ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/821/44/19Головуючий по 1 інстанції: ОСОБА_1
ЄУНСС: 712/1117/19 Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 117 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора обвинуваченої законного представника обвинуваченої захисника представника Ювенальної превенції Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області представника Служби у справах дітей Черкаської мської ради ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні прокурора Черкаської області ОСОБА_6 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 травня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007619 від 12.11.2018, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Смільчинці Лисянського району Черкаської області, українку, громадянку України, студентку Філії «Черкаський кооперативний економіко-правовий коледж», зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму,
засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 117 КК України до покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у виді домашнього арешту, а строк відбування покарання вирішено рахувати з моменту затримання.

Прийнято рішення про стягнення з законного представника обвинуваченої ОСОБА_7 ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати за проведену в провадженні молекулярно-генетичну експертизу від 21.12.2018 в сумі 4 506, 53 грн.

В порядку ст. 100 КПК України судом вирішено долю речових доказів,

в с т а н о в и л а :

За даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватою та засуджено за те, що вона, будучи вагітною не менше як на 36 тижні внутрішньоутробного розвитку, свідомо приховуючи факт вагітності від своїх рідних, близьких та оточуючих її людей, не перебуваючи на відповідному обліку у лікарів, 31.10.2018 знаходячись одна за місцем свого тимчасового проживання в кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку Філії "Черкаський кооперативний економіко-правовий коледж" ВНЗ Укоопспілки "Полтавський університет економіки і торгівлі", розташованого за адресою вул. Вернигори, 18 в м. Черкаси Черкаської області, у період часу з 14 до 16 години за відсутності сторонніх осіб, без кваліфікованої медичної допомоги, самостійно народила доношену, життєздатну, зрілу дитину чоловічої статі, вагою 2 кілограма 440 грамів, довжиною тіла 49 сантиметрів, із відсутніми вадами розвитку. Одразу після природного виходу дитини з пологових шляхів, ОСОБА_7 , перебуваючи в особливому психічному та фізичному післяпологовому стані, який знижував її можливість керувати своїми діями, перерізала пуповину та усвідомлюючи, що її новонароджена дитина (відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження зареєстрований як ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) є живонародженою та живою, діючи за раптово виниклим умислом направленим на її вбивство, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх протиправних дій та їх наслідки, нанесла три удари кухонним ножем в область життєво важливих органів - грудної клітки дитини, спричинивши новонародженому небезпечні в момент заподіяння тілесні ушкодження у вигляді поранень лівої половини грудей з ушкодженнями внутрішніх органів (серця та лівої легені), які супроводжувались вираженою зовнішньою та внутрішньо-грудною кровотечею із розвитком масивної крововтрати, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 03-01/913 від 02.11.2018, перебувають у прямому причинному зв`язку із заподіяним дитині пораненням грудей, від яких настала смерть новонародженого та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.

В подальшому 31.10.2018 ОСОБА_7 , з метою укриття скоєного нею злочину та уникнення кримінальної відповідальності, помістила тіло мертвої дитини до поліетиленового пакету та до картонної коробки з під взуття, яку сховала під власним ліжком у вище зазначеній кімнаті гуртожитку. Після чого працівниками швидкої медичної допомоги, яких викликали працівники гуртожитку, через утворену кровотечу після пологів ОСОБА_7 госпіталізована до КЗ «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги» Черкаської міської ради.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 порушує питання про зміну вироку Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.05.2019 через невідповідність призначеного покарання ступіню тяжкості кримінального правопорушення та особі неповнолітньої обвинуваченої, внаслідок надмірної суворості та просить звільнити останню від відбування призначеного покарання з випробуванням, з мінімальним іспитовим строком, на підставі положень ст.ст. 75, 104 КК України.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_14 покарання не в повній мірі врахував те, що вона є неповнолітньою, виховується в повній сім`ї, має постійне місце проживання, проживає в нормальних житлових умовах, батьки обвинуваченої працюють, ОСОБА_7 та її батьки позитивно характеризуються за місцем проживання, навчається на другому курсі Філії «Черкаського кооперативного економіко-правового коледжу», де також характеризується позитивно, вела і веде нормальний спосіб життя про що свідчить те, що вона 22.05.2019 нагороджена відзнакою дипломом у змаганнях легкої атлетики.

Крім того, просить врахувати, що ОСОБА_7 народила дитину у віці 16 років та, на час її народження, була обмежено осудною, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи № 414 від 23.11.2018 про те, що на період інкримінованих подій остання не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії і керувати ними. При цьому, на даний час у матері обвинуваченої значно погіршився стан здоров`я, що підтверджується відповідною довідкою від 15.05.2019.

Звертає увагу на те, що згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 завдала три удари ножем, що суперечить висновкам судово-медичної експертизи № 03-01/913 від 02.11.2018 про те, що смерть дитини настала від двох поранень. Також вказує на те, що судом безпідставно не допитано батька новонародженої дитини ОСОБА_15 , який був допитаний в ході досудового розслідування та не надано слова законному представнику неповнолітньої ОСОБА_7 ОСОБА_8 .

Також, акцентує увагу на тому, що у вироку суду першої інстанції відсутне посилання на досудову доповідь від 19.02.2019, яка не тільки не врахована при призначенні покарання, а взагалі не була предметом дослідження в судовому засіданні.

Крім того, просить в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України в ході апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення допитати свідка ОСОБА_15 та законного представника обвинуваченої ОСОБА_8 .

На апеляційну скаргу захисника прокурором внесено заперечення, які зводяться до безпідставності апеляційних вимог сторони захисту.

В апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченої, просить, дослідивши дані, що характеризують особу обвинуваченої, постановити в кримінальному провадженні новий вирок, яким засудити неповнолітню ОСОБА_7 за ст. 117 КК України до 3 років позбавлення волі.

Апелянт, не оспорюючи фактичні обставини справи, які суд визнав доведеними і кваліфікацію дій обвинуваченої, посилаючись на положення ст. 65 КК України та роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму ВСУ від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», зазначає про недостатність врахування судом при призначенні покарання обвинуваченій: тякості та ступеню небезпечності вчиненого злочину; спосіб, характер та жорстокість його вчинення, зокрема те, що одразу після пологів ОСОБА_7 нанесла дитині удари у життєво важливі органи, від яких настала її смерть; наслідки злочинних діянь у вигляді смерті новонародженої дитини.
Просить врахувати, що ОСОБА_7 , будучи неповнолітньою приховала від оточуючих факт вагітності, на відповідний облік до лікаря-гінеколога не стала та, за відсутністю сторонніх осіб, без кваліфікованої медичної допомоги, самостійно народила доношену, життєздатну дитину із відсутніми вадами розвитку, якій з особливою жорстокістю нанесла 3 удари ножем в область грудної клітини. Крім того, звертає увагу на ценічну поведінку обвинуваченої одразу після вчиненого, зокрема на те, що обвинувачена, з метою приховання слідів злочину, шляхом затирання крові в кімнаті, намагалась приховати речі зі слідами крові, маючи намір позбутися від них та тіла дитини.
Також вказує, що обвинувачена винуватість у вчиненому визнала частково, неодноразово змінювала показання, не сприяла встановленню істини по справі, що, на думку прокурора, вказує на те, що вона не усвідомила тяжкості вчиненого протиправного діяння та морального обов`язку понести відповідне покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченої ОСОБА_7 , її захисника адвоката ОСОБА_9 та законного представника ОСОБА_8 в підтримку апеляційної скарги сторони захисту та безпідставність апеляційних вимог сторони обвинувачення, думку прокурора в підтримку внесеної апеляційної скарг та залишення без задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 , представників Ювенальної превенції Черкаського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і представника Служби у справах дітей Черкаської мської ради ОСОБА_12 , які підтримали апеляційні вимоги прокурора в повному обсязі, повторно дослідивши характеризуючи дані на обвинувачену, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим та ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального, і кримінального процесуального закону.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який вона засуджена, відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на доказах, досліджених судом в повному обсязі та оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України і учасниками судового провадження не оспорюються.

Кваліфікацію дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ст. 117 КК України, як умисне вбивство матір`ю своєї новонародженої дитини відразу після пологів, колегія суддів вважає правильною.

Твердження захисника ОСОБА_9 щодо наявних суперечностей в кількості нанесених ОСОБА_7 ударів новонародженій дитині, колегія суддів визнає безпідставними та такими, що спростовуються висновком експерта № 03-01/913 від 02.11.2018 про те, що на трупі новонародженої дитини виявлено два проникаючих поранення грудної клітки із пошкодженням легень та серця із поверхневої насічкою на шкірі цієї ділянки. Дані ушкодження у вигляді (2-х) ран, враховуючи наявність між двома рани однієї поверхневої надсічки, спричинені щонайменше трьохраховим (3-х) впливом гострого (-их) предмету (-ів), що супроводжується їх видом (насічки та надрізи), а також формою, рівними незсадненими краями, гладкими стінками та гострими кінцями.

Не заслуговують на увагу і твердження сторони захисту щодо неповноти судового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції без допиту в якості свідка батька новонародженої дитини ОСОБА_15 , який був допитаний в ході досудового розслідування, оскільки відповідних клопотань стороною захисту не заявлялось.

Щодо доводів захисника про ненадання судом слова законному представнику неповнолітньої ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , колегія суддів враховує, що протягом всього судового розгляду в судових засіданнях були присутні законний представник неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_8 , її захисник ОСОБА_9 , представники Ювенальної превенції та Служби у справах дітей, а тому порушень процедури розгляду кримінального провадження щодо неповнолітньої, не вбачає.

Вирішуючі по суті апеляційні вимоги сторони захисту та обвинувачення щодо призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з тих міркувань, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ст.65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, зокрема, апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно постанови Пленуму ВСУ № 5 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», слід звернути увагу судів на те, що вони при призначенні покарання неповнолітнім повинні суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання такого засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація.
Неповнолітній вік особи, яка вчинила злочин, згідно з п.3 ч.1 ст. 66 КК України є обставиною, яка пом`якшує покарання. Вона обов`язково має враховуватись при призначенні покарання - незалежно від того, чи досяг підсудний на час розгляду справи повноліття. Залежно від конкретних обставин справи суди повинні враховувати як такі, що пом`якшують покарання, й інші обставини, перелічені в ч.1 вказаної статті, а також обставини, хоча й не зазначені у законі, але які знижують ступінь суспільної небезпечності злочину чи особи (наприклад, втягнення неповнолітнього у злочинну діяльність іншою особою, примирення з потерпілим тощо).
При призначенні неповнолітньому покарання крім передбачених у статтях 65-67 КК України обставин суди відповідно до ч.1 ст. 103 КК мають враховувати також умови його життя та виховання, вплив на нього дорослих, рівень розвитку й інші особливості його особи.
Позбавлення волі на певний строк є найсуворішим покаранням, що може бути призначене особам, яким на момент вчинення злочину не виповнилося 18 років. Це покарання має застосовуватися до таких осіб тільки тоді, коли у суду є переконання, що застосування більш м`якого покарання не сприятиме виправленню засудженого. Висновки суду про необхідність застосування до неповнолітнього позбавлення волі, якщо санкцією статті, за якою він засуджується, передбачені й інші види покарань, повинен бути мотивованим у вироку.

Колегія суддів вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, на виконання вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в повній мірі не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, з огляду на положення ст. 12 КК України, є злочином середнього ступеня тяжкості, дані про особу винуватої, яка раніше не судима, на момент вчинення злочину мала вік 16 років, по місцю реєстрації та навчання характеризується позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, являється студенткою навчального закладу, її ставлення до вчиненого, визнавши обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої вчинення злочину неповнолітньою, за відсутності обставин, що його обтяжує, призначивши ОСОБА_7 покарання в межах санкції ст. 117 КК України, у виді позбавлення волі на певний строк.

За наведених обставин, місцевий суд правильно прийшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 при призначенні їй покарання у визначених судом межах, а тому апеляційні доводи прокурора про необхідність призначення обвинуваченій більш суворого покарання, зокрема у виді 3 років позбавлення волі, в тому числі, з урахуванням обставин, які цілком повно враховано судом першої інстанції, колегія суддів визнає необгрунтованими.

Разом з цим, в ході апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення колегія суддів дійшла висновку про доцільність задоволення апеляційних вимог сторони захисту та звільнення неповнолітньої обвинуваченої від відбування призначеного покарання на підставі ст.ст. 75, 104 КК України, приймаючи до уваги наступне.

Відповідно до ст.ст. 104, 75 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до неповнолітніх відповідно до статтей 75-78 КК УКкраїни, з урахуванням положень, передбачених цією статтею. Якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді, зокрема, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно ст. 37 Конвенції про права дитини від 1989 року, ратифікованої ВРУ 27.02.1991, арешт, затримання чи тюремне ув`язнення дитини здійснюються згідно з законом та використовуються лише як крайній захід і протягом якомога більш короткого відповідного періоду часу.
При вирішенні питання про доцільність звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, колегія суддів враховує висновок судово-психіатричного експерта № 414 від 23.11.2018 про те, що на період часу, до якого відноситься скоєння інкримінованого обвинуваченій діяння, у неї відмічалися прояви тимчасового психологічного розладу, а саме легкого психічного розладу у зв`язку з пологами на фоні специфічної психічної травми, гормонального дисбалансу, з проявами психічної і фізичної астенії, з недоврахуванням ситуації із зниженням прогнозу своїх дій через що на вказаний період часу вона не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії і керувати ними.

Згідно даних досудової доповіді про неповнолітнього обвинуваченого, беручи до уваги інформацію, що характеризує її особистість, спосіб життя, історію правопорушень, а також низьку ймовірність вчинення повторного правопорушення, виправлення ОСОБА_7 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе, а остання не становить небезпеки для суспільства.

Оскільки обвинувачена ОСОБА_7 не становить суспільної небезпеки, має молодий вік і допустимі сталі соціальні зв`язки, її виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, чому, в свою чергу, додатково сприятиме її подальше навчання, працевлаштування та виконання пробаційних програм.

Колегія суддів також враховує і те, що ОСОБА_7 в ході досудового та судового слідства перебувала під домашнім арештом в певний період доби і на неї було покладено відповідні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, які остання не порушувала. Дана обставина хоч і не має вирішального значення, однак, на думку колегії суддів, належить до врахування.

Наведені судом першої та апеляційної інстанції обставини, у дному конкретному випадку, є такими, які свідчать про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням. Саме покарання ОСОБА_7 із звільненням від його відбування з випробуванням, на думку колегії суддів, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, його меті, та не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства, та вимогами захисту основоположних прав особи.

Тому, колегія суддів, вважає, що вирок районного суду щодо ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання підлягає зміні, в межах повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на вирок суду першої інстанції, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України.

Враховуючи викладене та можливість застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора про погіршення становища обвинуваченої та збільшення строку покарання, є необґрунтованою.

З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, п. 2 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 травня 2019 року щодо ОСОБА_7 змінити, пом`якшивши його.

Застосувати до ОСОБА_7 положення ст.ст. 75, 104 КК України, звільнивши від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України встановити ОСОБА_7 наступні обов`язки:

-періодично зявлятися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 травня 2019 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді