Дата документу 05.11.2018 Справа № 336/2998/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/143/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 336/2998/17
Категорія ст. 185 ч. 3 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного судуу складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000367 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з середньою технічною освітою, неодруженого, непрацюючого, що зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.02.2003 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України до чотирьох років позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 18 березня 2005 року умовно-достроково з невідбутим строком в один рік три місяці сім днів;
2) вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2007 року за ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України до чотирьох років позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 11 січня 2011 року у зв`язку з відбуттям строку покарання;
3) вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2011 року за ч. 2 ст. 186 КК України до чотирьох років позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 25 квітня 2014 року умовно-достроково з невідбутим строком в один рік один місяць п`ятнадцять днів,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_9 ,

за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_11 та його представника захисника ОСОБА_12 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеність вини ОСОБА_6 в скоєнні даних кримінальних правопорушень, за які він засуджений та кваліфікацію його дій, вважає, що вирок суду першої інстанції від 31.01.2018 року є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок своєї м`якості.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону і зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінального процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним.

Підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді в суді апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Згідно з п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву, у складі організованих груп тощо.

Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31.01.2018 року вбачається, що у відповідності до вимог п. 3 ч.1 ст.65 КК України, п. 4 ч.2, п. 3 ч.3 ст. 374 КПК України, на підставі досліджених доказів та документів, наявних в матеріалах кримінального провадження, суд встановив данні про особу обвинуваченого ОСОБА_6 який є раніше судимою особою за вчинення корисних злочинів, кримінально караних діянь проти громадського порядку, в сфері обігу наркотичних засобів, а також за незаконне поводження зі зброєю, що характеризують його особу, схильну до вчинення кримінально караних діянь та свідчать про певний ступінь його соціальної небезпеки. Крім того, ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований, та вчинив тяжкий злочин, передбачений ч.3 ст. 185 КК України.

Також, суд у вищевказаному вироку обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 відповідно до ст. 67 КК України, визнав рецидив злочинів.
Вважає, що призначене судом покарання за ч.3 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки та на підставі ч.1 ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, є недостатнім для виправлення та попередження вчинення ОСОБА_6 нових злочинів.
Судом при призначенні вищевказаного покарання із застосуванням положень ч.1 ст. 75 КК України, не враховано те, що ОСОБА_6 є раніше судимою особою, судимість у якого не знята в установленому законом порядку, не працевлаштований, матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_11 не відшкодував, що свідчить про відсутність у нього критичної оцінки до свого суспільно небезпечного та некорисного способу життя, небажання його змінити, ігнорування моральних засад суспільства щодо законослухняної поведінки.

На підставі викладеного вважає, що забезпечити виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 можливо лише в умовах ізоляції від суспільства та контролю за його поведінкою в установі відбування покарання, що є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту суспільства, з врахуванням принципу відповідності покарання тяжкості та суспільній небезпеці скоєного.

Просить вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31.01.2018 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.3 ст. 185 КК України - скасувати, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок своєї м`якості.

Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 за ч.3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_11 та його представник захисник ОСОБА_12 вважають, що висновки суду першої інстанції час постановлення вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а тому вирок підлягає зміні з наступних підстав.

Згідно обвинувального акту від 29.05.2017 р. ОСОБА_13 обвинувачується у тому, що останній будучі раніше судимим за вчинення корисливого злочину, судимість за який не знята і не погашена у встановленому законом порядку, на шлях виправлення не став та скоїв корисливий злочин при наступних обставинах.

26.01.2017 р. приблизно о 01 год.00 хв. ОСОБА_6 маючи умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, через незачинену хвіртку проник у двір будинку АДРЕСА_2 , де усвідомивши, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу проник до сараю, звідки таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_11 , а саме: газовий балон, червоного кольору, ємкістю 50 літрів, вартість якого, згідно висновку експерта оціночної діяльності про ринкову вартість об`єкта незалежної оцінки ТОВ «Нотаріус» складає 400 грн.; газова плита марки «Елента» вартість якого, згідно висновку експерта оціночної діяльності про ринкову вартість об`єкта незалежної оцінки ТОВ «Нотаріус» складає 500 грн. - чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 900 грн.

Під час здійснення судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував скоєного ним злочину та повідомив у судовому засіданні обставини вчинення такого злочину. При цьому, ОСОБА_6 зазначив що злочин вчинив маючи прямий умисел на його вчинення. Він особисто проник до домоволодіння потерпілого ОСОБА_11 , де пересвідчившись, що ніхто за ним не спостерігає здійснив крадіжку майна зазначеного вище. Викрадене майно ОСОБА_6 здав на пункт металобрухту, а отримані гроші витратив на власні потреби.

На думку потерпілого ОСОБА_11 , під час призначення покарання в частині незастосування звільнення від покарання, суд першої інстанції дійшов висновку, який не відповідає фактичним обставинам справи.

Зокрема, ОСОБА_6 є особою, яка притягалась до кримінальної відповідальності три рази у тому числі й за вчинення аналогічних злочинів. Однак, після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин, свідомо усвідомлюючи наслідки своїх дій. Злочин, який вчинив ОСОБА_6 є тяжким, відповідно до ст. 12 КК України.

Санкція статті 185 Кримінального кодексу України передбачає кримінальну відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.

Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване. При звільненні особи від відбування покарання з випробуванням суди у резолютивній частині вироку мають посилатися на ст. 75 КК.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_11 зазначав про те, що обвинувачений ОСОБА_6 мешкає фактично біля будинку потерпілого, й він постійно перебуває у напруженому стані, оскільки вимушений постійно пильнувати за тим, щоб ОСОБА_6 не вчинив нового злочину.

Крім того, ОСОБА_11 зазначав, про те, що в нього також було викрадено ОСОБА_6 й інше майно належне потерпілому, однак, кримінальне провадження відносного даного факту було виділено в окреме провадження та рішення щодо нього ще не вирішено.

До того ж, щире каяття ОСОБА_6 потерпілий не може вважати щирим, оскільки протягом усього часу розгляду кримінального провадження ОСОБА_6 навіть не намагався вибачитись перед потерпілим або відшкодувати завдану шкоду. Тому таке каяття потерпілий вважає лише формою уникнення ОСОБА_6 від покарання.

Таким чином, на думку потерпілого суд першої інстанції дійшов висновку, який не відповідає фактичним обставинам справи, а саме в частині призначення покарання обвинуваченому без врахування особисті обвинуваченого, а тому такий вирок має бути змінений.

Просять апеляційну скаргу задовольнити та вирок суду Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31.01.2018 за кримінальним провадженням у відношенні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України - змінити в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора та представника потерпілого, які підтримали апеляційні скарги, захисника та обвинуваченого, зокрема в останньому слові, які просили судове рішення залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України і призначено покарання у виді 1 року обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнено, якщо обвинувачений протягом іспитового строку тривалістю в два роки не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього в силу ст. 76 КК України обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції), повідомляти уповноважений орган з питань пробації (кримінально-виконавчу інспекцію) про зміну місця проживання та роботи. Цивільний позов задовольнити частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 у відшкодування майнової шкоди 900 грн., у відшкодування моральної шкоди 5000 грн. В задоволенні решти вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено. Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_6 , Близько 01-00 години 26 січня 2017 року обвинувачений, керуючись умислом на крадіжку, з приміщення сараю, куди він проник шляхом вільного доступу, на території земельної ділянки під будинком АДРЕСА_2 , де він опинився через незачинену хвіртку в паркані, таємно викрав належні потерпілому ОСОБА_11 газовий балон червоного кольору ємкістю 50 літрів вартістю відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності 400 грн. та газову плиту марки «Елента» вартістю відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності 500 грн. Описаними діями потерпілому спричинено майнову шкоду у сумі 900 грн.

ВинуватістьОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції діїОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України.

Доводи прокурора про призначення ОСОБА_6 покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість, є такими, що не заслуговують на увагу.

1. Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Згідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 місцевим судом було враховано що останній скоїв тяжке кримінально каране діяння, раніше неодноразово судимий, в тому числі і за вчинення корисних злочинів, кримінально караних діянь проти громадського порядку, в сфері обігу наркотичних засобів, а також за незаконне поводження зі зброєю, що характеризують його як особу, схильну до вчинення кримінально караних діянь, але разом з тим, суд взяв до уваги і зміст обвинувачення, яке утворює один епізод крадіжки, а також об`єкт викрадення, яким є предмети побуту, що не представляли для потерпілого великої споживчої цінності, тому зберігалися в сараї; а один з цих предметів, визнаний речовим доказом, зберігається в камері сховища відділення поліції (а. с. 63) і в силу ст. 374 КПК України буде повернений потерпілому за належністю. Також суд взяв до уваги і спосіб вчинення зазначеної крадіжки, яка не поєднана із псуванням запорів, пошкодженням майна для досягнення мети доступу до нього, а вчинена хоча і на території приватного володіння, проте шляхом доступу до матеріальних цінностей через незамкнені двері і хвіртку; той факт, що обвинувачений щиро покаявся, активно сприяв суду у встановленні фактичних обставин справи, через повернення потерпілому однієї з двох викрадених речей буде частково усунено спричинено шкоду; має постійне місце проживання, роботу, хоча й у відсутність офіційного працевлаштування, проживає разом з хворою матір`ю, яка потребує сторонньої допомоги в організації своєї життєдіяльності, що свідчить про достатній рівень його соціалізації, суд визнав можливим не призначати йому реальне позбавлення волі і застосував до нього ст. 75 КК України.

Враховуючи вищевказане, а також те, що обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання, працює без оформлення постійної трудової угоди, щиро розкаявся в скоєному, невеликий розмір вкраденого (900 грн.), колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням шляхом визначення іспитового строку та встановлення контролю за їх поведінкою, є законним, при цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що застосування в даному випадку до обвинуваченого ст. ст. 75, 76 КК України в умовах належного контролю за їх поведінкою та виконанням покладених обов`язків, під загрозою реального відбування призначеного покарання у випадку порушення умов випробування, буде мати на обвинуваченого більший виховний вплив, ніж реальне відбування покарання.

2) Відповідно до вимог ч.ч. 1-2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: 1) неповнота судового розгляду; 2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; 3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. 2. Підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно до вимог ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Відповіднодо ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: 1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; 2) необхідності застосування більш суворого покарання; 3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; 4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Аналіз кримінального та кримінального процесуального законодавства України свідчить про те, що необхідність застосування більш суворого покарання та неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, є самостійними (незалежними один від одного) підставами для скасування вироку суду першої інстанції, про що свідчить зміст ст. 409 та ч. 1 ст. 420 КПК України.Перший вид підстави для скасування вироку пов`язаний з вимогами ст. ст. 65-73 КК України та 414 КПК України (тобто коли призначене обвинуваченому покарання за своїм видом чи розміром не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого), а другий вид підстави, пов`язаний з вимогами ст. 75 КК України та 413 КПК України (тобто, коли прийняте рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є неправильним, оскільки суд застосував ст.75 КК України, яка не підлягала застосуванню).

Враховуючи вищевказані вимоги законів, колегія суддів вважає, що підстави для скасування вироку суду першої інстанції, які передбачені в ст. 413 КПК України (форми неправильного застосування КК України), не можуть бути підставами для скасування вироку суду, в випадках передбачених ст. 414 КПК України (коли по формі КК України застосовано правильно), і навпаки, тобто, не можна скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого на підставі того, що судом застосовано закон, який не підлягає застосуванню (наприклад ст. 75 КК України), і навпаки.

Таким чином, всі вищевказані доводи прокурора в апеляції про те, що суд неправильно застосував ст. 75 КК України до обвинуваченого ОСОБА_6 , у зв`язку з невідповідністю покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є такими, що не відповідають вимогам закону.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що не можливо скасовувати вирок суду на підставі того, що судом застосовано закон, який не підлягає застосуванню (наприклад ст. 75 КК України), коли призначене судом покарання відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого , тобто відповідає вимогам ч. 1 ст. 65 КК України. Як вбачається із змісту апеляційної скарги, прокурор просив призначити ОСОБА_6 , покарання у виді 4 років позбавлення волі, таке, яке йому призначив суд першої інстанції. Таким чином, прокурор вважає що призначене районним судом покарання останньому за своїм видом та розміром є справедливим.
Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, оскільки апеляційний суд позбавлений процесуальних можливостей розглядати апеляційну скаргу по суті (неправильне застосування судом закону, який не підлягає застосуванню), тобто погіршити становище обвинуваченого ОСОБА_6 . При цьому, апеляційний суд не може вийти за межі апеляційних вимог прокурора, оскільки відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо це не погіршує становище обвинуваченого.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі потерпілим ОСОБА_11 та його представником захисником ОСОБА_12 , про те, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_6 занадто м`яке покарання є необґрунтованими, оскільки керуючись вимогами п.4 ч.1 ст. 408 КПК України про те, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого, колегія суддів звертає увагу потерпілого та його представника на те, що апеляційний суд позбавлений процесуальних повноважень призначити йому більше суворе покарання за вчинений злочин (тобто погіршити становище останнього, а це можливо зробити тільки шляхом скасування вироку суду першої інстанції), так як в апеляції вони просять вирок суду тільки змінити, у зв`язку з м`якістю призначеного покарання.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не розглядає по суті інші доводи потерпілого та його представника, зокрема про те, що потерпілий ОСОБА_11 мешкає фактично біля будинку обвинуваченого ОСОБА_6 і через це він перебуває в напруженому стані, вимушений постійно пильнувати, щоб ОСОБА_6 не вчинив іншого злочину, а також те, що щире каяття ОСОБА_6 він не вважає щирим, а вважає його лише формою уникнення ОСОБА_6 покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_11 та його представника захисника ОСОБА_12 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 січня 2018 року по кримінальному провадженню щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: