ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/3960/17 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/765/19 Суддя-доповідач ОСОБА_2 Категорія: ч.2 ст.185 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2017 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Київського районного суду м. Харкова від 14 травня 2018 року,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, не одруженого, маючого середню освіту, не працюючого, раніше в силу ст. 89 КК України не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харкова, грузина, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, з вищою освітою, працюючого в службі таксі «Яндекс», раніше в силу ст. 89 КК України не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки.
Відповідно до п.п. 1,2 ч.1, п.2 ч.2 ст. 76 КК України ОСОБА_11 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти вказаний орган про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вказаним вироком встановлено, що 08 липня 2017 року близько 14 години 00 хвилин ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою і в групі з ОСОБА_9 , з метою відкритого заволодіння чужим майном, заздалегідь розподіливши ролі, відповідно до розподілу яких ОСОБА_9 повинен був привезти співучасників на автомобілі ЗАЗ ДЕО д.н. НОМЕР_1 до місця вчинення злочину та сидіти за кермом раніше підготовленого для втечі автомобілю, і після вчинення злочину швидко зникнути з місця, а ОСОБА_7 в свою чергу відкрито, шляхом ривку повинен був заволодіти золотим ланцюжком потерпілої та швидко сісти до автомобілю під керуванням ОСОБА_9 та разом з ним зникнути з місця вчинення злочину.
Так, ОСОБА_12 реалізуючи свій умисел, направлений на відкрите заволодіння чужим майном, діючи в змові з ОСОБА_9 на автомобілі З АЗ ДЕО д.н. НОМЕР_1 за кермом якого знаходився ОСОБА_9 приїхали до будинку АДРЕСА_3 , після чого ОСОБА_9 залишився в за кермом в автомобілі та став чекати на ОСОБА_7 , який пішов до арки, розташованої між будинком АДРЕСА_4 , де діючи умисно, із корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, застосував до потерпілої насиллям, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, зірвав з шиї ОСОБА_13 частину золотого ланцюжку, після чого вскочив в заздалегідь приготовлений ОСОБА_9 для зникнення з місця злочину автомобіль під керуванням останнього, з місця вчинення злочину зникли завдавши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи № 12756 від 18.07.2017 - 2700 гривень.

Не погодившись з рішенням районного суду обвинувачений ОСОБА_12 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2017року в частині призначеного йому покарання, застосувавши норми ст.69 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу обвинувачений вказує на те, щосудом при призначенні покарання не взято до уваги, що він має матір похилого віку, яка має поганий стан здоров`я та потребує допомоги. Крім того, обвинувачений просить врахувати, що він допомагав у розкритті злочину, визнав вину в повному обсязі, щиросердечно розкаявся, в силу ст.89 КК України судимостей не має, добровільно відшкодував завдану шкоду, має на утриманні малолітню дитину.

Вислухавши доповідь судді; пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.
При призначенні покарання ОСОБА_7 суд діяв з дотриманням вимог ст.65 КК України, а саме. Врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину; конкретні обставини справи; щире каяття; дані про особу обвинуваченого, який на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, раніше в силу ст.89 КК України не судимий, за місцем відбування покарання характеризується позитивно, проживає з матір`ю, яка хвора на онкологічне захворювання.

Відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України судом враховано наявність обставини, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття у скоєному, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченим ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про зайву суворість призначеного остаточного покарання є безпідставними, оскільки згідно даних кримінального провадження та поданої апеляційної скарги об`єктивно відсутні інші обставини ніж ті, що встановлені судом першої інстанції, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а твердження апелянта щодо неналежного їх врахування повністю спростовуються висновками суду, зазначеними у оскаржуваному вироку.
Крім того, матеріали кримінального провадження не містять відомостей щодо наявності на утриманні у обвинуваченого малолітньої дитини та відшкодування обвинуваченим ОСОБА_7 завданої шкоди або повернення потерпілій викраденого майна. Цих даних не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скаргиОСОБА_7 в цій частині.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 , а також попередження вчинення ними нових злочинів, не можливе без його ізоляції від суспільства, а призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України - не стане ефективним та дієвим для досягнення мети щодо його виправлення.
За таких обставини, апеляційнавимогаобвинуваченого ОСОБА_7 про зміну вироку та застосування до нього норм ст.69 КК України, з урахуванням наведених ним доводів є безпідставною, оскільки має суто суб`єктивний характер.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені обвинуваченим покарання, суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 65, 66, 67 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч.2 ст.186 КК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2017 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді