Номер провадження: 11-сс/813/799/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 04.09.2015 року про арешт майна в кримінальному проваджені №0004590 від 24.07.2015 року, -

встановив:
оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 про арешт майна в кримінальному проваджені внесеному до ЄРДР 24.07.2015 року за №0004590 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , у тому числі заборонено розпоряджатись та користуватись вказаним майном.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що враховуючи правову підставу для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення, можливий розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням та можливого цивільного позову, органом досудового розслідування доведена необхідність застосування арешту майна.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого. Апелянт вказує, що слідчий суддя не взяв до уваги процесуальний статус ОСОБА_6 , яка не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні, а також те, що в матеріалах справи відсутній цивільний позов, на існування якого послався слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі.

У відповідності до положень ч.4 ст.107, ч.4 ст.405 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів, оскільки учасники судового провадження до апеляційного суду не з`явилися, про час місце та розгляд були повідомлені належним чином. При цьому, адвокат ОСОБА_5 звернувся до апеляційного суду з клопотанням, в якому просив провести апеляційний розгляд за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача; обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в мажах апеляційної скарги.
Що стосується строків звернення з апеляційною скаргою, апеляційним судом встановлено наступне.
Відповідно до вимог ст.395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З матеріалів судового провадження убачається, що оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику ОСОБА_6 , або її захисника. Копія оскаржуваної ухвали на адресу ОСОБА_6 судом надіслана не була. Адвокатом ОСОБА_5 оскаржувана ухвала отримана 08.05.2019 року, а апеляційна скарга подана 10.05.2019 року. За таких підстав, з урахуванням положень ч.3 ст.395 КПК України, апеляційний суд вважає, що строк на апеляційне оскарження пропущений не був.

Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність ухвали слідчого судді положенням ст.ст. 167, 168, 170, 171, 172, 173 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Слідчим відділом Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області проводилось досудове розслідування у кримінальному проваджені №0004590 від 24.07.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

04.09.2015 року слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 частини якої належить ОСОБА_6 , на підставі договору дарування.

Апеляційним судом встановлено, що клопотання слідчого та обставини на які посилається слідчий, як на обґрунтування необхідності накладення арешту на майно фактично відповідає вимогам ст. 171 КПК України та узгоджується з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При розгляді клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, пославшись на вимоги ст.ст.31, 170 КПК України, задовольнив клопотання, наклавши арешт на майно, яке належить на підставі договору дарування ОСОБА_6 , як на таке, що забезпечить можливу конфіскацію та відшкодування завданої злочином шкоди, а також заборонив відчуження, розпорядження та користування цим майном з метою недопущення його зникнення, втрати або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Апеляційний суд в цілому погоджується з висновками слідчого судді щодо необхідності накладення арешту на майно, оскільки вважає, що майно, яке належить ОСОБА_6 в даному кримінальному провадженні, може бути предметом злочину, а тому з метою забезпечення кримінального провадження на нього може бути накладений арешт.

Підстав сумніватися в розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження апеляційний суд не вбачає. Можливість настання надмірно тяжких наслідків арешту майна для інших осіб, апеляційним судом не встановлено та апелянтом не доведено.

Таким чином, на думку колегії суддів, для ефективного розслідування даного кримінального провадження, орган досудового розслідування на даній стадії досудового слідства, з урахуванням конкретних обставин справи та ризику подальшої втрати майна яке може бути предметом кримінального провадження, має потребу у вжитті заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема накладення арешту на вказане майно, до встановлення всіх фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, що цілком відповідає вимогам ст.2 КПК України.

Разом з цим, вирішуючи питання про накладення арешту на майно, яке на даний час належить ОСОБА_6 , із позбавленням права останньої на його відчуження, розпорядження та користування, слідчий суддя не врахував положення ч.11 ст.170 КПК України, згідно якої, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Апеляційний суд вважає, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин, які свідчать що у разі залишення за ОСОБА_6 права на користування вказаним майном, право власності на яке на теперішній час у встановленому законом порядку не скасоване, у слідчого судді не було підстав застосовувати таке обмеження, як заборона користування належною ОСОБА_6 1/3 частини квартири.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.
Верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
За таких обставин, доводи сторони захисту щодо необґрунтованості рішення слідчого судді про обмеження права користування ОСОБА_6 належною їй частиною квартири, є слушними та заслуговують на увагу, а покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого в частині заборони ОСОБА_6 користуватися належною їй 1/3 частиною квартири, слід визнати необґрунтованими, оскільки вони порушують право останньої на вільне користування майном, право власності на яке на даний час не скасоване.
Приймаючи до уваги положення п.2 ч.3 ст.407 КПК України, згідно з якими апеляційний суд, має право скасувати ухвалу слідчого судді і постановити нову ухвалу, апеляційний суд, за результатами розгляду клопотання слідчого, вважає за необхідне задовольнити клопотання слідчого частково та накласти арешт на майно, яке належить ОСОБА_6 без заборони користування цим майном.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 04.09.2015 року в кримінальному проваджені №0004590 від 24.07.2015 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_7 погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 із забороненою розпоряджатись та користуватись вказаним майном скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_7 погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 про арешт майна в кримінальному провадженні №0004590 від 24.07.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, - задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони розпорядження вказаним майном.

В іншій частині клопотання слідчого залишити без задоволення.

Виконання ухвали про арешт майна покласти на слідчого.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4