Провадження № 11-кп/4820/257/18
Справа № 675/2254/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія : на ухвалу Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 грудня 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому та в режимі відеоконференції з приміщення Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного від 22 жовтня 2018 року,

у с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 звернувся до суду з заявою про звільнення його від подальшого відбування покарання за вироком Апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2014 року у виді довічного позбавлення волі відповідно до ч.5 ст.72 КК України.

Уважав, що з врахуванням приписів Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року він підлягає безумовному звільненню від відбування покарання, оскільки законодавцем не заборонено застосування ч.5 ст.72 КК України до осіб, яким призначено довічне позбавлення волі.

Ухвалою Ізяславського районного суду від 22 жовтня 2018 року ОСОБА_7 відмовлено в задоволенні його заяви.

На обґрунтування цього висновку місцевий суд зазначив, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає вимогам національного та міжнародного законодавства і цей вид покарання не підлягає складанню з іншими видами покарання, тому положення ч.5 ст.72 КК України до нього не застосовуються.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просив ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву. Уважав, що суд незаконно і необґрунтовано, без належної оцінки наявних у справі доказів та даних постановив рішення про відмову у задоволенні його заяви.

Указував, що оскільки довічне позбавлення волі не зазначено у ч.1 ст. 72 КК України, тому суд зобов`язаний був звільнити його від подальшого відбування цього покарання.

Стверджував, що інститут помилування є формальним, оскільки комісія з питань помилування відмовляє за усіма зверненнями засуджених без зазначення мотивів, іншої підстави для звільнення від відбування цього покарання не передбачено. За таких обставин, на переконання апелянта, інститут помилування є недостатнім для дотримання ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з викладом змісту оскарженого судового рішення та доводів апеляційної скарги; пояснення засудженого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів; думку прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги і просили залишити її без задоволення, а ухвалу суду без зміни; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що вона не підлягає задоволенню.

Установлено, що вироком Апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2004 року, який залишено без змін ухвалою Верховного Суду України від 22 березня 2005 року, ОСОБА_7 засуджений за ст.ст.357 ч.3, 289 ч.3, 194 ч., 187 ч.4, 115 ч.2 п.п.1, 6, 12, 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_7 , будь-яким законом не усунута.
Відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про звільнення його від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, місцевий суд виходив з того, що цей вид покарання не підлягає складанню з іншими видами покарання, тому положення ч.5 ст. 72 КК України до нього не застосовуються.

Такий висновок суду є законним і обґрунтованим.
Згідно з ч.4 ст.72 КК України при призначенні покарань, не зазначених у ч.1 цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.
Тобто, такі повноваження суду відносяться до дискреційних повноважень, поняття яких включає повноваження суду обирати між законними альтернативами та діяльності суду з вирішення спірних правових питань.

Такі повноваження мають виходити із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин ситуації, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Згідно ч.1 ст.74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на викладене, посилання засудженого на ч.5 ст.72 КК України, як на підставу звільнення від покарання є помилковим і суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до положень ч.2 ст.70 КК України, якщо хоча б за один із вчинених злочинів призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі.
Статтею 72 КК України передбачено порядок складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення. Проте, ОСОБА_7 засуджений до довічного позбавлення волі, а цей вид покарання (згідно ч.2 ст.70 КК України) не підлягає складанню з іншими видами покарання. Тому положення ч.5 ст.72 КК України не можуть бути застосовані до осіб, яким призначено довічне позбавлення волі.
Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування, що не є погіршенням стану особи, а є механізмом для реалізації своїх прав і свобод у разі визнання судом особи винною та призначення покарання у виді довічного позбавлення волі.
Виходячи із вищезазначених положень, звільнення засудженого від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі не передбачено і можливо виключно на підставі ч.2 ст.87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.
Отже, доводи апелянта про неефективність інституту помилування не можуть бути взяті судом до уваги як такі, що не впливають на законність та обґрунтованість рішення суду.
Місцевим судом були встановлені дійсні обставини провадження, дана належна їм належна оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права та зроблено обґрунтований висновок про відсутність законних підстав для задоволення його клопотання.

Ураховуючи викладене, підстав для скасування ухвали суду колегія суддів не убачає.
Керуючись ст.ст.407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :
Ухвалу Ізяславського районного суду від 22 жовтня 2018 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: