КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2018року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Київського апеляційного суду:
головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду матеріали кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0003139 від 18 квітня 2018 року відносно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Антонівка, Чемеровецького району, Хмельницької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_6 захисника ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м.Києва від 27 червня 2018 року,

за участю сторін у кримінальному провадженні:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

представника потерпілої
захисника ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто в розмірі 5 100 грн. без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вирішено питання з речовими доказами.

На підставі ч.2 ст. 122 КПК України стягнуто з ОСОБА_5 на відшкодування судових втрат за проведення судової-медичної експертизи 555 грн. 80 коп. в дохід держави.

Представник потерпілої ОСОБА_6 захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок суду скасувати та постановити новий, яким призначити ОСОБА_5 за ч.1 ст.286 КК основне покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто в розмірі 8 500 гривень та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки.
Не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення і

правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок в частині

призначеного покарання підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Зазначає, що суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 65 КК України,

безпідставно не призначив ОСОБА_5 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не врахувавши в достатній мірі грубий характер допущених обвинуваченим порушень ПДР України, ступінь тяжкості вчиненого злочину, внаслідок якого травмовано потерпілу, що призвело до тривалого розладу її здоров`я. Крім того, на його думку, призначене основне покарання, є занадто м`яким.
Вказує на те, що з резолютивної частини вироку щодо ОСОБА_5 вбачається, що суд не призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, однак в мотивувальній частині вироку суд першої інстанції, в порушення вимог п. 2 ч. З ст. 374 КПК України, не навів мотивів, якими він керувався, не призначаючи обвинуваченому додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Іншими учасниками судового провадження вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено.
Як установлено судом, 17 квітня 2018 року близько 17 год. 30 хв. ОСОБА_5 , як водій TOB «ВЕРВІТ», керуючи на підставі посвідчення водія серії НОМЕР_1 та свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 технічно справним автобусом «Рута» д.н.з. НОМЕР_3 та рухаючись по маршруту № 187 - «метро Нивки - вул. Тулузи», зупинився навпроти будинку № 2/58 по вул. Тулузи в м. Києві, для здійснення висадки пасажирів. На той час в салоні автобуса серед інших пасажирів знаходилася гр-ка ОСОБА_6 , яка направилася до задніх дверей автобуса для виходу з нього. Однак, у момент коли пасажирка ОСОБА_6 , виходячи з салону вказаного автобуса ще перебувала на сходах задніх дверей, ОСОБА_5 , в порушення п.п. 1.5, 2.3 (б), 10.1, 21.4 та 2.10 (а-е) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правил), проявив неуважність, розпочавши рух до повного зачинення дверей, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки пасажирам, внаслідок чого відбулося випадіння з салону автобуса пасажирки ОСОБА_6 та її травмування у виді: закритої травми правого плеча (перелом хірургічної шийки плечової кістки), яке відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я.
Заслухавши суддю, доводи представника потерпілої ОСОБА_6 - захисника ОСОБА_7 та думку прокурора ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_5 , який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у пред`явленому йому обвинуваченні, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху, а саме п.п. 1.5, 2.3 (б), 10.1, 21.4 та 2.10 (а-е) Правил дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_6 тілесні ушкодження середньої тяжкості, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються перевіреними судом першої інстанції доказами щодо обставин, які не заперечувалися також і обвинуваченим, досліджувалися судом за його згодою та згодою інших учасників судового процесу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_5 та іншими учасниками кримінального провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінальногоправопорушення, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цього питання колегією суддів не встановлено. Будь-яких заперечень щодо правильності встановлення такого порядку розгляду справи судом першої інстанції не надано і у суді апеляційної інстанції, а тому доведеність винуватості обвинуваченого та юридична оцінка його злочинних дій відповідно до положень ст. 404 КПК Українине є предметом апеляційного розгляду.
Дії ОСОБА_5 за вказаними ознаками вірно кваліфіковано за ч.1 ст. 286 КК України.
Перевіряючи вирок суду першої інстанції, виходячи з апеляційних доводів представника потерпілої, в частині призначення ОСОБА_5 покарання, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно із ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, дані про його особу, який характеризується виключно позитивно, до кримінальної та адміністративної відповідальності раніше не притягувався, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання та призначено обвинуваченому наближене до мінімального за розміром покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.286 КК України, у виді штрафу в розмірі трьохста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, враховуючи принципи індивідуалізації, співмірності заходу примусу характеру вчинених дій та конкретні обставини справи, призначене ОСОБА_5 основне покарання відповідає вимогам статтей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.

На думку колегії суддів, вирок суду відносно ОСОБА_5 в частині призначеного основного покарання у виді штрафу в розмірі трьохста неоподаткованих мінімумів доходів громадян є законним і обґрунтованим, з урахуванням його матеріального становища, наявності на утриманні двох неповнолітніх дітей, а тому підстав для призначення основного покарання у виді штрафу у більшому розмірі не вбачається.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити «особистий і надмірний тягар для особи.»
Разом з тим, доводи апелянта про неправильне застосування кримінального закону щодо не призначення ОСОБА_5 додаткового покарання, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, заслуговують на увагу.
На думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про можливість не застосовувати до обвинуваченого ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є необгрунованим і належним чином у вироку не вмотивованим.
Згідно ч.2 ст.409 КПК України підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Приймаючи рішення про призначення ОСОБА_5 основного покарання у виді штрафу в розмірі трьохста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та не призначення йому додаткового покарання, суд першої інстанції, не в достатній мірі врахував конкретні обставини кримінального правопорушення, зокрема, грубий характер допущених обвинуваченим порушень ПДР України, внаслідок якого потерпілій заподіяно тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.
Вказані обставини дають підстави вважати, що доводи апеляційної скарги представника потерпілої щодо не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є обґрунтованими.
Враховуючи вказані обставини, а також обставини, які прямо передбачені ст. 65 КК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

При цьому колегія суддів враховує поведінку обвинуваченого, який після вчинення злочину не вжив жодних заходів для відшкодування завданої потерпілій кримінальним правопорушенням шкоди, що він підтвердив під час апеляційного розгляду.
За таких обстави, у відповідності до вимог ч.3 ст.407 КПК України зазначений вирок, в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_5 покарання підлягає скасуванню, з постановленням нового вироку, а апеляційна скарга представника потерпілої підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_6 захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 300 (трьохста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 (п`ять тисяч сто) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.
Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ _________ _____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3