Постанова
іменем України

19 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 291/342/18
провадження № 51-10081 км 18

Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 7 листопада 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000017, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: 4 грудня 2012 року

за вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 7 ч. 2

ст. 115 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Андрушівського районного суду Житомирської області від 9 липня

2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту затримання у порядку ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України

(далі КПК) з 19 січня 2018 року.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 7 листопада 2018 року залишив вирок суду першої інстанції без зміни.
ОСОБА_7 визнано винуватим у закінченому замаху на умисне вбивство ОСОБА_8 , вчиненому з хуліганських мотивів, за обставин, установлених судом та детально викладених у вироку.
14 січня 2018 року близько 01:30 ОСОБА_7 на зупинці громадського транспорту біля ЖД станції «Чорнорудка» на вул. Пристанційній у с. Нова Чорнорудка Ружинського району Житомирської області побачив ОСОБА_8 , попросив у нього цигарку, після чого у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 . Реалізуючи свій злочинний умисел, він дістав з кишені штанів ніж та, тримаючи його в правій руці, швидко наблизився до ОСОБА_8 , схопив його лівою рукою за верхній одяг і, утримуючи його таким чином, умисно з метою заподіяння смерті потерпілому, проявляючи явну неповагу до суспільства і діючи з особливою зухвалістю з хуліганських спонукань, завдав ОСОБА_8 чотири удари ножем у життєво важливі органи, спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.
Не припиняючи своїх злочинних дій ОСОБА_7 , намагаючись завдати

ОСОБА_8 наступного удару ножем, не врахував відстані до потерпілого

і спричинив собі непроникаюче колото-різане поранення передпліччя лівої руки та, відчувши біль, відпустив ОСОБА_8 , який відразу з метою врятувати своє життя почав тікати. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 , ОСОБА_7 з ножем в руці почав його переслідувати, але зачепився, впав на землю, втратив ножа, а тому припинив переслідування потерпілого. Таким чином, ОСОБА_7 виконав усі дії, що вважав необхідними, але не довів до кінця свого злочинного умислу, спрямованого на умисне вбивство ОСОБА_8 з хуліганських мотивів, з причин, що не залежали від його волі.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_6 у касаційній скарзі просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що засуджений не мав наміру вбивати потерпілого, про що свідчать наявні у справі докази, яким суд під час постановлення вироку дав неправильну оцінку. Вважає, що суд не довів хуліганського мотиву вчинення злочину, ОСОБА_7 діяв із непрямим умислом і його дії мають бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК. На думку

захисника, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, суд не в повному обсязі дослідив обставини події та докази у справі й обґрунтував свої висновки показаннями, які засуджений дав на досудовому слідстві та даними проведених у справі слідчих дій, але суд апеляційної інстанції доводів, викладених у апеляційній скарзі у цій частині не перевірив. Також указує на те, що розгляд справи у суді апеляційної інстанції відбувся без участі засудженого і ні засудженого, ні захисника не було ознайомлено з поданими на апеляційну скаргу запереченнями прокурора. Вважає, що апеляційний суд усупереч вимогам Кримінального процесуального закону належним чином не розглянув доводів, наведених в апеляційній скарзі.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав подану касаційну скаргу.
Прокурор заперечив щодо задоволення касаційної скарги захисника та просив залишити судові рішення щодо ОСОБА_7 без зміни.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Тому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, доводи в касаційній скарзі захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які обґрунтовано визнали ці доводи безпідставними, оскільки вони не були підтверджені. Колегія суддів погоджується з такими висновками судових інстанцій, адже вони ґрунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні доказів із точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.
Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд відповідно до обвинувального акта в межах висунутого обвинувачення, безпосередньо дослідивши докази, належно їх оцінивши, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості

ОСОБА_7 в закінченому замаху на умисне вбивство ОСОБА_8 з хуліганських мотивів, вчиненому за обставин, які викладено у вироку.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного злочину підтверджується частково показаннями самого засудженого, потерпілого ОСОБА_8 , даними протоколів огляду місця події, слідчого експерименту, висновків експертиз, іншими наведеними у вироку доказами.
У касаційній скарзі захисник, не заперечуючи факту завдання ОСОБА_7 потерпілому ножових поранень, зазначає, що засуджений наміру вбивати

ОСОБА_8 не мав, а тому його дії неправильно розцінено судовими інстанціями як замах на умисне вбивство, а також заперечує хуліганський мотив вчинення дій.
Згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі цієї особи.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, характер їх стосунків. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
При цьому в разі, якщо винна особа відмовилася від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 2 ст. 15 КК як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 завдав ОСОБА_8 чотири удари ножем у життєво важливі органи, а саме, передню поверхню грудної клітки, намагався завдати йому ще удару, але поранив себе та відпустив потерпілого, який відразу ж з метою врятувати своє життя почав тікати, засуджений намагався з ножем у руці його наздогнати, проте, зачепившись, впав на землю, втратив ножа, а тому припинив переслідування ОСОБА_8 . Унаслідок цих дій засудженого потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння. Смерть ОСОБА_8 не настала з причин, що не залежали від волі ОСОБА_7 .
Згідно з висновком експерта від 14 січня 2018 року № 30 року в ОСОБА_8 виявлено тілесні ушкодження у вигляді чотирьох колото-різаних проникаючих ран передньої поверхні грудної клітки з пошкодженням парієтальної плеври, правобічним гемотораксом, що належать до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя. Ці тілесні ушкодження виникли від дії колючо ріжучого предмета і, враховуючи їх кількість, було чотири місця прикладання сили.
Таким чином, характер і динамічність дій ОСОБА_7 , його поведінка під час вчинення злочину, знаряддя злочину (ніж), завдання ним численних цілеспрямованих ударів у життєво важливі органи потерпілого, а також поведінка ОСОБА_7 після спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , а саме те, що він переслідував потерпілого з ножем в руці, але, оскільки впав на землю

та втратив ножа, припинив його переслідування, свідчать про те, що засуджений

у цьому випадку діяв із прямим умислом на позбавлення життя потерпілого та вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що призведуть до смерті ОСОБА_8 , однак смертельний наслідок не настав лише через обставини, які не залежали від волі ОСОБА_7 .
Згідно з висновком судово-психіатричного експерта на час вчинення інкримінованого діяння ОСОБА_7 не страждав на хронічне психічне захворювання, тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, який би позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не мав. Він виявляв клінічні ознаки емоційно нестійкого розладу особистості, проте ці зміни зі сторони психіки не досягали ступеня психічного захворювання, були

в межах патології особистості та не позбавляли його здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.
Суд правильно встановив і хуліганський мотив вчиненого ОСОБА_7 злочину, обґрунтувавши свої висновки щодо мотиву показаннями потерпілого ОСОБА_9 про те, що ніякого конфлікту між ним і ОСОБА_7 не було і тілесні ушкодження засуджений заподіяв йому без будь-якого приводу, безпричинно, використовуючи нікчемний, надуманий привід, попросивши у потерпілого цигарку.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 13-28кс19 викладено висновки згідно з якими обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.
Показання потерпілого не викликають жодних сумнівів у колегії суддів, оскільки за своїм змістом відтворюють обставини, а також повністю узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині.
Отже, наведене свідчить про правильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за

ч. 2 ст. 15 і п. 7 ч. 2 ст. 115 КК.
Таким чином, суд правильно встановив обставини кримінального правопорушення та виклав їх у вироку. Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиціям норм кримінального закону, якими встановлено кримінальну відповідальність за вчинені ОСОБА_7 дії.
У процесі вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення цих доказів, які би викликали сумніви у їх достовірності. Всі докази, покладені судом в основу обвинувачення, відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достовірності й достатності.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд урахував вчинення ним особливо тяжкого злочину, дані про його особу, думку потерпілого, який просив суворо покарати обвинуваченого, обставини, які би пом`якшували покарання (з`явлення із зізнанням) та обтяжували покарання (рецидив злочинів).
Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК і, на переконання колегії суддів, є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Апеляційний суд, належним чином перевіривши доводи в апеляційній скарзі сторони захисту, визнав висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення обґрунтованим, а правову кваліфікацію його дій правильною. На усі доводи в апеляції захисника суд надав обґрунтовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Твердження захисника про те, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції було розглянуто без участі засудженого, який начебто писав заяву про бажання бути присутнім при розгляді справи і передав її начальнику установи, але суд цього факту не перевірив, є неспроможними.
Як убачається з журналу та аудіозапису судового засідання в суді апеляційної інстанції, розгляд справи відбувався за участю захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 . Суд вирішив питання про розгляд справи без участі засудженого, оскільки ні клопотання про участь в апеляційному розгляді справи від засудженого не надходило, ні учасники процесу проти цього не заперечували і будь-яких клопотань не заявляли (т. 1, а.к.п. 242, 243; аудіозапис судового засідання).
Позбавлені підстав і доводи захисника про те, що засудженого та захисника не було ознайомлено з поданими на апеляційну скаргу запереченнями прокурора.
Істотних порушень норм права, які би могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали, з наведених у скарзі підстав при розгляді справи в суді касаційної інстанції не встановлено. Тому Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу захисника без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 7 листопада 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3