УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2019 року м. Київ
Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , представника власника майна ОСОБА_3 , розглянувши матеріали клопотання адвоката ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0001492 від 24 листопада 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України -
ВСТАНОВИВ:
До слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва надійшло клопотання адвоката ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту з майна, накладеного 27 грудня 2018 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва.
Клопотання обгрунтовано тим, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва, в межах кримінального провадження №0001492 від 24 листопада 2017 року, накладено арешт на цілісний майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_1 , до якого входять: склад А-1 загальною площею 4435,8 кв.м., прохідна Б-1 загальною площею 62,4 кв.м., гараж Е-1 загальною площею 86,1 кв.м., підстанція Ж-1 загальною площею 33,2 кв.м., склад Д-1 загальною площею 2338,9 кв.м., вбиральня, огорожа №1-3, пожежна водойма №6, водонапірна башта №5, залізна дорога, нежитлова будівля (холодильник А-1) загальною площею 474,3 кв.м. виходячи з того, що вказаний об`єкт є речовим доказом у кримінальному провадженні.
Разом з тим, заявник у клопотанні зазначає, що нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 не було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не могло зберегти на собі будь-які сліди кримінального правопорушення, то віднесення вказаного нерухомого майна до категорії речового доказу можливо лише у разі, якщо воно було об`єктом кримінально протиправних дій або здобуто злочинним шляхом.
Доказом того, що вказане майно не здобуто злочинним шляхом є укладений та посвідчений у встановленому законом порядку договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_6 набув право власності на нерухоме майно цілісний майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_1 , а також відсутність судового рішення про визнання вказаного правочину недійсним, або відомостей у ЄРДР про факт здобуття нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 злочинним шляхом (ст.209 КК України).
Беручи до уваги вищевикладене, відсутні будь-які докази відповідності належного мені нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 критеріям речового доказу, зазначеним у ст.98 КПК України, а саме по собі існування постанови органу досудового розслідування про визнання майна таким не відносить майно до переліку речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки критерії визнання його таким визначені нормою КПК України, яка не може бути замінена процесуальним документом органу досудового розслідування.
Представник власника майна у судовому засіданні підтримав вимоги клопотання.
Слідчий в судове засідання не з`явився, про час та дату засідання був повідомлений належним чином.

Слідчий суддя, заслухавши представника власника майна, вивчивши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку про таке.
Як вбачається з матеріалів клопотання, Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у м.Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001492 від 24.11.2017 року за фактом вимагання грошових коштів, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.189 КК України.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва, в межах кримінального провадження №0001492 від 24 листопада 2017 року, накладено арешт на цілісний майновий комплекс за адресою: АДРЕСА_1 , до якого входять: склад А-1 загальною площею 4435,8 кв.м., прохідна Б-1 загальною площею 62,4 кв.м., гараж Е-1 загальною площею 86,1 кв.м., підстанція Ж-1 загальною площею 33,2 кв.м., склад Д-1 загальною площею 2338,9 кв.м., вбиральня, огорожа №1-3, пожежна водойма №6, водонапірна башта №5, залізна дорога, нежитлова будівля (холодильник А-1) загальною площею 474,3 кв.м.

При вирішенні питання про арешт майна або його скасування для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідно до ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 4 ст. 170 КПК України, з метою забезпечення спеціальної конфіскації, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень,володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (ВП),заява №31107/96,п.58, ЕСНR 1999-ІІ.) Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції»,від 22 вересня 1994 року, Series A №296-А,п.42,та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99.пп.49-62,від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статі 1 Першого Протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»,пп.69 та 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються,та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п.50, Series A №98).
Під час судового розгляду встановлено, що з урахуванням наведених норм міжнародного права, недостатньо одного лише посилання слідчого на те, що майно є речовим доказом по даній справі, а тому таке майно нібито підлягає арешту. Оскільки, для вжиття такого суттєвого заходу обмеження прав особи як арешт, належного їй майна, має бути дотримано вищенаведені приписи кримінально процесуального законодавства, чітко визначені в ст.ст. 170 - 173 КПК України.
Слідчий суддя приходить до висновку, що ОСОБА_7 є добросовісним набувачем нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , разом з тим, належне ОСОБА_8 нерухоме майно не було об`єктом кримінально протиправних дій.
Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у правомірне володіння ОСОБА_5 належним йому майном на підставі зазначених обставин, оскільки представником власника майна доведено, що в подальшому застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження, а саме арешті майна, відпала потреба.
У зв`язку з чим, вважає доцільним скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27 грудня 2018 року, не вбачаючи потреби для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження, а відтак клопотання адвоката ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_5 , підлягає задоволенню.
Враховуючи наведене, керуючись ст. 2, 8, 9, 16, 85, 98, 132, 170, 174 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В :
Клопотання адвоката ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0001492 від 24 листопада 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 27.12.2018, з нерухомого майна ОСОБА_5 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: склад А-1 загальною площею 4435,8 кв.м., прохідна Б-1 загальною площею 62,4 кв.м., гараж Е-1 загальною площею 86,1 кв.м., підстанція Ж-1 загальною площею 33,2 кв.м., склад Д-1 загальною площею 2338,9 кв.м., вбиральня, огорожа №1-3, пожежна водойма №6, водонапірна башта №5, залізна дорога, нежитлова будівля (холодильник А-1) загальною площею 474,3 кв.м.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1