Справа № 675/1376/19
Провадження № 1-в/675/138/2019
У Х В А Л А

"09" липня 2019 р. м.Ізяслав
Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ізяслав клопотання ОСОБА_4 про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку суду, відповідно до ст.ст. 537, 539 КПК України, -

в с т а н о в и в :
ОСОБА_4 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Замкова виправна колонія (№58)», звернувся до суду із клопотанням, яким просить замінити йому призначене судом покарання на більш м`яке у вигляді позбавлення волі на певний строк, зарахувавши фактично відбутий ним строк покарання, а також застосувати щодо нього амністію. В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі без реальної можливості звільнення порушує вимоги Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як на підставу для задоволення свого клопотання також посилається на прийняте 12.05.2019 р. Європейським судом з прав людини рішення у справі «Пєтухов проти України», в якому констатовано порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в державі Україна довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення.
В судове засідання засуджений в режимі відеоконференції під час трансляції з ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» не прибув, подав клопотання, яким просив слухати справу за його відсутності.
Представник установи виконання покарань, повідомлений про дату, час, місце судового розгляду, в судове засідання не прибув.
Неприбуття зазначених учасників провадження, не позбавляє суд можливості розглянути клопотання за їх відсутності в силу приписів ст.539 КПК України.
Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення клопотання заперечив, посилаючись на його безпідставність.
Дослідивши клопотання засудженого, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши матеріали особової справи ОСОБА_4 , суд приходить до висновку, що клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.
Так, ОСОБА_4 засуджений вироком Апеляційного суду Одеської області від 25.02.2005 року, залишеним в силі ухвалою Верховного Суду України від 24.05.2005 року, за п.п.9, 10, 13 ч.2 ст.115; ч.4 ст.152, ч.1 ст.185, ч.2 ст.263, ст.70 КК України до довічного позбавлення волі.
Також ОСОБА_4 засуджений вироком Красноокнянського районного суду Одеської області від 09.11.2007 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11.12.2008 року, за за ч.1 ст.309 , ч.4 ст.70 КК України до довічного позбавлення волі.
Слід зазначити, що питання заміни покарання більш м`яким врегульовані ст.82 КК України.
Порядок застосування зазначеної норми права було роз`яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким». Так, згідно п.4 вказаної постанови, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.
Таким чином, для застосування положень статті 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення ст.82 КК України вимагає наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про її застосування.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, ст.82 КК України не передбачена.
Проте, національним законодавством передбачений інститут помилування. Так, ч.1 ст.87 КК України встановлена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Згідно з ч.2 ст.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.
Отже, нормами Кримінального кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
При цьому саме актом помилування може бути вирішено питання про заміну покарання засудженому у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, про що просить в своєму клопотанні ОСОБА_4 .
Посилання ж засудженого на прийняте 12.05.2019 р. ЄСПЛ рішення у справі «Пєтухов проти України», в якому констатовано порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в державі Україна довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення, і вказане рішення, як вказує засуджений, є підставою для задоволення його клопотання, суд оцінює критично і вважає, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19).
Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17.12.2013р. у справі №21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
Як зазначалось вище, за нормами діючого законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відноситься до компетенції суду.
При цьому слід зазначити, що у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.
Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.
За таких обставин, вимога засудженого про заміну невідбутої частини призначеного покарання на більш м`яке, не підлягає задоволенню, оскільки така можливість не передбачена діючим законодавством України.
Що стосується клопотання засудженого про застосування щодо нього амністії, то слід зазначити, що пунктом «а» статті 7 Закону України «Про амністію» встановлена заборона застосовувати амністію до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.
ОСОБА_4 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, а тому амністія до нього не може бути застосована.
За таких обставин суд приходить до висновку, що клопотання ОСОБА_4 до задоволення не підлягає.
Керуючись ст.ст.537, 539, 372 КПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку суду, відповідно до ст.ст. 537, 539 КПК України відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1