Ухвала
Іменем України
09 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 545/2224/17
провадження № 51- 7954 ск18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 26 квітня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 03 липня 2019 року стосовно ОСОБА_4 ,

встановив:
Вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 26 квітня 2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , росіянку, громадянку України, пенсіонерку, раніше не судиму, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Цивільні позови прокурора прокуратури Полтавської області та законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь дитячої міської клінічної лікарні м. Полтави в якості відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_7 - 20 165,60 грн; на користь потерпілого та його законного представника грошові кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в сумі - 5998,97 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03 липня 2019 року зазначений вирок залишено без змін. Визнано обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
За вироком суду, ОСОБА_4 визнано винною у тому, що 17 червня 2017 року приблизно о 10 год 30 хв, вона, в порушення вимог п. 2.9 (а), п. 12.1 Правил дорожнього руху (далі ПДР) керуючи технічно справним автомобілем ЗАЗ 1102 ЗНГ державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Корольова в с. Заворскло Полавського району, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахувала дорожню обстановку, в результаті чого не впоралась з керуванням і допустила виїзд керованого нею автомобіля за межі проїзної частини, де, наїхавши на насип піску втратила керування та виїхавши на проїзну частину здійснила наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_7 , який стояв на проїзній частині дороги, в результаті чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 та засуджена ОСОБА_4 просять змінити судові рішення стосовно останньої у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Просять застосувати до засудженої положення ст. 75 КК України.
На обґрунтування своїх доводів посилаються на те, що ОСОБА_4 визнала вину і щиро покаялась у вчиненому правопорушенні, частково відшкодувала матеріальну шкоду потерпілому, проте суд безпідставно не визнав зазначені обставини як такі, що пом`якшують покарання. Зазначають, що ОСОБА_4 особа похилого віку, за останній час перенесла дві операції у зв`язку з катарактою та у вересні 2019 року була госпіталізована у зв`язку з передінфарктним станом, а отже, має потребу періодично отримувати медичну допомогу. Стверджують, що судами не взято до уваги доповідь органу з питань пробації, який вважає, що виправлення ОСОБА_4 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, особу винної, її задовільну характеристику за місцем проживання, те, що на обліку у лікарів нарколога та психіатра вона не перебуває, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, а також те, що остання під час досудового слідства добровільно надала потерпілому кошти на лікування у розмірі 2000 грн. При цьому суд також врахував поведінку ОСОБА_4 безпосередньо після скоєння наїзду на потерпілого, а саме те, що вона не вжила заходів щодо виклику поліції та надання допомоги останньому, натомість залишила місце ДТП.
Суд першої інстанції зауважив, що під час досудового розслідування вчинення ОСОБА_4 злочину в стані алкогольного сп`яніння було зазначено як обставину, яка обтяжує покарання, проте дана обставина не підтверджена належними доказами, оскільки згідно висновку медичного огляду № 832 від 17 червня 2017 року, на час огляду ОСОБА_4 хоча і перебувала в стані алкогольного сп`яніння, суд прийняв до уваги той факт, що цей огляд проведено лікарем через 3 год 49 хв. після дорожньо-транспортної пригоди, до того ж, у судовому засіданні ОСОБА_4 стверджувала, що алкогольні напої вживала після залишення нею місця ДТП.
Врахувавши зазначені обставини, суд, з урахуванням положень статті 65 КК України призначив їй наближене до мінімального покарання у виді позбавлення волі в межах санкції передбаченої ч.2 ст.286 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчиненню нових злочинів.
З урахуванням викладеного, вищезазначені доводи касаційної скаргине спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо призначеного ОСОБА_4 покарання у виді реального позбавлення волі.

Як вбачається з ухвали, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_4 покарання.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив посилання й доводи, викладені в апеляційних скаргах ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 , і, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Так, апеляційний суд зазначив, що районним судом при призначенні ОСОБА_4 покарання в повній мірі враховані обставини вчинення нею злочину та ступінь його тяжкості, особу винної, наявність у неї хронічних захворювань, часткове відшкодування нею шкоди потерпілому, висновок органу пробації, думку представника потерпілого, який просив призначити більш суворе покарання, а також правильно визначено вид та розмір покарання і тому відсутні підстави для застосування до неї положень ст. 75 КК України та призначення їй більш м`якого покарання.Колегія суддів також погодилась з висновком суду першої інстанції про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання щирого каяття, оскільки ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину визнала частково. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що суд першої інстанції безпідставно виключив як обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_4 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки, зазначаючи у вироку фактичні обставини вчиненого ОСОБА_4 злочину, суд вказав про порушення нею вимоги п. 2.9. (а) ПДР, тобто визнав факт керування нею автомобілем у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, дана обставина була підтверджена в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_8 про наявність сильного запаху алкоголю від ОСОБА_4 відразу після ДТП, однак судом першої інстанції не було надано належної оцінки показанням останнього та інших свідків, які зазначали про те, що остання перебувала в стані алкогольного сп`яніння під час дорожньо-транспротної пригоди, та показання самої ОСОБА_4 , яка стверджувала, що вживала алкогольні напої за кілька годин до ДТП. А відтак, суд апеляційної інстанції обгрунтовано визнав обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінального правопорушення, ступіню його тяжкості, даних про особу ОСОБА_4 та доводів касаційної скарги захисника та засудженої, Суд не вбачає підстав для призначення останній покарання більш м`якого, ніж призначеного судом, та погоджується з висновком суду першої інстанції про призначення їй покарання з реальним його відбуттям в місцях позбавлення волі.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 26 квітня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 03 липня 2019 року стосовно ОСОБА_4 - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_9 ОСОБА_3