Дата документу Справа № 314/5392/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 314/5392/18 Слідчий суддя ОСОБА_1
Провадж. №11-сс/807/416/19 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

адвоката ОСОБА_8

розглянула 8 травня 2019року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали справи за апеляційною скаргою прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0000091 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.191 КК України.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно, яке обґрунтоване тим, що ОСОБА_7 17.01.2011, у період робочого часу з 08 години 00 хвилин по 17 годину 00 хвилин, знаходячись у своєму службовому кабінеті, розташованому на 2-му поверсі приміщення Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області по вул. Бочарова, 12 у м. Вільнянськ Запорізької області, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно, повторно, в інтересах третьої особи, а саме ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усвідомлюючи ступінь суспільної небезпеки своїх діянь, шляхом підписання незаконного розпорядження №31 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_10 » розтратив чуже майно, передавши у власність ОСОБА_10 земельну ділянку прибережної захисної смуги державної форми власності за кадастровим номером :02:003:0057, площею 1,1 га, розташовану на березі річки Дніпро на території Вільнянського району Запорізької області, яка в силу ст.ст. 59, 60, 84 Земельного кодексу України, ст.ст. 88, 89 Водного кодексу України не може передаватись у приватну власність, внаслідок чого незаконно розтратив державне майно.
Відповідно до висновку експерта №52-19 від 20.03.2019 за результатами проведення судової оціночно-земельної експертизи оціночна вартість земельної ділянки державної форми власності за кадастровим номером :02:003:0057 площею 1,1 га, яка розташована в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро на території Вільнянського району Запорізької області, станом на момент вчинення кримінального правопорушення становила 90 441, 00 гривень. Таким чином, внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 . Державі заподіяні збитки, які виразилися у незаконному вибутті з її власності земельної ділянки державної форми власності, розташованої в межах прибережної захисної смуги річки Дніпро, що належить до земель водного фонду загальною площею 1,1 га, вартість якої складає 90 441, 00 гривень.
Таким чином, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є: «Розтрата чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинена повторно».
Також у клопотанні зазначено, що вказане майно відповідає критеріям, визначеним в п.4 ч.2 ст.170 КПК України, а саме необхідності накладення арешту на вказане майно підозрюваного ОСОБА_7 , який в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану своїми злочинними діями.
Ухвалою слідчого судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0000091. Приймаючи таке рішення слідчий суддя послався на те, що відсутні відомості про заявлення цивільного позову у зазначеному кримінальному провадженні. Крім того, відповідно до матеріалів справи зазначене майно не є речовим доказом, а санкцією ч.3 ст. 191 КК України не передбачено спеціальної конфіскації та конфіскації майна як виду покарання.

В апеляційній скарзі прокурор, не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, зазначив, що ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України. Враховуючи значний розмір шкоди, спричинений ОСОБА_7 внаслідок скоєння кримінального правопорушення, є необхідність у забезпеченні виконання у майбутньому позовних вимог. З цією метою є необхідність у накладенні арешту на майно вказаної особи. Звертає увагу, що слідчий суддя мотивуючи свою ухвалу про відмову у задоволенні клопотання, зазначив про ненадання слідчим доказів щодо доведення обставин подання цивільного позову в межах кримінального провадження з вимогою до ОСОБА_7 . Враховуючи, що на теперішній час досудове розслідування кримінального провадження триває, потерпілий або інша особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право на пред`явлення цивільного позову в рамках кримінального провадження. На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу слідчого судді від 12.04.2019 року, та ухвалити нову ухвалу якою задовольнити клопотання слідчого про арешт майна.

Позиції учасників судового провадження.
Прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_7 та його захисник висловили заперечення вимогам апеляційної скарги.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Згідно вимог ст. 131 КПК України, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Відповідно до ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.
Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів провадження, 9червня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000091 внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.
Слідчий СВ Вільнянського відділення поліції Пологівського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_7 .
У якості підстав для накладення арешту на визначене майно, слідчий послався на положення п.4 ч.2 ст. 170 КПК України, оскільки підозрюваний ОСОБА_7 несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану своїми злочинними діями.
12 квітня 2019 року ухвалою слідчого судді Вільнянського районного суду Запорізької області відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0000091.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, перетворення, відчуження.
З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Так, єдиною підставою для накладення арешту на майно у відповідному клопотанні зазначено забезпечення цивільного позову, оскільки за думкою ініціатора клопотання ОСОБА_7 несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану своїми злочинними діями.
Разом з тим, слідчий суддя, розглядаючи дане клопотання по суті, зазначив, що з поданого слідчим клопотання та доданих до нього документів відсутні відомості про заявлення цивільного позову у вказаному кримінальному провадженні, зазначене майно не є речовими доказами та санкція ч. 3 ст. 191 КК України не передбачає спеціальну конфіскацію майна як виду покарання.
З таким висновком, з огляду на зміст клопотання, погоджується і колегія суддів та звертає увагу, що на зміст клопотання, ні додані до нього маетріали не містять відомостей щодо цивільного позову. Не наведені такі дані і при апеляційному розгляді.

Отже, слідчий та прокурор у даному провадженні належним чином не обґрунтували підстави та мету, визначені положеннями ст. 170 КПК України, для накладення арешту на нерухоме майно.
Крім того, слідчим суддею слушно звернуто увагу, що за матеріалами кримінального провадження зазначене майно не є речовими доказами, а органом досудового розслідування не доведено, що нерухоме майно, про арешт якого ставиться питання, має значення речових доказів у даному кримінальному провадженні, і підпадають під критерії, визначені в ст.98 КПК України.
Клопотання слідчого та матеріали провадження не містять жодних відомостей про те, чи заявлявся потерпілими або стороною обвинувачення цивільний позов саме у вказаному кримінальному провадженні.
При цьому, з аналізу ст. 170 КПК України вбачається, що можливість накладення арешту на майно для забезпечення позову, передбачається у разі наявності цивільного позову у конкретному кримінальному провадженні, направленого на відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, а не будь-якого позову, поданого з приводу вказаного майна.
Факт відсутності цивільного позову знайшли своє підтвердження і при апеляційному перегляді.
Частиною четвертою статті 170 КПК України передбачено, що арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Разом з тим, у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , останньому повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.191 КК України, санкція якої не передбачає такого виду покарання як спеціальна конфіскація.

На наявність інших підстав для накладення арешту майна, слідчий у клопотанні не посилається.
Доводи апеляційної скарги прокурора не можуть бути розцінені в якості таких, що свідчать про необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, оскільки змістовно лише повторюють клопотання про накладення арешту на майно.
Отже, на думку колегії суддів, слідчий суддя, розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив розумність та співрозмірність обмеження права власності з потребами кримінального провадження, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови в задоволенні клопотання про арешт майна, оскільки надані слідчим матеріали не доводять наявність правових підстав для накладення арешту на майно, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається, наслідком чого є відмова у задоволенні апеляції.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді у справі не вбачається.

Керуючись ст. ст.404, 405,407,422 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 квітня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0000091 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.191 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3