Справа № 640/8689/18
н/п 1-кс/640/2400/19
"25" лютого 2019 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участі адвоката ОСОБА_3 ,
власника майна ОСОБА_4 ,
12.02.2019 до суду надійшла заява ОСОБА_4 та її адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна (в порядку ст..174 КПК України), у якому заявники просили:
1. Прийняти та розглянути дану заяву;
2. Скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1 , накладеного відповідно до ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 01 лютого 2019 року;
3. Викликати адвоката ОСОБА_3 та власника майна ОСОБА_4 на судове засідання, для надання власних пояснень.
Зазначили, що з початку 2017 року ОСОБА_4 особисто здійснювався пошук нерухомого майна для використання на користь власної родини, а саме однокімнатної квартири в м. Харкові. Для придбання квартири було прийнято рішення використати власні грошові кошти, накопичені за час роботи на ЧФ «ГАЛС» та збережені після відчуження власного нерухомого майна в 2015 році. Дані факти підтверджується договорами про надання рієлторських послуг та актами огляду квартир, а також можуть бути підтверджені показами свідків (ріелторів та членів родини). В процесі пошуку ОСОБА_4 стало відомо про продаж квартири АДРЕСА_1 . Після огляду квартири, що проводився за участю ОСОБА_5 - ОСОБА_4 було прийнято рішення про придбання зазначеної квартири.
21.08.2017 ОСОБА_4 було набуто у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 за №2243. Від імені та в інтересах Продавця ОСОБА_7 на підставі довіреності, посвідченої 17.07.2017 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 діяла ОСОБА_5 . При цьому, друзі родини неодноразово користувались послугами вищевказаних ріелторів й жодних зауважень до їх роботи не виникало. Будь-яких сумнівів у їх чесності й зараз не має. На прохання ОСОБА_4 - нотаріусом ОСОБА_6 перевірялась законність даного правочину, законність нотаріально посвідченої довіреності. Нотаріус ОСОБА_6 здійснювала перевірку даного правочину шляхом направлення запитів на усі відомі реєстри, однак, жодної інформації щодо смерті відчужувача, чи недійсності доручення - встановлено не було. Нотаріус ОСОБА_6 здійснює й зараз свою діяльність у тому самому приміщенні (офісі).
Власником майна було проведено ремонт у квартирі, оформлено договори щодо надання комунальних послуг, зокрема, договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води для забезпечення можливості нормально проживання у житлі.
З моменту набуття права приватної власності та по теперішній час у квартирі мешкає член родини ОСОБА_4 , а саме - син ОСОБА_9 . Власником майна регулярно вноситься плата за комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями.
У зв`язку із вищевикладеним, вважали, що ОСОБА_4 добросовісно набула право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , не знала та не могла знати нічого щодо можливого придбання майна в особи, яка не мала права його відчужувати.
Крім того, посилалися на те, що в ухвалі про накладення арешту на квартиру відсутні посилання на документи та інші докази, якими слідчий підтверджує факт смерті ОСОБА_7 . Таким чином, стає незрозумілим, чим підтверджуються заяви слідчого про те, що ОСОБА_7 , 1948 р.н. помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та не міг видати довіреність та відчужити квартиру. В той же час, зі слів ОСОБА_5 - ОСОБА_7 виїхав на постійне місце проживання за кордон, а саме на територію Російської Федерації.
У судовому засіданні ОСОБА_4 та адвокат ОСОБА_3 заяву підтримали з підстав, викладених у заяві.
Зокрема, встановлено, що 21.08.2017 невстановлені особи заволоділи квартирою АДРЕСА_1 шляхом внесення недостовірних відомостей в довіреність та договір купівлі-продажу від імені власника квартири ОСОБА_7 , 1948 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та фактично не міг видати довіреність та відчужити квартиру. При житті квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належала ОСОБА_7 , 1948 р.н.
Також встановлено, що 21.08.2017 приватний нотаріус ОСОБА_6 нотаріально посвідчила під № 2243 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між продавцем ОСОБА_5 , яка діяла нібито від імені ОСОБА_7 по підробленій довіреності від 17.07.2017, та покупцем - ОСОБА_4 .
Вказане свідчить про відсутність волевиявлення власника квартири на її продаж та вказує на нікчемність правочину купівлі - продажу, який укладений з метою незаконного заволодіння чужим майном. Таким чином, слідство вважає, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , здобуто злочинним шляхом, а, відповідно, квартира є безпосереднім об`єктом протиправних кримінальних дій та речовим доказом у кримінальному провадженні.
23.11.2018 слідчим винесено постанову про визнання квартири АДРЕСА_1 речовим доказом.
Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 01.02.2019 накладено арешт на вказану квартиру. Арешт на майно накладено враховуючи те, що зазначене майно є предметом вчиненого злочину, а також у зв`язку з необхідністю виключити можливість протиправно розпорядитись вказаним об`єктом нерухомості, оскільки його відчуження в подальшому унеможливить відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Вказав, що на даний час у провадженні здійснюється дослідження всіх обставин заволодіння шахрайським шляхом вказаним вище майном, в тому числі встановлюється особа, які діяла від імені померлого ОСОБА_7 за підробленими документами.
Крім того, у провадженні встановлений та підтверджений доказами факт нікчемності правочину щодо відчуження на користь покупців майна, яке арештоване.
Так, відповідно до положень ч.1 ст.228 ЦК України, правочин, спрямований на незаконне заволодіння майном є таким, що порушує публічний порядок. Згідно з ч.2 ст.228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Відповідно до положень ч.2 ст.215 ЦК України та роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визнання судом нікчемного правочину недійсним не вимагається, оскільки його недійсність встановлена самим законом, тобто нормами ЦК України.
Таким чином, на його думку, заявник - ОСОБА_4 не є добросовісним набувачем арештованого майна, оскільки набуття нею права власності на нього здійснено за нікчемним правочином, обставини укладення якого у тому числі є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні.
Отже, на даний час не відпала потреба у застосуванні арешту на вищезазначене майно і скасування накладеного на нього арешту буде суперечити вимогам ст.174 КПК України.
Слідчий суддя, вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 01.02.2019 року у справі №640/8689/18 н/п 1-кс/640/1790/19 накладено арешт на нерухоме майно (квартиру) АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом заборони її відчуження, до скасування арешту майна у встановленому нормами КПК України порядку (а.с.35-36).
В ухвалі слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 01.02.2019 року зазначено, що вищевказана квартира має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України. За вказаних слідчим у клопотанні обставин, які внесені до ЄРДР та на теперішній час здійснюється досудове розслідування, вказана квартира може бути об`єктом кримінально протиправних дій, або набута кримінально протиправним шляхом.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом.
Як передбачено ч.1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження (ч. 1 ст. 7 КПК України).
Заходи забезпечення у вигляді арешту майна мають бути пропорційними щодо мети їх застосування, повинен бути встановлений справедливий баланс між завданнями кримінального провадження та вимогою захисту основних прав особи.
В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Стороною обвинувачення доведено, що в подальшому застосуванні цього заходу є необхідність, і що потреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні виправдовують на теперішній час такий ступінь втручання у права і свободи осіб, як арешт вказаного нерухомого майна.
Скасування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки можливе відчуження вказаного вище нерухомого майна..
Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.
Так, як зазначає слідчий в поданих до суду запереченнях, на даний час у провадженні здійснюється дослідження всіх обставин заволодіння шахрайським шляхом вказаним вище майном, в тому числі встановлюється особа, яка діяла від імені померлого ОСОБА_7 за підробленими документами.
Отже, обставини, встановлені ухвалою слідчого судді від 01.02.2019 при розгляді клопотання про арешт майна, не змінилися, а саме те, що арештоване майно набуте в результаті вчинення кримінального правопорушення, а саме шахрайським шляхом, а також у зв`язку з необхідністю виключити можливість протиправно відчуження вказаним об`єктом нерухомості.
Посилання захисника на відсутність в наданих слідчим матеріалах копії актового запису про смерть ОСОБА_7 не може слугувати підставою для скасування арешту майна. Більш того, факт смерті ОСОБА_7 06.07.2014 внаслідок механічної асфікції підтверджується наданими слідчим доказами (а.с.41-65).
З урахуванням викладеного, слідчий суддя вважає, що клопотання задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 107, 174, 309, 372, 376 ч.2 КПК України, слідчий суддя, -
Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1