УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2019 року

м. Київ
справа № 299/2719/17
провадження № 51-10252ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які діють в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 04 червня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 11 вересня 2018 року в межах кримінального провадження № 0000045 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Першотравенська Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 414, ч. 4 ст. 419 КК.
Суть питання
За вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 04 червня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 414 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, за ч. 2 ст. 419 КК визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу зазначеного злочину.
Вказаним вироком також засуджено ОСОБА_7 , законність і обґрунтованість судових рішень щодо якого в цій касаційній скарзі не порушується.
Згідно із зазначеним рішенням суду ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 27 червня 2017 року, перебуваючи в районі дамби Батарарської меліоративної системи, розташованої на околиці с. Гудя Виноградівського району Закарпатської області, будучи старшим прикордонного наряду « ІНФОРМАЦІЯ_2 », діючи згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України», в умовах особливого періоду всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», статей 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 5, 10 глави 1 розділу II, статей 7, 11 глави 2 розділу II, ст. 9 глави 5 розділу II Інструкції про службу прикордонних нарядів Державної прикордонної служби України затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 19 жовтня 2015 року № 1261, статей 3, 4 глави 3 Інструкції про застосування зброї, бойової техніки, озброєння кораблів (катерів), літаків і вертольотів Державної прикордонної служби України, спеціальних засобів та заходів фізичного впливу під час охорони державного кордону та виключної (морської) економічної зони України, затвердженої наказом Державної прикордонної служби України від 21 жовтня 2003 року № 200 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки, достовірно знаючи статутні обов`язки, передбачені законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку та проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, передавши раніше не знайомому йому місцевому мешканцю ОСОБА_7 виданий йому для несення служби у прикордонному наряді автомат Калашнікова (далі-АК-74 заводський номер НОМЕР_1 ); а пізніше магазин до нього із 30 бойовими набоями, для зберігання, а сам у той час пішов купатись у водойму. ОСОБА_7 , скориставшись цим під`єднав магазин із набоями до АК-74, зняв його із запобіжника, дослав патрон у патронник та здійснив один постріл у напрямку ОСОБА_8 , чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді наскрізного вогнепального поранення голови, що супроводжувалося пошкодженням кісток головного мозку та розтрощення головного мозку, які стали причиною смерті ОСОБА_8 .
Апеляційний суд Закарпатської області ухвалою від 11 вересня 2018 року змінив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 та пом`якшив йому покарання за ч. 2 ст. 414 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки. В решті вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі захисники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 , посилаються на невідповідність призначеного останньому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі через суворість, просять змінити постановлені у кримінальному провадженні судові рішення, призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 414 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки із застосуванням ст. 75 КК, звільнити засудженого від відбування призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисники указують на те, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні засудженому покарання не повною мірою врахували характер та ступінь небезпечності вчиненого ним злочину, його тяжкість, наявність пом`якшуючих обставин, дані про особу ОСОБА_6 , а саме те, що він характеризується військовим керівництвом з позитивної сторони як дисциплінований працівник, який вміє організувати робочий процес, відповідально ставиться до службових обов`язків, фізично добре підготовлений, морально стійкий, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, молодий за віком, а також суди не врахували відсутності претензій з боку потерпілого. Крім того, захисники зазначають, що прокурор, який здійснював процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, під час виступу в судових дебатах у судах першої та апеляційної інстанцій, дійшов переконання про можливість виправлення засудженого без відбування покарання і просив суд звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. Указане, на думку захисників, свідчить про можливість пом`якшення засудженому призначеного покарання та можливість звільнення його на підставі ст. 75 КК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 414 КК, а також рішення суду про виправдання засудженого за ч. 2 ст. 419 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності та обґрунтованості судових рішень у цій частині захисники не оскаржують.
У ч. 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу засудженого, котрий за місцем роботи характеризується позитивно (дисциплінований, вміє організувати робочий процес, відповідально ставиться до службових обов`язків, фізично добре підготовлений, морально стійкий), має повну середню освіту, не одружений, до призову на строкову військову службу ніде не працював, згідно з протоколом медичного освідчення на стан сп`яніння на момент проведення огляду засуджений був тверезий, є здоровим та придатним до військової служби, раніше не судимий. При цьому суд відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, надання медичної допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину до обставин, що пом`якшують покарання, і не встановив обставин, що його обтяжують.
Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, за якою його засуджено, з реальним його відбуванням.
Під час апеляційного розгляду кримінального провадження за апеляційними скаргами засудженого та його захисників, апеляційний суд дійшов висновку про можливість пом`якшення призначеного засудженому ОСОБА_6 покарання. Обґрунтовуючи такий висновок, цей суд послався на те, що ОСОБА_6 брав участь у наданні першої медичної допомоги ОСОБА_8 , вжив заходів, спрямованих на затримання ОСОБА_7 шляхом застосування кайданок, викликав швидку допомогу та відповідно до нормативно-правових актів Міністерства оборони України доповів керівнику про факт неналежного використання його зброї та наслідків, які настали, щиро розкаявся у вчиненому злочині й активно сприяв його розкриттю. Також цей суд урахував позитивну характеристику ОСОБА_6 з боку керівництва, його відповідальне ставлення до службових обов`язків та його молодий вік.
Водночас суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про можливість пом`якшення засудженому покарання, врахувавши наслідки вчиненого ним злочину (смерть потерпілого ОСОБА_8 ), не знайшов підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
За таких обставин колегія суддів Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість пом`якшення засудженому ОСОБА_6 покарання і, що саме таке покарання (його вид і розмір) за умов реального його відбуванням буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів. Своє рішення апеляційний суд належним чином мотивував. Правильним його вважає і Верховний Суд.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через суворість Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_6 покарання, захисники у касаційній скарзі не навели.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки касаційна скарга та надані до неї судові рішення свідчать, що підстави для задоволення скарги відсутні, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які діють в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 04 червня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 11 вересня 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3