Постанова
06 травня 2019 року

м. Київ
справа № 266/4648/14-к

провадження № 51-2003 ск 19
Суддя Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 ,

розглянувши касаційні скарги, які є ідентичними, прокурора, який брав участь у розгляді кримінальної справи на ухвалу Донецького апеляційного суду від 12 березня 2019 року по кримінальній справі щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

встановив:
Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 17 жовтня 2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за частиною 3 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі статті 75 КК ОСОБА_4 звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 частини 1 статті 76 цього Кодексу.
Також цим вироком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 6, 12 частини 2 статті 115, пунктами 1, 9, 12, 13 частини 2 статті 115, частиною 4 статті 187, частиною 3 статті 289, частиною 2 статті 185, частиною 3 статті 357, частиною 2 статті 309 КК та виправдано, оскільки не доведено його участі у вчиненні злочинів. ОСОБА_3 засудженого за частиною 3 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, частиною 1 статті 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі частин 1 статті 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань за сукупністю злочинів ОСОБА_3 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Також цим вироком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 6, 12 частини 2 статті 115, пунктами 1, 9, 12, 13 частини 2 статті 115, частиною 4 статті 187, частиною 3 статті 289, частиною 2 статті 185, частиною 3 статті 357, частиною 2 статті 309 КК та виправдано, оскільки не доведено його участі у вчиненні злочинів. ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 КК, та звільнено останнього від призначеного покарання на підставі статті 49, частини 5 статті 74, частини 2 статті 106 КК в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Також цим вироком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 6, 12 частини 2 статті 115, пунктами 1, 9, 12, 13 частини 2 статті 115, частиною 4 статті 187, частиною 3 статті 289, частиною 2 статті 185, частиною 3 статті 357, частиною 2 статті 309 КК та виправдано, оскільки не доведено його участі у вчиненні злочинів.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 12 березня 2019 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 17 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без зміни.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою апеляційного суду, прокурор звернувся з касаційними скаргами, в яких ставить вимогу про скасування вказаного рішення та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог частини 2 статті 387 КПК України 1960 року зміст касаційних скарг повинен відповідати вимогам, зазначеним у статті 350 КПК України 1960 року, згідно якої в касаційній скарзі зазначаються, у тому числі вказівки на те, в чому полягає незаконність судових рішень та доводи на їх обґрунтування з урахуванням підстав для їх скасування або зміни, визначених у частині 1 статті 398 КПК України 1960 року, а також містити конкретне прохання, яке б узгоджувалося з вимогами статті 396 КПК України 1960 року.
Згідно частини 1 статті 398 КПК України 1960 року, підставами для скасування судових рішень касаційним судом є лише істотне порушення кримінально-процесуального закону (стаття 370 КПК України 1960 року), неправильне застосування кримінального закону (стаття 371 КПК України 1960 року) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого (стаття 372 КПК України 1960 року).
Тобто прокурор у касаційній скарзі повинен вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судових рішень, які, на його думку, допущені судами першої та апеляційної інстанцій при їх постановленні, навести конкретні докази і аргументи в обґрунтування кожної позиції, а також викласти конкретне прохання.

Однак, прокурор вказаних вимог кримінально-процесуального закону не виконав.

Зокрема, у касаційних скаргах прокурор, посилаючись на безпідставне визнання судами першої та апеляційної інстанцій недопустимими докази, не зазначає які порушення вимог закону допущено судом апеляційної інстанції.
Також, зазначаючи про те, що районний суд, визнавши винним ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 КК, та звільнивши його від відбування покарання на підставі статей 49, 74 КК не призначив покарання, що, на його думку, є порушення вимог КПК 1960, які було проігноровано апеляційним судом, однак прокурор не конкретизує в чому саме полягає неправильне застосування статті 49 КК та не посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, як на підставу для скасування або зміни судового рішення.
Вимоги прокурора стосуються рішення суду апеляційної інстанції, однак зі змісту касаційних скарг вбачається, що він також вказує на незаконність вироку районного суду, чим допустив неузгодженість своєї позиції та суперечності у своїй касаційній скарзі.
При цьому, прокурор подав дві касаційні скарги, які надійшли до Верховного Суду 22 та 24 квітня 2019 року, однак є ідентичними за змістом.
Також прокурором адресовано касаційні скарги до Верховного Суду України, тоді як відповідно до пункту 21 частини 1 статті 3 КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів») судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Таким чином, зазначені недоліки є перешкодою для вирішення питання про витребування справи.
Відмова у витребуванні справи не перешкоджає її витребуванню при повторному надходженні скарги за умови усунення зазначених у цій постанові недоліків і якщо вона надійде у межах строку, визначеного у статті 386 КПК України 1960 року, або не пізніше одного місяця з дня одержання копії постанови про відмову у витребуванні справи (особа, яка подала скаргу, має підтвердити, що нею не пропущено цей місячний термін при повторному зверненні до суду), однак з урахуванням вимог статті 383 КПК України 1960 року.

На підставі наведеного та керуючись статтею 388 КПК України 1960 року та пунктом 15 розділу 11 Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України, -

постановив:

Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінальної справи у витребуванні матеріалів кримінальної справи щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 для перевірки в касаційному порядку.
Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1