Провадження №1-кп/127/1177/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря - ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченої ОСОБА_4 , її захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 13 в м. Вінниці кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Вінниці, українки, громадянки України, з вищою освітою, розлученої, не працюючої, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Замостянським РВ УДМС України у Вінницькій області 25.08.2015 року, раніше судимої:

-06.08.2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці за ч. 1 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим терміном на 1 рік;

-27.11.2012 року Вінницьким міським судом Вінницької області за ч. 2 ст. 186, 75, 76 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі з іспитовим терміном на 2 роки 6 місяців;

- 15.01.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області за ч. 1 ст. 125, 71, 72 КК України до 5 років 25 днів позбавлення волі, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2014 року, на підставі ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році», скорочено наполовину строк невідбутого покарання, з остаточним кінцевим строком - 24.10.2016;

-15.06.2015 року ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі замінено на більш м`яке покарання, а саме: виправними роботами на 1 рік 3 місяці з відрахуванням 20% із заробітку на користь держави, у зв`язку з чим звільнена із Уманської ВК-№ 129 23.06.2015 року,

- у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст. 389 КК України, відомості про який внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0008281 від 06.12.2015 року,

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст. 389 КК України, тобто в ухиленні засудженої від відбування покарання у виді виправних робіт, вчиненому нею за наступних обставин.

Так, згідно обвинувального акту, 15.01.2014 року ОСОБА_4 засуджено вироком Вінницького міського суду Вінницької області за ч. 1 ст. 125 КК України до 5 років 25 днів позбавлення волі. В подальшому, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2014 року, на підставі ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році», скорочено наполовину строк невідбутого покарання, з остаточним кінцевим строком - 24.10.2016. 23 червня 2015 на підставі ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15.06.2015 року про заміну невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке покарання, а саме: виправні роботи на невідбуту частину покарання - 1 рік 3 місяці з відрахуванням 20% із заробітку на користь держави, яка вступила в законну силу 22.06.2015 року ОСОБА_4 звільнено із Уманської ВК-№129 УДПтС України в Черкаській області.

Відповідно до наказу (розпорядження) керівника ПП «Бокуд» № 158-К від 16.07.2015 року, про прийняття на роботу, ОСОБА_4 прийнято на роботу з 20.07.2015 року робітницею з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями, з яким вона була ознайомлена 16.07.2015, про що поставила свій підпис на даному наказі.

16.07.2015 року ОСОБА_4 з`явилася до Вінницького МВ КВІ УДПтС у Вінницькій області, де їй було роз`яснено порядок та умови відбування покарання, а також вона була попереджена, що у разі ухилення від відбування покарання може бути притягнута до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України, про що в цей же день вона надала відповідну письмову підписку. Крім того, ОСОБА_4 , 16.07.2015 року була ознайомлена з постановою про встановлення днів явки на реєстрацію, а саме другий четвер кожного місяця.

Після оформлення усіх необхідних документів ОСОБА_4 розпочала відпрацювання призначені їй рішенням суду виправні роботи за місцем її працевлаштування в ПП «Бокуд», розташованого по вулиці Ватутіна, 46 у м. Вінниці, однак в подальшому без поважних на те причин ОСОБА_4 перестала з`являтися на роботу та відпрацювання виправних робіт, за що їй інспектором кримінально-виконавчої інспекції неодноразово було винесено письмові попередження.

Так, починаючи із 07.09.2016 засуджена ОСОБА_4 на відпрацювання виправних робіт до ПП «Бокуд» не з`являлася, залишок невідпрацьованих виправних робіт складав 1 рік 1 місяць та 3 дні, тому 21.09.2016 та 30.09.2016 було винесено подання про здійснення приводу засудженої, які спрямовані на виконання до Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області. Також ОСОБА_4 неодноразово, а саме: 08.09.2016, 17.10.2016, 10.11.2016, 08.12.2016, 12.01.2017, 09.02.2017,09.03.2017, 13.04.2017 та 17.05.2017 виносились письмові попередження, що у разі продовження порушення порядку відбування покарання її може бути притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України, а також вона надала власноручно письмові пояснення у яких повідомляла, що зобов`язується приступити до відпрацювання виправних робіт і що вона попереджена про те, що у разі ухилення від відбування покарання може бути притягнута до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України.

Згідно наказу № 65-К від 13.12.2016 року, виданого керівником ПП«Бокуд», засуджену ОСОБА_4 за прогули без поважних причин звільнено з посади робітниці з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями ПП «Бокуд».

12.01.2017 року ОСОБА_4 отримала у Вінницькому міськрайонному відділі з питань пробації Центрально-західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України направлення до Лівобережного міжрайонного центру зайнятості м. Вінниці, однак до вказаної установи не зверталась та самостійно на роботу не працевлаштувалася.

Незважаючи на неодноразові попередження про наслідки ухилення від відбування покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, ОСОБА_4 без поважних причин, починаючи з 07.09.2016 року умисно ухиляється від відбування покарання у виді виправних робіт, а саме не з`являлася до ПП «Бокуд», чим допустила прогули більше двох разів протягом місяця за що 13.12.2016 була звільнена. Отримавши направлення до Лівобережного центру зайнятості м. Вінниці до вказаної установи не з`явилася та самостійно не працевлаштувалася, тим самим систематично не виконує встановлені обов`язки, порушує порядок і умови відбування покарання та не вживає будь-яких заходів спрямованих на відбування покарання.

Так, ігноруючи ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15.06.2015 року та вимоги працівників Вінницького МРВ з питань пробації ЦЗМУ з питань ВКП та пробації МЮ України, призначені ухвалою суду 1 рік 3 місяців виправних робіт ОСОБА_4 відбула лише частково, невідбута частина покарання складає 1 рік 1 місяць 3 дні виправних робіт.

Обвинувачена ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину у вчиненні злочину визнала повністю, у вчиненому щиро розкаялася, суду пояснила, що після звільнення вона влаштувалася працювати двірником, іншої спеціальності їй не пропонували. Вона працювала на ПП «Бокуд» два місяці, однак перестала виходити на роботу, в зв`язку з незадовільним станом здоров`я, при цьому в лікарню вона не зверталася. Коли вона перестала виходити на роботу в ПП «Бокуд», в жовтні 2015 року її звільнили. Визнала, що її попереджали про кримінальну відповідальність за ухилення від виконання рішення суду. При неофіційному зверненні в центрі зайнятості їй також пропонували роботу двірника, однак вона відмовилася.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що ОСОБА_7 перебувала на обліку Вінницького МВ КВІ УДПтС у Вінницькій області, в зв`язку із заміною їй невідбутої частини покарання з позбавлення волі на виправні роботи. ОСОБА_4 з 21.07.2015 року мала приступити до роботи в ПП «Бокуд», однак 13.12.2016 року ОСОБА_4 звільнили з роботи за прогули без поважних причин, що підтверджується записами в трудовій книзі. Після цього ОСОБА_8 було письмово попереджено про необхідність працевлаштування, однак остання не зверталася в центр зайнятості та не працевлаштовувалася. Свою поведінку засуджена пояснювала поганим станом здоров`я. Місце роботи шукала самостійно. Востаннє з`являлася до органів пробації в середині вересня 2017 року на відмітку. На даний час ОСОБА_9 не надала інформації про працевлаштування.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами передбаченими цим Кодексом.

Аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення приходить до висновку, що в судовому засіданні стороною обвинувачення не доведено, що в діях ОСОБА_4 наявний склад злочину, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя слідує, що згідно зі ст. 62 Конституції обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Так, ОСОБА_4 раніше неодноразово судима, востаннє вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 15.01.2014 року за ч.1 ст. 125, 71,72 КК України 5 років 25 днів позбавлення волі. В подальшому до ОСОБА_4 було застосовано положення про ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» та ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2014 року скорочено наполовину строк невідбутого покарання, а ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15.06.2015 року невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі замінено на виправні роботи строком 1 рік 3 місяці із відрахуванням 20% із заробітку на користь держави.

Як вбачається із матеріалів провадження ОСОБА_4 16.07.2015 року була постановлена на облік до Вінницького МВ КВІ УДПтС України у Вінницькій області, що підтверджується постановою про встановлення днів явки на реєстрацію ( т.1 а.с. 86), та її було ознайомлено із порядком відбування покарання у виді виправних робіт ( т.1 а.с. 87). ОСОБА_4 була працевлаштована в ПП «Бокуд» робітницею з комплексного прибирання будинків з прилеглими територіями по АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 75, 84).

Однак, як вбачається із табелів обліку робочого часу в ПП «Бокуд» (т.1 а.с.68-74) ОСОБА_4 дійсно допустила неодноразові прогули, попередження інспектора та адміністрації ПП «Бокуд» ігнорувала, підтвердження обставин з яких вона не могла продовжувати працювати не надала, в зв`язку із чим була звільнена за ч.4 ст. 40 КЗпП ( т.1 а.с. 75-76) та станом на 18.05.2017 року залишок невідбутої частини покарання у виді виправних робіт складає 1 рік 1 місяць 3 дні.

Дані обставини справи ОСОБА_4 не заперечує, свою поведінку пояснює тим, що за станом здоров`я, не могла працювати двірником, та їй було відомо про попередження від інспектора, однак в центр зайнятості офіційно не зверталася та офіційного працевлаштування не має.

Інспектор відділу пробації ОСОБА_10 , який був допитаний в якості свідка, підтвердив ті обставини, що ОСОБА_4 з 21.07.2015 року працювала в ПП «Бокуд», однак була звільнена за прогули. ОСОБА_4 попереджали про необхідність працевлаштування, однак вона самостійно в центр зайнятості не зверталася.

Як вбачається з доказів наданих стороною обвинувачення, ОСОБА_4 була засуджена до основного покарання у виді позбавлення волі, однак даний вид покарання було замінено на більш м`яке, тобто на виправні роботи із відрахуванням 20% із заробітку на користь держави. Тобто, першопочатково ОСОБА_4 вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 15.01.2014 року було засуджено за ч.1 ст. 125, 71,72 КК України до покарання у виді 5 років 25 днів позбавлення волі, яке вподальшому було замінено на підставі ст. 82 КК України, на виправні роботи із відрахуванням 20 % із заробітку на користь держави. Таким чином, ОСОБА_4 , яка хоча продовжувала перебувати в статусі засудженої, покарання у виді позбавлення волі не відбула повністю, оскільки невідбуту частину покарання за вищезазначеним вироком було замінено на більш м`яке, ухвалою суду, а саме на виправні роботи.

Суд погоджується з позицію судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України, висловленою в постанові від 12.04.2012 № 5-1кс12, відповідно до якої, згідно з диспозицією ч.2 ст. 389 КК України (в редакції, яка діяла до набрання чинності ЗУ № 1492-VIII від 07.09.2016) відповідальність за цим законом настає лише за умови, що виправні роботи, від яких ухилилася особа, було призначено їй вироком суду, а тому не має правових підстав ототожнювати особу, засуджену до відповідного покарання, та таку, яка відбуває покарання певного виду.

Досліджуючи матеріали кримінального провадження, суд зважає на положення ст. 5 КК України про зворотну дію закону про кримінальну відповідальність в часі, а саме те, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Оскільки ОСОБА_4 була засуджена до основного виду покарання позбавлення волі й на час заміни невідбутої частини покарання 15.06.2015 року діяла редакція ст. 389 КК України, відповідно до якої до кримінальної відповідальності, за ухилення від відбування покарання громадських та виправних робіт, могла бути притягнута лише особа, яка була засуджена до цього виду покарання вироком суду, а диспозиція ч.2 ст. 389 КК України зазнала змін відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» 07.09.2016 року, після постановлення ОСОБА_4 на облік до відповідного відділу кримінально-виконавчої інспекції (16.07.2015 року), й відповідно до витягу з кримінального провадження № 0008281 ( т.1 а.с. 91) відомості про вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України було внесено 06.12.2015 року, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_4 відсутній склад злочину передбаченого ч.2 ст. 389 КК України в чинній редакції.

Суд вважає хибною позицію сторони обвинувачення щодо часу скоєння злочину ОСОБА_4 07.09.2016 року, який є триваючим злочином, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, в тому числі витягом з кримінального провадження №0008281 про внесення відомостей 06.12.2015 року про вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України (т.1 а.с.91), листом заступника начальника Вінницького МВ КВІ УДПтС України у Вінницькій області ОСОБА_10 №3646 від 26.11.2015 року щодо умисного невиконання ОСОБА_4 в період з вересня 2015 року по листопад 2015 року ухвали суду, якою призначено відбування кримінального покарання у виді виправних робіт (т.1 а.с. 88-90), актом перевірки від 15.11.2016 року виконання покарання у виді виправних робіт ОСОБА_4 в ПП «Бокуд» (т.1 а.с. 77), даними табелю обліку робочого часу в ПП «Бокуд» за вересень грудень 2015 року (т.1 а.с. 68, 69, 72, 73), відповідно до яких вбачається, що ОСОБА_11 почала ухилятися від відбування громадських робіт ще з вересня 2015 року, тобто такі дії ОСОБА_4 були виявлені у 2015 році, про що і було внесено відповідні відомості в реєстр досудових розслідувань.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 62 Конституції України: Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а тому суд, керуючись принципами законності, змагальності, диспозитивності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини приходить до остаточного висновку, що в діях ОСОБА_4 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України, а тому її слід визнати невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 389 КК України, тобто в ухиленні засудженого від відбування покарання у виді виправних робіт, та виправити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 62 Конституції України, ст. 5 КК України, ст. ст. 7, 22, 368, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати невинуватою у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 389 КК України, відомості про який внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № №0008281 від 06.12.2015 року, виправдати.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя: