Ухвала Іменем України
21 жовтня 2019 року м. Київ
справа № 161/5461/19 провадження № 51-5196ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 липня 2019 року,
встановив:

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 травня 2019 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Брунетівка Старовижівського р-ну, Волинської обл., жителя АДРЕСА_1 , не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК)до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено певні обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Судом вирішено питання щодо судових витрат, речових доказів та арештованого майна.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 17 липня 2019 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 02 березня 2019 року приблизно о 20:35, керуючи автомобілем «Dacia Logan»(д.н.з. НОМЕР_1 ), зупинив вказаний транспортний засіб на спуску проїзної частини дороги на вул. Козакова у

м. Луцьку, де спосіб поставлення не регламентується засобами регулювання руху, розташував його вздовж правого краю проїзної частини дороги, не повернувши керованих коліс таким чином, щоб не допустити самовільного руху автомобіля, і залишив транспортний засіб. Такими своїми діями він порушив вимоги пунктів 1.5, 15.7, 15.12 Правил дорожнього руху. У результаті цього вказаний автомобіль самовільно покотився по

вул. Козакова в напрямку вул. Декабристів та наїхав на пішохода ОСОБА_5 , який рухався біля лівого краю проїзної частини дороги по вул. Козакова в попутному напрямку. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.

У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_4 та призначення нового розгляду в цьому суді. Посилається на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Вказує, що при постановленні ухвали апеляційний суд не надав належної оцінки доводам прокурора в апеляційній скарзі про необґрунтованість застосування судом ст. 75 КК України щодо ОСОБА_4 . Прокурор вважає необґрунтованим висновок суду щодо незастосування до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам

ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій не оспорюються.
Доводи у касаційній скарзі про неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтоване застосування ст. 75 КК України, аналогічні доводам, наведеним в апеляційній скарзі прокурора. Вони були визнані судом апеляційної інстанції безпідставними з наведенням в ухвалі належних мотивів наїх спростування.
Визнаючи необґрунтованими доводи прокурора, суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_4

від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, урахував тяжкість злочину, особу винного та конкретні обставини справи. Зокрема, суд взяв до уваги, що ОСОБА_4 вперше притягується до кримінальної відповідальності, вину визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, позитивно характеризується, має на утриманні двох малолітніх дітей, матір з інвалідністю першої групи, добровільно відшкодував збитки потерпілій. Також враховано думку потерпілої, яка не наполягала на суворому покаранні, пов`язаному з позбавленням волі та з позбавленням права керувати транспортним засобом, претензій до

ОСОБА_4 не мала. Завдану шкоду потерпілій відшкодовано в повному обсязі.

Суд не застосував додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки ОСОБА_4 використовує автомобіль та посвідчення водія для роботи (працює водієм-експедитором), що є єдиним джерелом доходу його сім`ї.
Згідно зі ст. 414 КПКУкраїни невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів на обґрунтування явної несправедливості покарання, призначеного

ОСОБА_4 , через м`якість.
Урахувавши зазначене, суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, при цьому належним чином обґрунтував своє рішення, зазначивши підстави застосування ст. 75 КК України.
Відповідно до ст. 419 КПК України апеляційний суд належним чином вмотивував свої висновки, з якими погоджується і суд касаційної інстанції. Обставин, які були б підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції, за доводами прокурора в касаційній скарзі не встановлено.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Саме такі обставини встановлено судом при перевірці зазначеної касаційної скарги.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 липня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3