Справа № 547/166/19
Провадження №1-кп/548/90/19
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2019 року м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі :

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хорол кримінальне провадження № 0000015 по обвинуваченню :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, уродженець с. Вереміївка, Семенівського району, Полтавської області, житель АДРЕСА_1 , неодружений, освіта неповна середня, непрацюючий, раніше судимий:

1)06.04.2015 Семенівським районним судом за ст. 185 ч. 1 КК України до покарання у вигляді 80 годин громадських робіт;

2) 16.05.2017 Хорольським районним судом Полтавської області за ст. 185 ч. 2, ст. 190 ч. 1, ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком 2 роки. На основі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

3) 17.01.2018 Семенівським районним судом Полтавської області за ст. 190 ч.1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді обмеження волі строком 2 роки 2 місяці. На основі 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік 8 місяців,

у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
В кінці грудня 2018 (біль точної дати не встановлено) ОСОБА_4 , маючи заздалегідь обдуманий умисел спрямований на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, прибув до господарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке перебуває у фактичному володінні ОСОБА_5 , де шляхом виривання вхідних дверей, проник в середину приміщення будинку з якого таємно викрав чавунну плиту пічного опалення вартістю 423,33 грн.

Продовжуючи доведення свого злочинного умислу до кінця, ОСОБА_4 через незамкнені вхідні двері з іншої сторони будинку проник до його приміщення звідки також таємно викрав чавунну плиту пічного опалення вартістю 423,33 грн.

Після цього, ОСОБА_4 із викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник та розпорядився ним на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_5 майнову шкоду (збитки) на загальну суму 846,66 грн.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 підтвердив всі обставини скоєння злочину, свою вину в скоєному визнав повністю, пояснення дав аналогічні до фабули обвинувачення, щиро розкаявся у скоєному, просить його суворо не карати.

Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим, його вина підтверджується зібраними по справі доказами, дійсність та достовірність яких учасниками судового розгляду не оспорюється.

Оскільки обставини справи ніким із учасників судового розгляду не оспорюються, обвинувачений ОСОБА_4 та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає та йому роз`яснено про позбавлення права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав за недоцільне дослідження доказів стосовно цих обставин справи.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно та поєднаній з проникненням у житло, ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України.

Зазначені докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованому йому злочині, є такими, що доповнюють одне одного, належними допустимими та достатніми, оскільки, у відповідності до ст.ст.84-86 КПК України прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженню, та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також є такими, що отримані у порядку, встановленому Конституцією та КПК України.

Аналізуючи вищевказані докази в їх сукупності суд приходить до висновку,що винуватість ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України доказана.

Згідно з вимогами ч. 3ст. 62 Конституції Українита Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний для прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. ст.21,22,30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється судом на основі змагальності, безпосередності дослідження судом показань, речей та документів. Державне обвинувачення в суді підтримує прокурор, захист обвинуваченого здійснює він сам і його захисник,а функція розгляду справи покладається на суд. При цьому суд, зберігаючи незалежність, неупередженість і об`єктивність, створює необхідні умови для виконання учасниками їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.

У відповідності до ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведеності у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно із положеннями ст.22 КПК України суд зберігає об`єктивність та неупередженість, в тому числі не надаючи переваг будь-якій стороні кримінального провадження.

Крім цього, пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення, але він не може тлумачитись як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід). Об`єм цього обов`язку може змінюватись залежно від природи рішення.

Суд обгрутовує вирок виключно на доказах, розглянутих у судовому засіданні. За допомогою дослідження на суді всіх доказів відбувається і формування внутрішнього суддівського переконання про винність або невинність обвинуваченого.

Доказування - це єдиний спосіб встановлення об`єктивної істини в кримінальному судочинстві. Поки не доведені обставини скоєння злочину, не можна сказати, що вони були, мали місце насправді.

З приводу того, що доведення є єдиним способом для встановлення істини у Кримінально процесуальному кодексі України вказано: "Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена.

Оцінюючи зібрані органом досудового розслідування та представлені суду стороною обвинувачення докази, які перевірені в даному судовому провадженні та безпосередньо досліджені судом , суд вважає, що вони у своїй сукупності без усяких сумнівів, дають можливості дійти обґрунтованого висновку щодо доведеності вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України за обставин викладених в обвинувальному акті.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особистість обвинуваченого, який задовільно характеризується за місцем проживання, на час досудового розслідування і судового розгляду справи офіційно не працевлаштований, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, обставини, що помякшують і обтяжують покарання.

Суд також при призначенні обвинуваченому покарання враховує практику Європейського суду з прав людини у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), в яких Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

При призначенні обвинуваченому покарання враховується судом і те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого у відповідності зі ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого у відповідності до ст. 67 КК України суд визнає рецедив злочинів.

Беручи до уваги те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, одночасно враховуючи зазначені обставини, з урахуванням особи винного, який неодноразово судимий за злочини проти власності, суд прийшов до висновку про доцільність призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання в межах санкції статті, по якій кваліфіковані дії обвинуваченого у вигляді позбавлення волі, але не на максимальний строк. Призначення такого покарання відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий за аналогічні корисливі злочини проти власності, за місцем мешкання характеризується посередньо, не працює, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.

Враховуючи наведене, підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, не вбачається.

Під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження встановлено, що згідно вироку Семенівського районного суду Полтавської області від 17.01.2018 року за ст. 190 ч.1 ст. 70 КК України ОСОБА_4 засуджено до покарання у вигляді обмеження волі строком 2 роки 2 місяці. На основі 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік 8 місяців, тому покарання обвинуваченому необхідно призначити згідно ст.ст. 71,72 КК України.

Відповідно до ст. 63 КК України, покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщення його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною КК України.

З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, визначення судом покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у виді позбавлення волі, суд приходить до висновку про наявність ризику того, що обвинувачений до набрання вироком законної сили може переховуватися від суду та продовжити злочинну діяльність, тому, з метою забезпечення виконання вироку є необхідним до набрання цим вироком законної сили обрати обвинуваченому запобіжний захід - тримання під вартою взявши його під варту в залі суду м.Хорол негайно.

При цьому суд визначає, що даний запобіжний захід обирається саме з метою забезпечення виконання даного вироку суду та із зазначенням настання певної події - до набранням цим вироком законної сили, що у повному обсязі узгоджується з принципом юридичної визначеності, який є особливо важливим при позбавленні свободи та з принципом законності в цьому контексті (щодо процедури - п.54 рішення Європейського суду з прав людини від 23.09.1998 року у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства»), стосується забезпечення передбачуваності застосування певного закону і не суперечитиме як п.74 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року.

Цивільний позов по даному кримінальному провадженні не заявлявся.

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Судові витрати по даному кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 31, 176-179, 369- 371, 373 - 376, 394, 395 КПК України, суд -

З А С У Д И В :
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, та за цією статтею призначити йому покарання у виді 3 ( трьох ) років позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Семенівського районного суду Полтавської області від 17.01.2018 р. у вигляді 2 ( двох) років 2 (двох) місяців обмеження волі остаточне покарання згідно ст. 72 КК України за сукупністю вироків призначити ОСОБА_4 у виді 3 (трьох ) років 1 (одного ) місяця позбавлення волі.

До набрання даним вироком законної сили застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з 19.04.2019 року.

Відповідно до ст.100 КПК України речові докази по даному кримінальному провадженню-

дві плити пічного опалення , які передані на зберігання потерпілому ОСОБА_5 , після набрання вироком законної сили вважати повернутим законному володільцю.

Згідно зі ч. ч. 6, 7 ст. 376 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляції через Хорольський районний суд Полтавської області.

ГоловуючийОСОБА_1