Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

1 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000701 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року,

у с т а н о в и л а :

Печерським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0000701 щодо ОСОБА_6 , якому висунуто обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України.

Як зазначено в обвинувальному акті, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 24 липня 2018 року близько 22 години 30 хвилин він, керуючи технічно справним автомобілем Hummer H2 д/н НОМЕР_1 , рухаючись у другій смузі з чотирьох наявних у попутному напрямку по б-ру Лесі Українки в м. Києві зі сторони вул. Алмазова в напрямку пл. Спортивної зі швидкістю 73-83 км/год., порушив вимоги п.п.1.3, 1.5, 2.3 б, 8.7.3 е, 8.10, 12.4 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), п.1.12 розділу 33 ПДР.

Порушення ОСОБА_6 вказаних вимог ПДР виразилось у тому, що він перевищив максимально допустиму швидкість у населеному пункті, при наближенні до регульованого пішохідного переходу проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не зупинився на заборонний (червоний) сигнал світлофору перед дорожньою ___________________________________
Справа № 11-кп/824/2408/2019
Категорія: ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1
розміткою 1.12 (стоп-лінією) напроти будинку № 5 на б-рі Лесі Українки та виїхав на регульований пішохідний перехід, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці пригоди в кареті швидкої медичної допомоги під час проведення реанімаційних заходів.

Після цього, усвідомлюючи, що вчинив наїзд на пішохода, спричинивши тілесні ушкодження, в результаті чого ОСОБА_9 опинилася на проїзній частині в небезпечному для життя стані і без сторонньої допомоги не могла вийти з нього, при цьому зобов`язаний був і мав можливість надати допомогу потерпілій, ОСОБА_6 не вжив заходів для надання першої медичної допомоги, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відвіз потерпілу до найближчого лікувального закладу та умисно залишив її на проїзній частині

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.06.2019 року ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 11.08.2019 року включно.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_6 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Як зазначає захисник, обвинувальний акт надійшов до Печерського районного суду м. Києва 13.09.2018 року, на даний час закінчено допит свідків і досліджуються документи. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26.07.2018 року до її підзахисного було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і в подальшому за усними клопотаннями прокурорів ОСОБА_6 6 разів продовжувався строк тримання під вартою.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, вказує на відсутність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, що підтверджується даними протоколу огляду відеозаписів. Однак суд необґрунтовано взяв до уваги доводи сторони обвинувачення та поклав за основу тяжкість покарання за дане кримінальне правопорушення. При цьому звертає увагу на позицію потерпілої ОСОБА_10 , якій в повному обсязі відшкодовано матеріальну та моральну шкоду і яка просила не застосовувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Також, посилаючись на положення Конституції України, КПК України, зокрема, загальні засади кримінального провадження, як то забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, презумпцію невинуватості, вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, адже, не довівши належними та допустимими доказами вину ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, безпідставно, без наведення доказів існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, продовжив строк дії найсуворішого запобіжного заходу.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, у відповідності з якою ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою, і, враховуючи те, що обвинувачений не вчинив ніяких дій, щоб втекти з місця пригоди, очікував на поліцію, має постійне місце проживання, позитивно характеризується, захисник стверджує, що ризик втечі відсутній. Ні в клопотанні, ні в ухвалі не йдеться про наявність ризику перешкоджати судовому розгляду або вчинити нове кримінальне правопорушення. До того ж, усне клопотання прокурора не відповідає вимогам закону, не містить передбачені ч.1 ст.184 КПК України відомості, прокурор не надав докази на підтвердження існування ризиків, а суд їх не витребував і не дослідив, а тому є незрозумілим, на підставі чого суд дійшов до переконання, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, чим допустив неповноту судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги і просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, провівши судові дебати, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Зважаючи на те, що прокурор не подав клопотання про продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою, яке б відповідало вимогам ст.ст.184, 199 КПК України, суд першої інстанції, фактично, не розглядав клопотання прокурора, як про це стверджує захисник, а вирішував питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, на користь чого свідчить зміст ухвали та посилання на положення ч.3 ст.331 КПК України.
При цьому, не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій, оцінка чому буде надана під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження, суд мотивував своє рішення наявністю обґрунтованої підозри про причетність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень, його тяжкістю і ризиками, доведеними прокурором при застосуванні до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Всупереч доводам захисника конституційне право ОСОБА_6 на свободу та особисту недоторканість порушено не було, оскільки він тримається під вартою за вмотивованим рішенням суду, яке прийнято відповідно до вимог закону.

При цьому посилання на недотримання судом презумпції невинуватості як загальної засади кримінального провадження не узгоджуються з доводами апеляційної скарги про відсутність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України. І з цього приводу суд прямо зазначив в ухвалі, що не вирішує питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій.

Що стосується ризиків у контексті кримінального провадження, то ними є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Суд першої інстанції врахував характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення в контексті тяжкості покарання, яке загрожує йому у разі визнання винуватим, оскільки санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років, вагомість наявних доказів, вік, стан здоров`я, і дійшов висновку, що подальше тримання під вартою є виправданим заходом, якого вимагає справжній інтерес суспільства, який переважає над забезпеченням права на свободу.

В ухвалі вказується про відсутність підстав вважати, що ризики, які слугували підставою для застосування виняткового запобіжного заходу, зменшилися або перестали існувати, про що свідчила поведінка ОСОБА_6 безпосередньо після вчинення наїзду на потерпілу, адже він не зупинився і припинив рух лише тому, що керований ним транспортний засіб був заблокований іншими водіями.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу і свідків, такі ризики не зменшилися і виправдовують подальше його тримання під вартою. Отже, застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3