КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/258/2019 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 186, Доповідач: ОСОБА_2
ч. 2 ст. 187, ч. 2 ч. 3 ст. 303, ч. 1 ст. 309 КК України

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 лютого 2019 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого: судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 303, ч. 2 ст. 303 КК України,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 303, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 303, ч.2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 309 КК України,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 303, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 303 КК України, -
за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_12 ,
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 , ОСОБА_11 ,
захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,
ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,
в с т а н о в и л а:
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року у затвердженні угоди від 05.06.2018 року про визнання винуватості, укладеної між прокурором Київської місцевої прокуратури №7 ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_11 відмовлено.
Обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 303, ч. 2 ст. 303 КК України; ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 303, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України; ОСОБА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 303, ч.2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 309 КК України; ОСОБА_18 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 303, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України; ОСОБА_11 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 303 КК України - повернуто прокурору Київської місцевої прокуратури № 7.
Приймаючи рішення про відмову в затвердженні угоди про визнання винуватості укладеної між прокурором Київської місцевої прокуратури №7 ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_11 суд першої інстанції враховував зміст угоди, в якій викладений текст відповідно до обвинувального акту, який вручений ОСОБА_11 , думку інших учасників судового провадження, прокурора, який не клопотав про виділення матеріалів відносно обвинуваченого ОСОБА_11 в окреме провадження, та прийшов до висновку, що підстав для затвердження угоди немає.
Оскільки, згідно тексту угоди окрім беззастережного визнання винуватості ОСОБА_11 міститься посилання на вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які не є стороною вказаної угоди. Тому суд першої інстанції зазначив, що в разі затвердження такої угоди буде порушено право інших обвинувачених на захист.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про не можливість затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором і обвинуваченим ОСОБА_11 та про необхідність, відповідно до ч. 7 ст. 474 КПК України вирішення питання щодо розгляду провадження в загальному порядку.
Приймаючи рішення про повернення обвинувального акту прокурору, суд першої інстанції проаналізував зміст направленого на адресу суду обвинувального акту, та прийшовдо висновку, що він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а саме порушено п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки за зазначеною в обвинувальному акті адресою місця проживання потерпілі ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 судові повідомлення не отримують, на виклики до суду не з`являються, що свідчить про відсутність відомостей про місце проживання потерпілих в обвинувальному акті.
Також суд першої інстанції встановив, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 3, 5 ч. 2 ст. 291 КПК України та підлягає поверненню прокурору для усунення вказаних недоліків, оскільки в формулюванні обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 303 КК України слідчий вказує на вчинення злочину останнім в складі організованої групи та інкримінує вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 303 КК України. По другому епізоду, який інкримінований ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 303 КК України, слідчий формулює обвинувачення таким чином, що неможливо встановити у вчиненні якого ж злочину обвинувачується ОСОБА_7 , оскільки в формулюванні обвинувачення наявне посилання на вчинення злочину організованою групою осіб, однак ч. 2 ст. 303 КК України такої кваліфікованої ознаки злочину не містить. Окрім того за змістом сформованого обвинувачення воно відповідає ч. 2 ст. 302 КК України. Тобто, вказаний обвинувальний акт містить істотні суперечності, що перешкоджають призначенню його до судового розгляду.
Формулюючи обвинувачення за ч. 3 ст. 303 КК України ОСОБА_8 слідчий інкримінує останньому вчинення злочину в складі організованої групи. Формулюючи обвинувачення за ч. 2 ст. 146 КК України, ч. 2 ст. 187 КК України, ч. 2 ст. 186 КК України слідчий не вказав форму вини, мотив і мету вчинення вказаних кримінальних правопорушень. Крім того, виникають суперечності між інкримінованими ОСОБА_8 епізодами. Так, формулюючи обвинувачення за ч. 3 ст. 303 КК України слідчий інкримінує останньому вчинення злочину в складі організованої групи, формулюючи обвинувачення за ч. 2 ст. 146 КК України, ч. 2 ст. 187 КК України, ч. 2 ст. 186 КК України слідчий вказує на вчинення злочину в складі групи осіб. Тобто неможливо встановити форму співучасті обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому дій з врахуванням тверджень в обвинувальному акті про належність ОСОБА_8 до організованої групи осіб, які вчиняли кримінальні правопорушення.
Формулюючи обвинувачення ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 146 КК України слідчий не конкретизував час вчинення злочину, обмежившись вказівкою "липень 2016 року", що свідчить про не конкретність обвинувачення. В іншій частині обвинувачення щодо цієї ж події, але з іншою кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_9 (ч. 2 ст. 186 КК України), слідчий вказує на час вчинення злочину наступним чином "приблизно в кінці липня 2016 року". Таким чином, висунуте ОСОБА_9 обвинувачення є не конкретним та містить суттєві недоліки, що унеможливлюють призначення справи до розгляду.
Формулюючи обвинувачення ОСОБА_10 за ч.2 ст.146 КК України слідчий вказує "переслідуючи мету, направлену на усунення конкурентів у незаконній діяльності, здійснювали напади на конкурентів..." та інкримінує ОСОБА_10 вчинення злочину в складі групи осіб. В той же час вчинення первісного злочину, передбаченого ч. 3 ст. 303 КК України, слідчий інкримінує в складі організованої групи. Таким чином, залишається незрозумілою форма співучасті ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому дій. Формулюючи обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України слідчий вказує на те, що до потерпілої ОСОБА_20 було застосоване насильство та погроза застосування насильства, що по суті виключає одне одного. Залишається незрозумілим чи погрожував ОСОБА_10 потерпілій, чи застосовував до неї насильство. Крім того, в описовій частині вказаного епізоду незрозуміло в кого саме виник умисел на відкрите викрадення чужого майна. Вказані обставини свідчать про не конкретність обвинувачення висунутого ОСОБА_10 .
Формулюючи обвинувачення ОСОБА_11 слідчий вказав, що останній вчинив аналогічні дії як і ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . Враховуючи, що кримінальна відповідальність має індивідуальний характер, не зрозуміло від якого саме обвинувачення ОСОБА_11 слід захищатися.
На погоджуючись з вказаною ухвалою суду, прокурор Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду від 05 червня 2018 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що під час підготовчого судового засідання 05.06.2018 року, відповідно до норм ст. ст. 468, 469 та ст. 472 КПК України, укладено угоду про визнання винуватості між обвинуваченим ОСОБА_11 та прокурором ОСОБА_6 за участю захисника ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_22 , та під час судового засідання прокурор просив суд призначити до розгляду обвинувальний акт, який відповідає вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до розгляду по суті, а відносно обвинуваченого ОСОБА_11 , - виділити матеріали в окреме провадження у зв`язку із укладанням угоди.
В свою чергу, суд відмовив в укладанні угоди про визнання винуватості та повернув прокурору обвинувальний акт пославшись на ч. 7 ст. 474 КПК України.
Також апелянт зазначає, що суд вказує на те, що прокурор не клопотав про виділення матеріалів відносно ОСОБА_11 в окреме провадження, що не відповідає дійсності, оскільки прокурором заявлялося клопотання про виділення матеріалів в окреме провадження та затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_11 .
Та під час судового засідання до матеріалів судового провадження прокурором були долучені відповідні заяви від потерпілих, про те, що вони не заперечують проти укладання угоди про визнання винуватості між обвинуваченим ОСОБА_11 та прокурором, однак суд на це уваги не звернув.
Також апелянт зазначає, що суд повертає прокурору обвинувальний акт, як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а саме, порушено п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки за зазначеною в обвинувальному акті адресою місця проживання, потерпілі судові повідомлення не отримують, на виклики до суду не з`являються, що свідчить про відсутність відомостей про місце проживання потерпілих в обвинувальному акті.
Однак, суд не звернув увагу на той факт, що потерпілі у вказаному кримінальному провадженні є особи відносно, яких застосовано заходи безпеки та їх анкетні дані, адреси проживання повністю змінено, про що зазначив прокурор тому для організації їх участі у судовому засіданні, суд повинен забезпечити відео конференцію з іншого приміщення суду, для забезпечення безпеки потерпілих.
Також прокурор не погоджується з тим, що суд вказує на суперечності та неконкретності в обвинуваченні щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , оскільки відповідно до вимог ст. 338 КПК України, прокурор може змінити обвинувачення в суді під час судового розгляду.
Тому на думку апелянта, надання оцінки висунутому обвинуваченню ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в підготовчому судовому засіданні є передчасним, оскільки оцінка обвинувачення судом надається під час судового розгляду.
Таким чином, передчасні висновки суду на думку апелянта щодо обвинувачення є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Апелянт вважає, що прокурором у обвинувальному акті зазначено кожний пункт відповідно до ст. 291 КПК України, тому підстави для повернення обвинувального акту прокурору, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, відсутні.
Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено.
Захисником ОСОБА_16 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подано заперечення на вказану апеляційну скаргу, в яких останній просить апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду від 05 червня 2018 року, без змін.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_12 , який у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, подану прокурором Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 та просив її задовольнити, обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та їх захисників ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які заперечували щодо поданої апеляційної скарги, та просили залишити її без задоволення, вивчивши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Так, згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Процедура складення обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, регламентована ст. 291 КПК України.
Як указують приписи ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити відомості, перелік яких є вичерпним.
Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Сам обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення особі у вчиненні злочину та передає його до суду в порядку, передбаченому ст.291 КПК України, тобто є процесуальним документом, яким закінчується досудове розслідування, а обвинувачення особи пов"язується з моментом складання обвинувального акту.
На думку колегії суддів, за даними кримінального провадження, зокрема обвинувального акту щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , прокурором дотримано вимоги ст. 291 КПК України, тобто обвинувальний акт містить як формулювання обвинувачення, так і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.
Суд не є стороною кримінального провадження і не може вказувати прокурору як необхідно викласти формулювання обвинувачення у вчиненні ОСОБА_23 , злочинів, передбачених ч. 3 ст. 303, ч. 2 ст. 303 КК України; ОСОБА_24 , злочинів, передбачених ч. 3 ст. 303, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України; ОСОБА_25 , злочинів, передбачених ч. 3 ст. 303, ч.2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 309 КК України; ОСОБА_26 , злочинів, передбачених ч. 3 ст. 303, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України; ОСОБА_27 , злочину, передбаченого ч. 3 ст. 303 КК України. В обвинувальному акті викладене те обвинувачення, яке прокурор вважає встановленим.
Приймаючи рішення про повернення обвинувального акту прокурору для усунення виявлених недоліків суд послався на те, що обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки при формулюванні обвинувачення за ч. 3 ст. 303 КК України ОСОБА_8 слідчий інкримінує останньому вчинення злочину в складі організованої групи. Формулюючи обвинувачення за ч. 2 ст. 146 КК України, ч. 2 ст. 187 КК України, ч. 2 ст. 186 КК України слідчий не вказав форму вини, мотив і мету вчинення вказаних кримінальних правопорушень. Крім того, виникають суперечності між інкримінованими ОСОБА_8 епізодами. Так, формулюючи обвинувачення за ч. 3 ст. 303 КК України слідчий інкримінує останньому вчинення злочину в складі організованої групи, формулюючи обвинувачення за ч. 2 ст. 146 КК України, ч. 2 ст. 187 КК України, ч. 2 ст. 186 КК України слідчий вказує на вчинення злочину в складі групи осіб. Тобто неможливо встановити форму співучасті обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому дій з врахуванням тверджень в обвинувальному акті про належність ОСОБА_8 до організованої групи осіб, які вчиняли кримінальні правопорушення.
Формулюючи обвинувачення ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 146 КК України слідчий не конкретизував час вчинення злочину, обмежившись вказівкою "липень 2016 року", що свідчить про не конкретність обвинувачення. В іншій частині обвинувачення щодо цієї ж події, але з іншою кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_9 (ч. 2 ст. 186 КК України), слідчий вказує на час вчинення злочину наступним чином "приблизно в кінці липня 2016 року". Таким чином, висунуте ОСОБА_9 обвинувачення є не конкретним та містить суттєві недоліки, що унеможливлюють призначення справи до розгляду.
Формулюючи обвинувачення ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 146 КК України слідчий вказує "переслідуючи мету, направлену на усунення конкурентів у незаконній діяльності, здійснювали напали на конкурентів..." та інкримінує ОСОБА_10 вчинення злочину в складі групи осіб. В той же час вчинення первісного злочину, передбаченого ч. 3 ст. 303 КК України, слідчий інкримінує в складі організованої групи. Таким чином, залишається незрозумілою форма співучасті ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому дій. Формулюючи обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України слідчий вказує на те, що до потерпілої ОСОБА_20 було застосоване насильство та погроза застосування насильства, що по суті виключає одне одного. Залишається незрозумілим чи погрожував ОСОБА_10 потерпілій чи застосовував до неї насильство. Крім того, в описовій частині вказаного епізоду незрозуміло в кого саме виник умисел на відкрите викрадення чужого майна. Вказані обставини свідчать про не конкретність обвинувачення висунутого ОСОБА_10 .
Формулюючи обвинувачення ОСОБА_11 слідчий вказав, що останній вчинив аналогічні дії як і ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 . Враховуючи, що кримінальна відповідальність має індивідуальний характер, не зрозуміло від якого саме обвинувачення ОСОБА_11 слід захищатися.
Проте, на переконання колегії суддів, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки вказаніобставини не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору з підстав їхневідповідності вимогам кримінального процесуального закону, зокрема приписам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Висування ж обвинувачення, є виключною компетенцією прокурора, і не може покладатися на суд, у зв`язку з чим суд, при постановленні оскаржуваної ухвали та визначенні обсягу висунутого прокурором обвинувачення, як неконкретного, чи такого, що суперечить правовій кваліфікації кримінального правопорушення, вийшов за межі наданих йому повноважень у підготовчому судовому засіданні та припустився оцінки правильності викладу обвинувачення щодо його суті, що є неприпустимим.
Не погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції щодо повернення обвинувального акта прокурору з підстави, що викладене в обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , формулювання обвинувачення за своєю суттю є заздалегідь незрозумілим, оскільки судом не наведено в цій частині переконливих мотивів, в чому саме полягає в його розумінні незрозумілість викладеного обвинувачення, яке міститься в обвинувальному акті, щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
На думку колегії суддів таке посилання суду першої інстанції, свідчить про те, що суд не розпочавши судового розгляду, дав оцінку обставинам викладеним в обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,та вийшов за межі ст. 314 КПК України.
При цьому, на переконання колегії суддів, приймаючи рішення за результатами підготовчого судового засідання, місцевий суд має виходити й з положень ст. 22, ст. 26 КПК України щодо змагальності та диспозитивності кримінального провадження та положень ст. 337 КПК України, яка визначає межі судового розгляду, який проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а обв"язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, відповідно до ст. 92 КПК України, покладається під час судового розгляду на прокурора.
Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до ст.ст. 338, 339, 340 КПК України прокурор уповноважений змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення або відмовитись підтримувати державне обвинувачення.
У разі, коли в ході судового розгляду будуть встановлені нові фактичні обставини кримінального провадження або не знайдуть підтвердження фактичні обставини, які прокурор вважав доведеними, якщо не знайде підтвердження кваліфікуюча ознака складу злочину, в якому обвинувачується особа, або взагалі суд прийде до висновку про відсутність складу, події злочину або про недоведеність вини, тоКПК України передбачає процесуальні рішення, які приймаються в таких випадках.
Зазначені положення норм процесуального законодавства судом першої інстанції не було враховано належним чином.
Стосовно посилання суду першої інстанції, щодо порушення п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки за зазначеною в обвинувальному акті адресою місця проживання потерпілі ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 судові повідомлення не отримують, на виклики до суду не з`являються, що свідчить про відсутність відомостей про місце проживання потерпілих в обвинувальному акті, є безпідставними, оскільки як зазначає прокурор в апеляційній скарзі, що потерпілі у вказаному кримінальному провадженні є особи відносно, яких застосовано заходи безпеки та їх анкетні дані, адреси проживання повністю змінено, про що зазначив прокурор тому для організації їх участі у судовому засіданні, суд повинен забезпечити відео конференцію з іншого приміщення суду, для забезпечення безпеки потерпілих.
Також суд першої інстанції не врахував правовий висновок Верховного Суду України, зазначений у його ухвалі від 24.11.2016 року №5-328 кс 16, що на стадії досудового розслідування обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акту, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслідуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. При цьому важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але й для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.
Конкретність викладення фактичних обставин у даному проваджені, а, отже, й формулювання обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , не викликає сумнівів.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно повернуто обвинувальний акт із зазначених вище підстав, оскільки з його змісту випливає, що в ньому конкретно та повно викладені фактичні обставини кримінального правопорушення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину, тобто прокурором сформульовано обвинувачення та дано правову кваліфікацію вказаного злочину, які дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що ніяким чином не перешкоджає суду розглянути справу по суті та ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Отже, суд удався до оцінки змісту фактичних обставин кримінального провадження, правової кваліфікації злочину, які прокурор вважає встановленими, чим вийшов за межі своїх повноважень, тоді як під час підготовчого судового засідання суд лише перевіряє обвинувальний акт на предмет викладення в ньому відомостей, передбачених у п.п.1-9 ч.2 ст.291 КПК України.
Тому є слушними доводи прокурора про те, що обвинувальний акт містить всі відомості, передбачені ст. 291 КПК України, а отже складений відповідно до вимог вказаної статті, а висновок суду першої інстанції про його не відповідність вимогам ст. 291 КПК України, є безпідставним.
Таким чином, слід погодитися з доводами прокурора щодо необґрунтованості підстав, у зв`язку з якими суд першої інстанції повернув прокурору обвинувальний акт.
Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи викладені в апеляційній скарзі прокурора в частині оскарження відмови у затвердженні угоди від 05.06.2018 року про визнання винуватості, укладеної між прокурором Київської місцевої прокуратури №7 ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_11 , колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження в цій частині з наступних підстав.
Статтею 314 КПК України визначено перелік рішень, які має право прийняти суд у підготовчому засіданні, у тому числі і рішення про затвердження або відмову в затвердженні угоди.
Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 314 КПК України в апеляційному порядку може бути оскаржена лише ухвала про повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
За змістом ч. 4 ст. 394 КПК України в апеляційному порядку може бути оскаржено лише вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості та лише виключно з підстав передбачених вказаною ч. 4 ст. 394 КПК України.
Таким чином, кримінальним процесуальним законодавством не передбачено право на оскарження ухвали суду, якою відмовлено у затвердженні угоди про визнання винуватості.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів відповідно до вимог ч.4 ст.399 КПК України відмовляє у відкритті провадження в цій частині оскарження ухвали, оскільки в цій частині подано апеляційну скаргу на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про повернення прокурору, зі стадії підготовчого судового засідання обвинувального акту відносно ОСОБА_7 , за ч. 3 ст. 303, ч. 2 ст. 303 КК України; ОСОБА_8 , за ч. 3 ст. 303, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України; ОСОБА_9 , за ч. 3 ст. 303, ч.2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 309 КК України; ОСОБА_10 , за ч. 3 ст. 303, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України; ОСОБА_11 , за ч. 3 ст. 303 КК України, постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду обвинувального акту в суді першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 412, 409, 415, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Київського апеляційного суду, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 , - задовольнити частково.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року, якою у затвердженні угоди від 05.06.2018 про визнання винуватості, укладеної між прокурором Київської місцевої прокуратури №7 ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_11 відмовлено, та якою обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 303, ч. 2 ст. 303 КК України; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 303, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 303, ч.2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 309 КК України; ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 303, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 303 КК України - повернуто прокурору Київської місцевої прокуратури № 7, - скасувати в частині повернення обвинувального акту прокурору та призначити новий розгляд обвинувального акта в даному кримінальному провадженні в суді першої інстанції, зі стадії підготовчого засідання.
Відмовити прокурору у кримінальному провадженні, прокурору Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 у відкриті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 05 червня 2018 року, в частині відмови у затвердженні угоди від 05.06.2018 про визнання винуватості, укладеної між прокурором Київської місцевої прокуратури №7 ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_11 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвала в частині відмови у відкритті провадження може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
В іншій частині ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4