Справа № 351/2326/17
Провадження № 11-кп/4808/112/18
Категорія ч. 1 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000346 за апеляційною скаргою заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_7 на вирок Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 11.10.2018 року, згідно якого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого по АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, непрацюючого, з середньою освітою, одруженого, має на утриманні одну неповнолітню дитину, особи з інвалідністю другої групи, згідно ст. 89 КК України не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, та призначено остаточне покарання, на підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, - 1 (один) рік позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік; на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі з випробуванням на іспитовий строк 2 (два) роки з покладенням відповідних обов`язків

з участю: прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_10

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі апелянт, не оспорює правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме приписів ст. 349 КПК України, у зв`язку із чим просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів апелянт посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_8 фактично своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень не визнав, що унеможливлює, на думку апелянта, розгляд справи в порядку спрощеної процедури за правилами ст. 349 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинило потерпілому ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесні ушкодження, а також завідомо залишив без допомоги особу, яка перебувала в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли він мав змогу надати їй допомогу та сам поставив потерпілого ОСОБА_11 в небезпечний для життя стан.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин:

20.09.2017 року приблизно о 21 год. 00 хв. ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності, рухаючись автодорогою місцевого значення сполученням «Снятин -Городенка» в напрямку м. Городенка, між населеними пунктами с. Потічок та с. Стецева Снятинського району Івано-Франківської області, порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 «а», 2.3 «б», 2.9 «а», 10.1, 12.1, 12.2, 13.1 Правил дорожнього руху України, зокрема, перед виїздом не перевірив і не забезпечив технічно справний стан транспортного засобу, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, проявив неувагу до дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху автомобіля, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості не справився з керуванням транспортного засобу, з`їхав з проїжджої частини дороги на узбіччя з правої сторони від проїжджої частини дороги та, не дотримуючись безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який йшов з велосипедом в попутному напрямку по узбіччю, розташованому справа від проїжджої частини дороги, внаслідок чого ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження.

За результатами проведення судово-медичної експертизи від 26.10.2017 року у ОСОБА_11 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому обох кісток лівої гомілки в верхній і середній третині зі зміщенням відломків, травматичного вивиху правого плеча, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани лоба, які могли утворитися від дії тупих твердих предметів, якими можуть бути виступаючі частини автомашини, скоївшої наїзд і відносяться:

а) закритий перелом обох кісток лівої гомілки в верхній і середній третині зі зміщенням відломків, травматичний вивих правого плеча - до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, які викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечні для життя;

б) закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забійна рана лоба - до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Своїми діями ОСОБА_8 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме:

- п. 1.5, в якому зазначено, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- п. 2.3 згідно якого, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

а) перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу;

б), бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 2.9 а), відповідно до якого водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння;

- п. 10.1, який зобов`язує водія перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

- п. 12.1, який вказує, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

- п.12.2, в якому зазначено, що у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги;

- п.13.1, у відповідності до якого водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Крім того, після здійснення наїзду на пішохода ОСОБА_11 , водій ОСОБА_8 , будучи причетним до скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди, в порушення вимог п. 2.10 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, достовірно знаючи, що ОСОБА_11 внаслідок ДТП отримав тілесні ушкодження, розуміючи, що поставив потерпілого в небезпечний для життя стан та усвідомлюючи те, що залишає без допомоги особу, яка внаслідок отриманих травм позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, маючи реальну можливість надати потерпілому допомогу, не виконав свого обов`язку, покладеного на нього законом і загальновизнаними нормами моралі, не переконався, чи потребує потерпілий допомоги, не викликав карету швидкої допомоги, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу та з метою уникнути відповідальності за скоєне, на автомобілі причетному до ДТП з місця пригоди поїхав, чим завідомо залишив без допомоги потерпілого ОСОБА_11 , який перебував у небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілому допомогу.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, вирок суду скасувати, з поверненням на новий судовий розгляд;

- обвинувачений не підтримав вимоги апеляційної скарги прокурора, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін. Пояснив, що дійсно він погодився зі змістом обвинувачення, але не знав, що він збив людину, вважав, що збив тварину;

- захисник заперечував доводи апеляційної скарги, просив залишити вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора належить задовольнити, вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, з наступних підстав.

Розглянувши кримінальне провадження, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд першої інстанції визнав обвинуваченого ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виходячи з положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Проте, з матеріалів кримінального провадження вбачається що, судом допущені порушення вимог КПК України при вирішенні питання про розгляд провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Так, за змістом ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції.

Отже, з системного аналізу ст. 349 КПК України можна виділити такі умови для проведення скороченого судового розгляду: 1) відсутність заперечень учасників судового розгляду щодо застосування спрощеної процедури; 2) погодження сторін із фактичними обставинами справи; 3) добровільність та істинність їхніх позицій; 4) переконаність суду в правильності розуміння сторонами обставин, що не оспорюються, і позбавлення права на апеляційне оскарження.

Відсутність заперечень розуміється як погодження сторін судового розгляду із недоцільністю дослідження доказів у провадженні через те, що ніхто не оспорює ці факти. Визнання фактичних обставин істинними означає сприйняття їх такими, що відповідають реальній дійсності й достатніми для доведення винуватості обвинуваченого. Суд зобов`язаний перевірити добровільність та істинність позиції сторін, які виявляються в особистому волевиявленні на основі внутрішнього переконання й відсутності психічного або фізичного впливу на учасників судового процесу, а також розтлумачити наслідки застосування скороченого судового розгляду. Ці умови є обов`язковими, їх недотримання робить проведення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України незаконним.

Проте, суд першої інстанції цих вимог кримінального процесуального закону не дотримався.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що вказане провадження вже було предметом розгляду суду апеляційної інстанції та ухвалою колегії судді судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду івано-Франківської області від 24.07.2018 року апеляційну скаргу прокурора у зміненому виду задоволено, вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 15.05.2018 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст.286, ч. 1 ст. 135 КК України скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції (а.п. 195-201 т. 1), в якій, окрім іншого, було наголошено на порушення судом першої інстанції процедури та порядку розгляду справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.

Згідно норм діючого законодавства, а саме ч. 3 ст. 415 КПК України, висновки і мотиви суду апеляційної інстанції, з яких були скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляду справи.

Між тим, суд першої інстанції знехтував вказаними вимогами закону, та розглянув провадження по справі з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в частині недотримання процедури здійснення судового розгляду, передбаченого ч. 3 ст. 349 КПК України.

Так, приймаючи рішення про розгляд кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 повністю визнав себе винними у вчиненні злочину, погоджується із висунутим обвинуваченням, а тому врахувавши його думку, суд першої інстанції, за відсутності сумнівів у правильності розуміння їх змісту учасниками судового провадження та добровільності їх позицій, визнав недоцільним дослідження доказів по даному кримінальному провадженню.

Проте, суд першої інстанції не переконався в правильності розуміння обвинуваченим ОСОБА_8 суті висунутого щодо нього кримінального правопорушення.

Згідно пред`явленого обвинувачення та вироку суду, ОСОБА_8 своїми діями вчинив кримінальні правопорушення, що виразились: 1) у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України; 2) у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебувала у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, особою, яка мала змогу надати їй допомогу та сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан, тобто злочин, передбачений ч. 1 ст. 135 КК України (а.п. 1-7 т. 1, а.п. 28-33 т. 2).

Як вбачається з пояснень наданих обвинуваченим ОСОБА_8 в суді першої інстанції, останній не заперечував факту вчинення ним інкримінованих кримінальних правопорушень, проте повідомив, що під час руху на автомобілі в населеному пункті він дійсно відчув удар у праву сторону його автомобіля, однак не придав цьому значення, оскільки вважав, що це була козуля. Додав, що він не знав, що вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_11 (а.п. 30 т. 2).

Аналогічні пояснення обвинувачений ОСОБА_8 надав під час апеляційного розгляду.

З наведено вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 неправильно розуміє суть пред`явленого йому обвинувачення, незважаючи на те, що останній підчас судового засідання в суді першої інстанції, стверджував про повне визнання ним вини в інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

З суб`єктивної сторони злочин за ч. 1 ст. 135 КК України, який інкримінується обвинуваченому ОСОБА_8 характеризується прямим умислом: тобто останній повинен усвідомлювати суспільне небезпечний характер своєї бездіяльності, а саме те, що він залишив без допомоги особу, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, те, що він зобов`язаний піклуватися про особу і має реальну можливість надати їй допомогу, або що він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан і бажає чинити саме так.

В той же час, обвинувачений ОСОБА_8 як в суді першої інстанції, так й під час апеляційного перегляду, стверджував, що він вважав, що збив тварину - косулю, а не людини, що в свою чергу, на думку колегії суддів, унеможливлює дійти остаточного висновку про правильності розуміння обвинуваченим ОСОБА_8 суті висунутого щодо нього обвинувачення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що за зазначених обставин, суд першої інстанції не мав законних підстав для проведення розгляду справи за обвинуваченням ОСОБА_8 за правилами, передбаченими ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки останній неправильно розумів пред`явлене йому обвинувачення.

Вказані вище порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає істотними порушеннями, тобто такими, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

В той же час, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Такими чином, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду першої інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції, під час якого необхідно усунути вказану неповноту, розглянути справу з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а також з урахуванням доводів викладених в апеляційній скарзі, прийняти законне і обґрунтоване рішення у справі.

Водночас, колегія суддів наголошує, що вказаний вирок суду було скасовано за апеляційною скаргою прокурора не у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, а виключно з підстав порушення судом першої інстанції під час розгляду справи по суті процедури та порядку проведення судового розгляду за правилами, передбаченими ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки, на думку колегії суддів, при формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, місцевий суд допустив невиправдане спрощення, усупереч ст. 374 КПК не зазначив обставин, які відповідно до ст. 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та які, незважаючи на розгляд кримінального провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, мають бути встановлені в рішенні суду.

Приймаючи таке рішення, колегія суддів враховувала висновки Верховного Суду, який в своєму рішення наголошував на тому, що незважаючи на те, що відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проте ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Враховуючи допущені судом першої інстанції істотні порушення кримінального процесуального закону, вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, під час якого суду першої інстанції належить врахувати наведене та з дотриманням норм процесуального та матеріального права постановити законне та обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_7 , задовольнити.

Вирок Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 11.10.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, - скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5