КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
21 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Одеси, громадянки України, українки, з середньою освітою, не заміжньої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України,?
за участі:
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченої ОСОБА_8
захисника ОСОБА_5
представника потерпілої ОСОБА_9
Вироком Оболонського районного суду міста Києва від 20.06.2018 ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, та призначено їй покарання у виді 02 (двох) років обмеження волі. До вступу вироку у законну силу обрано обвинуваченій ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонено останній залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 в період часу з 20 год. по 07 год. наступного дня. Покладено на ОСОБА_8 орисівну, обов`язки, передбачені п.п. 1, 2, 3 ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати за першою вимогою до суду; не залишати місце свого постійного проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду, в період часу з 20 год. по 07 год. наступного дня; повідомляти суд про зміну свого місця проживання. Шевченківському УП ГУНП в м. Києві, поставити ОСОБА_8 на облік. Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з дня прибуття і постановки засудженої на облік у виправному центрі. У відповідності до ч.ч. 1,5 ст. 72 КК України, зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_8 перебування в установах попереднього ув`язнення з 21.10.2017 по 23.10.2017 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду, захисник обвинуваченої подав апеляційну скаргу.

В поданій апеляційній скарзі захисник просить апеляційний суд оскаржуваний вирок Оболонського районного суду міста Києва від 20.06.2018 відносно ОСОБА_8 змінити, застосувавши до обвинуваченої положення ст.75 КК України та звільнивши її від відбування покарання з випробуванням строком на 03 (три) роки іспитового строку.

В обґрунтування апеляційних вимог, не оспорюючи фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_8 та правову кваліфікацію її дій, апеляційна скарга захисником вноситься в частині призначеного обвинуваченій покарання, яке на думку апелянта є занадто суворим і таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої. Зокрема, як стверджує захисник, ОСОБА_8 за час проведення досудового слідства проявила щире каяття у скоєному, співпрацювала зі слідством, привселюдно вибачилась перед потерпілими і перед суспільством за вчинене, кримінальне правопорушення вчинила вперше, мотивом викрадення видавати її за свою і піклуватись про неї, тобто шкоди обвинувачення жодної завдати не хотіла. Також адвокат наголошує, що ОСОБА_8 раніше не судима, за місцем проживання характеризується задовільно, має стійкі соціальні зв?язки, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.
Від представника потерпілої ОСОБА_10 ? адвоката ОСОБА_9 надійшли заперечення на подану апеляційну скаргу, в яких він просить апеляційний суд оскаржуваний вирок Оболонського районного суду міста Києва від 20.06.2018 залишити без змін.
Обґрунтовуючи подані заперечення ОСОБА_9 зазначає, що злочин ОСОБА_8 вчинила щодо малолітньої дитини, яка була викрадена майже в присутності батька з дитячої коляски, потім дитина була вивезена за межі Києва, де і утримувалась. Звертає увагу, що обвинувачена слідкувала за батьком дитини та розуміла, що її дії спричинять моральні страждання батькам дитини. А тому, вважає, що судом першої інстанції призначено покарання обвинуваченій з урахуванням положень ст.65 КК України.
Інших апеляційних скарг, доповнень та заперечень від учасників кримінального провадження не надходило.

Судом першої інстанції встановлено, 20.10.2017, близько 16 год.,у ОСОБА_8 , яка знаходячись на ринку «Оболонь», що за адресою: м. Київ, вул. Героїв Дніпра, 41, та помітила чоловіка з коляскою в якій знаходилась його малолітня дитина, виник умисел спрямований на викрадення малолітньої дитини.
Реалізовуючи свій умисел, ОСОБА_8 , попрямувала за вказаним чоловіком до дитячого садочку № 606, що знаходиться за адресою: м. Київ, по пр. Оболонському, 39-В. Цього ж дня о 17 год. 15 хв., ОСОБА_8 , зайшовши до вказаного дитячого садочку, підійшла до коляски, яку залишив ОСОБА_11 та впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає, схопила переносну дитячу сумку з малолітньою дитиною та з місця вчинення злочину зникла.

В подальшому, ОСОБА_8 , утримуючи при собі викрадену дитину, на громадському транспорті, поїхала до міста Вишгорода, Київської області, а саме до місця проживання та роботи її співмешканця, за адресою: АДРЕСА_2 , де в подальшому утримувала викрадену малолітню дитину до 13 год. 30 хв., 21.10.2017 коли була затримана працівниками поліції.

Заслухавши доповідь судді, доводи сторони захисту, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити, думку прокурора та представника потерпілої, які заперечили проти апеляційної скарги захисника, заслухавши промови учасників судового провадження в судових дебатах та останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали судового провадження в межах поданої апеляційної скарги та обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ст.349 ч.3 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому згідно ч.1 ст.404 КПК України не є предметом апеляційного розгляду.
Натомість доводи, наведені в апеляційній скарзі захисника щодо невідповідністі призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через надмірну суворість, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.
Згідно змісту положень ст.50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як слідує із мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, особу винної, обставину, яка пом?якшує покарання ? щире каяття обвинуваченої та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

З урахуванням наведених обставин, характеру вчиненого злочину, ступеню його тяжкості (у відповідності до положень ст.12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості), фактичних обставин справи, особи винної, яка раніше не судима, щиро покаялась, суд першої інстанції обґрунтовано обрав ОСОБА_8 менш суворий вид покарання, з-поміж передбачених санкцією ч.2 ст.146 КК України ? обмеження волі в розмірі наближеному до мінімальної межі.
Крім того, колегія суддів також враховує, що за доведених судом першої інстанції обставин, даний злочин ОСОБА_8 вчинила щодо малолітньої дитини, тобто об?єктом посягання є особиста воля людини, що вказує на особливу суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення. Більше того, обвинувачена діяла з прямим умислом, оскільки характер її злочинних дій вказує, що вона усвідомлювала свої дії і бажала настання суспільно небезпечних наслідків. З місця вчинення злочину ОСОБА_8 зникла.
Зазначене, на переконання апеляційного суду, свідчить, що ОСОБА_8 становить підвищену суспільну небезпечність, і вказує про можливість досягнення визначеної законом мети заходу примусу лише в умовах здійснення за нею нагляду з залучення останньої до праці та поміщенні її на визначений судом строк до кримінально-виконавчої установи відкритого типу.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги захисника щодо активної співпраці обвинуваченої зі слідством не відповідають фактичним обставинам справи.
За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при обранні виду та міри покарання обвинуваченій у відповідності до вимог, передбачених ст.ст. 50, 65 КК України, враховані всі ті обставини, які повинні бути ним враховані при вирішенні питань, пов`язаних з призначенням покарання, в тому числі і відомості, які характеризують особу винної, в той час як переконливих доводів на підтвердження неможливості реального відбування ОСОБА_8 призначеного судом першої інстанції покарання захисник в поданій апеляційній скарзі не навів, відтак підстав для зміни оскаржуваного вироку, як того просить апелянт, апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А
Апеляційну скаргу захисника ? адвоката ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
Вирок Оболонського районного суду міста Києва від 20.06.2018, яким ОСОБА_8 визнано винною за ч.2 ст.146 КК України та призначено їй покарання у виді 02 (двох) років обмеження волі, ? залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою в той самий строк з часу отримання ним копії ухвали.
СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3