загальну суму 500 грн.

Після чого ОСОБА_4 , утримуючи викрадене майно при собі з місця вчиненян кримінального праопорушення втік, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України - тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів визнав частково, визнав в повному обсязі вину за ч.1 ст. 122 КК України щодо спричинення потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості та не визнав за ч. 2 ст. 186 КК України, зазначивши, що дійсно заволодів мобільним телефоном потерпілого до спричинення тілесних ушкоджень, без застосування насильства, лише для того, щоб він не зателефонував у поліцію, оскільки між ними була сварка та він не виключав можливості, що між ними можливо буде бійка, в подальшому телефон викинув.

Провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, проаналізувавши докази, зібрані на досудовому розслідуванні, за своїм внутрішнім переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного:

Докази на підтвердження встановлених судом обставин:

Так, в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 суду показав, що 01.10.2012 року приблизно о 23 годин він зателефонував ОСОБА_6 запропонував зустрітися, на що останінй погодився та вони зустрілись на перехресті пров. 1-го Ковальського та 2-го Ковальского. Після чого між ними виникла сварка, він розповів ОСОБА_6 навіщо він його викликав, оскільки потерпілий намагався зґвалтувати його мати. В цей час ОСОБА_6 дістав з кишені мобільний телефон, він спитав кому він зібрався телефонувати та оскільки не виключав можливості, що між ними можливо буде бійка, не хотів, щоб потерпілий зателефонував в поліцію, тому з рук потерпілого, без застосування насильства, забрав його мобільний телефон, який поклав собі у кишеню брюк. Після чого вони поспілкувались деякий час, стояли вони напроти один одного, та він вдарив потерпілого один раз левою рукою у подборіддя у правий бік, ближче до середини, можливо до цього він долонню ударив потерпілого по щоці. Потім спитав потерпілого чи зрозумів він, за що він його вдарив, останній промовчав та він пішов додому. Через декілька метрів від місця, де вони були з потерпілим, він викинув під дерево мобліьний теоефон. Приблизно через два-три місяця до нього приїхала поліція з приводу заяви ОСОБА_6 .

У вчиненому ОСОБА_4 щиро покаявся, цивільні позови визнав.

Згідно висновку експерта №86 від 15.01.2013 року у ОСОБА_6 маються тілесеі ушкодження у вигляді двостороннього перелому нижньої щелепи, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості за ознаками тривалого розладу здоров`я понад 21 день.

Таким чином, суд вважає вину ОСОБА_4 за ч.1 ст. 122 КК України доведеною, а кваліфікацію його дій вірною.

Що стосується інкримінованого ОСОБА_4 обвинувачення за ч.2 ст. 186 КК України щодо відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого:

Підстави для виправдання обвинуваченого:
Відповідно до ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі якщо не доведено, що в діях обвинуваченого є склад кримінального праовпорушеня.

Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Мотиви з яких суд відкидає докази обвинувачення:
Відповідно до вимог статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до положень частини 2 статті 62 Конституції України та частини 2 статті 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

За змістом частини 3 статті 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Відповідно до статті 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статті 91 цього Кодексу, у відповідності до положень частини 1 статті 92 КПК України, покладається на слідчого та прокурора.

У відповідності до ч.1 ст.94 КПК України, зокрема, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Суд, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, давши їм оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_4 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

Так, ст.186 КК України передбачає відповідальність за грабіж, тобто відкрите викрадення чужого майна.

З об`єктивної сторони вчинення грабежу можливе у формі:1) відкритого викрадення чужого майна без застосування насильства або погрози його застосування (ненасильницький грабіж); 2) відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства або погрози його застосування (насильницький грабіж).

Насильницький грабіж утворює кваліфікований склад злочину (ч. 2 ст. 186) і може бути двох видів: 1) грабіж, поєднаний з насильством, яке не е небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого; 2) грабіж, поєднаний з погрозою застосування такого насильства.

Погроза застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, є психічним насильством, яке полягає у залякуванні потерпілого негайним застосуванням до нього такого фізичного насильства. Висловлюючи погрозу, грабіжник може конкретизувати зміст фізичного насильства (нанесення ударів, побоїв, обмеження чи позбавлення волі тощо), а може і не робити цього. Оскільки характер погрози має суттєве значення для кваліфікації дій винного, з`ясування його у таких випадках є обов`язковим. Встановлюючи зміст погрози, слід враховувати всю сукупність об`єктивних і суб`єктивних обставин справи (час, місце, обстановку вчинення посягання, кількість осіб, які посягають, і потерпілих, предмет, яким погрожував винний, суб`єктивне сприйняття погрози потерпілим тощо). Якщо зміст неконкретизованої погрози встановлено не було і при цьому не доведено, що винний погрожував застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене слід розглядати як грабіж.

Суб`єктивна сторона грабіжу характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом (спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета - збагатитися самому, або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний).

Корисливий мотив, як обов`язкова ознака, при вчинені злочинів проти власності полягає в прагненні винного протиправно обернути чуже майно на свою користь.

Таким чином, із суб`єктивної сторони відкрите викрадення чужого майна полягає в наявності лише прямого умислу, де винна особа усвідомлює, що протиправно безоплатному вилучає чуже майна і обертає його на свою користь, чим завдає шкоди власникові.

Обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що корисливої мети як і корисливого мотиву, на відкрите викрадення майна у нього не було, заволодів майном потерпілого не з метою збагачення, а лише щоб не дати останньому можливості зателефонувати до правоохоронних органів, оскільки між ними була сварка та він не виключав можливості, що між ними можливо буде бійка, телефон забрав із рук потерпілого, погроз застосування насильства не висловлював та в подальшому телефон викинув, а тілесні ушкодження наніс потерпілому не з метою викрадення чужого майна.

Вказані обставини не спростовують будь-якими допустимими і належними доказами.

Так, на підтвердження вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінуємого йому злочину за ч.2 ст. 186 КК України стороною обвинувачення надано:

витяг з кримінального провадження №0000405 щодо внесення відомостей до ЄРДР 28.11.2012 року за заявою ОСОБА_6 за правою кваліфікацією ч.2 ст. 186 КК України, згідно якого 01.10.2012 року приблизно о 23:00 години, невстановлена особа, знаходячись неподалік перехрестя пров. 1-го Ковальського та 2-го Ковальского з погрозою застосування фізичного насильства до потерпілого ОСОБА_6 відкрито заволодів його майном, чим завдала матераільну шкоду в сумі 500 грн. та

висновок експерта №86 від 15.01.2013 року відносно того, що у ОСОБА_6 маються тілесні ушкодження у вигляді двостороннього перелому нижньої щелепи, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості за ознаками тривалого розладу здоров`я понад 21 день.

Проте, наданні стороною обвинувачення докази, в підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні ним злочину за ч.2 ст. 186 КК України, жодним чином не підтверджують винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Інших доказів матеріали кримінального провадження не містять та їх не було здобуто під час судового розгляду кримінального провадження.

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні жодного разу не з`явився за викликом суду та стороною обвинувачення не була забезпечена його явка в судове засідання. Отже, в діянні ОСОБА_4 відсутні ознаки суб`єктивної сторони складу злочину проти власності за ч.2 ст. 186 КК України прямий умисел, корисливий мотив і мета, а відсутність хоча б одного елементу, тягне за собою відсутність складу злочину.

Суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що в діях ОСОБА_4 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, а тому його необхідно виправдати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненного злочину за ч.1 ст. 122 КК УКраїни, який відповідно до ст. 12 КК України, віднесно до категорії злочинів середньої тяжкості.

Обставин, що пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, не виявлено.

При обранні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд також враховує особу обвинуваченого то, що він раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, за місцем проживання сусідями характеризується посередньо, на обліку МОПЛ і ОНД не перебуває.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів є покарання у вигляді позбавлення волі.

Між тим, з урахуванням ступені тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_4 злочину, конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого, даних про його особу, суд вважає можливим призначити покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробування, відповідно до ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України, яке є достатнім для того, щоб обвинувачений довів своє виправлення.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Головного фінансового управління Миколаївської обласної державної адміністрації про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого 656,80 грн., суд вважає обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, у зв`язку з доведеністю розміру шкоди, відповідно до вимог ст. 1206 ЦК України.

Цивільний позов ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі у розмірі 4828,93 грн., суд вважає обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню частково, відповідно до ст.. 1166 ЦК України, у розмірі 3800,40 грн., оскільки саме такий розмір шкоди підтверджується наданими позивачем належними і допустимими доказами щодо витрат на його лікування та придбання ліків.

Керуючись ст. ст. 369-374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати невинуватим в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 України та виправдати його у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу даного кримінального правопорушення.

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік.
Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 3800,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Головного фінансового управління Миколаївської обласної державної адміністрації в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 656,80 грн.

Вирок може бути оскаржений до Миколаївського апеляційного суду через Заводський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1