УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/14950/18

Провадження №: 1-кс/755/6148/18

"14" листопада 2018 р.

м. Київ

слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 про арешт майна у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.06.2018 за № 0000092, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, встановив:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

До слідчого судді даного місцевого суду надійшло зазначене клопотання прокурора про накладення арешту на майно, у рамках цього провадження, у зв`язку з здійсненням досудового розслідування у ньому та необхідністю встановлення обставин визначених ст.ст. 2, 91 КПК України при наявності на передумов визначених ст.ст. 132, 170 того ж Кодексу.

Встановлені обставини у ході розслідування цього кримінального провадження органом досудового розслідування та наведені заявником у клопотанні відомості на їх підтвердження щодо доцільності застосування такого типу заходу забезпечення кримінального провадження
СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві здійснюється досудове розслідуванняу кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000092 від 14.06.2018, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України за фактом заволодіння невідомими особами шахрайським шляхом квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та яка на цей час належить територіальній громаді міста Києва.

Під час досудового розслідування встановлено, що згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підстав договору №13605 від 20.12.2017 купівлі-продажу квартиру, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 .

Згідно наданих приватним нотаріусом ОСОБА_6 копією документів щодо посвідчення зазначеного правочину, встановлено, що ОСОБА_4 придбала вказану квартиру у ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_2 ), якому вона належала на підставі договору від 15.04.2010 купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , зареєстровано в реєстрі за № 715, бланк ВМТ № 041944.

Згідно копії договору № 715 від 15.04.2010 купівлі-продажу вказаної квартири ОСОБА_7 придбав вказану квартиру у ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_3 ), якому вона належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією в м. Києві 10 січня 1997 року згідно розпорядження (наказу) від 02 грудня 1996 року №3с-259, зареєстрованого Бюро технічної інвентаризації м. Києва 24 січня 1997 року під реєстровим номером 656.

Разом з тим, згідно інформації Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації вказана квартира перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», приватизація зазначеної квартири не здійснювалась взагалі, свідоцтво про право власності не видавалось, рішення про передачу цієї квартири у приватну власність не приймалось. Більш того, розпорядженням №3с-259 від 10.01.1997 була приватизована інша квартира по АДРЕСА_3 .

Листом від 23.08.2018 №062/14-10483 КП Київської міської ради «Київське міське БТІ» повідомило, що квартира АДРЕСА_4 на праві власності не реєструвалось.

Відповідно до інформації Головного територіального управління юстиції у м. Києві діяльність приватного нотаріуса ОСОБА_8 припинена за власним бажанням з 04.04.2012. При цьому, згідно документів, переданих нотаріусом після припинення діяльності встановлено, що за реєстровим номером №715 вчинена 09.06.2010 інша нотаріальна дія засвідчення справжності копії документу.

Спеціальний бланк нотаріальних документів ВМТ 041944 використано 15.04.2010 при посвідченні договору купівлі-продажу квартири за реєстровим №379, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

У справі нотаріуса документи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 від 15.04.2010 не виявлено.

Таким чином, вказана квартира вибула із власності територіальної громади міста Києва на підставі підробленого договору купівлі-продажу, шляхом обману.

У зазначеному кримінальному проваджені майно квартира АДРЕСА_2 , у повному обсязі відповідає критерієм, зазначеним у статті 98 КПК України, які встановлені для речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки зазначений об`єкт нерухомого майна є об`єктом кримінально протиправних дій, набутим кримінально протиправним шляхом. Окрім того, зазначене майно є беззаперечним доказом вчинення кримінального правопорушення та має важливе доказове значення для цього кримінального провадження.

Постановою прокурора у кримінальному провадженні від 02.10.2018 вказана квартира визнана речовим доказом.

Таким чином, з метою виконання завдань кримінального провадження (стаття 2 КПК України), що полягає у захисті суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування, виникла необхідність у накладенні арешту на зазначене вище майно, яке на цей час належить на праві приватної власності ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

На цей час ОСОБА_4 може бути добросовісним набувачем, однак придбала цю квартиру в особи ( ОСОБА_7 ), яка не мала права на вказане майно.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Враховуючи те, що спірна квартира фактично була викрадена з власності територіальної громади (під час користування нею ОСОБА_9 ), органи місцевого самоврядування міста Києва мають право, згідно наведеної вище норми ЦК України, звернутися до суду із позовом про витребування цього майна у ОСОБА_4 як добросовісного набувача.

Без відповідного арешту шляхом заборони відчуження зазначеним майном воно може вибути з власності ОСОБА_4 та передано у власність та/або користування іншим особам, що утруднить чи унеможливіть в подальшому скасування державної реєстрації права власності на це майно, визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним, у тому числі й заходами цивільно-правового характеру шляхом витребування його на корить територіальної громади згідно ст. 388 ЦК України. Таке обмеження права власності є розумним та співрозмірним завданням цього кримінального провадження.

Позиція сторін
Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні заявлене клопотання підтримав, просив задовольнити з підстав викладених у його мотивувальній частині.

В свою чергу, ураховуючи норми ст.ст. 22, 26, 172 КПК України, визнано за можливе провести судовий розгляд клопотання без участі власника майна, та у ракурсі норм частини 1 тієї ж статті, статей 22, 26 зазначеного Кодексу у відсутність прокурора.

Мотиви, з яких виходив слідчий суддя при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався у ракурсі встановлених обставин із даного питання

Слідчий суддя, перевіривши клопотання заявника на дотримання вимог Кримінального процесуального Кодексу України (далі КПК), приходить до наступного.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч. 2 ст. 1 КПК України).

Відповідно ж до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт на майно накладається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Речовими доказами згідно ч. 1 ст. 98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, в судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання про арешт майна подано, у відповідності до ст. 170 КПК України, оскільки останнє містить в собі критерії визначені ч. 2 цієї статті Кодексу, а саме є речовим доказом, згідно постанови від 31.10.2018.

При цьому, слідчим суддею шляхом дослідженні матеріалів провадження у порядку ст. 94 КПК України встановлено, що таке майно дійсно відповідає критеріям ст. 98 вказаного Кодексу, тобто існує дійсна сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.

Саме клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України.

Зазначене у клопотанні майно відноситься до видів передбачених Главою 17 Розділу ІІ КПК України, на які може бути накладено арешт.

При цьому, у судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить правових підстав для арешту майна, достатності доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження або не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становитиме особистий і надмірний тягар для володільця майна.

Тож, слідчий суддя погоджується з висловленою у судовому засіданні думку заявника про те, що необхідно накласти арешт на майно на підставі ст. 170 КПК України, оскільки є достатні підстави вважати, що це майно відповідає критеріям, зазначеним у пункті першому частині другій статті 170 цього Кодексу.

За таких обставин, слідчий суддя враховуючи правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню та, вважає за необхідне застосувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна, тобто такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаються на інтересах осіб та накласти арешт саме на підставі ч. 2 ст. 170 КПК України, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-29, 131-132, 170-173, 309, 369-372, 376, 534 КПК України, слідчий суддя постановив:

клопотання - задовольнити.

Накласти арешт на майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), - квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), заборонивши його відчуження.

Ухвала підлягає негайному виконанню на всій території України.

В силу ст. 175 КПК України, негайне виконання ухвали про арешт майна покласти на слідчого СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_12 , прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Копію ухвали негайно після її постановлення вручити учасникам процесу, третім особам, власнику майна, які присутні під час оголошення ухвали. У разі відсутності таких осіб під час оголошення ухвали копія ухвали надіслати їм не пізніше наступного робочого дня після її постановлення.

Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що підозрюваний, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за їх клопотанням, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя: ОСОБА_1