Ухвала
Іменем України
23 січня 2019 року

м. Київ
справа № 182/2271/17
провадження № 51-252 ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2018 року щодо засуджених:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополя Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, раніше судимого: 5 травня 2014 року вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області за ч.2 ст.185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки;
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополя Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, раніше судимого: 5 травня 2014 року вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області за ч.2 ст.185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки кожного. На підставі ст.71 КК за сукупністю вироків остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць кожному.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2018 року вирок залишено без змін.
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винуватими у тому, що вони повторно вчинили таємне викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, за таких обставин.
8 квітня 2018 року,ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в період іспитового строку, близько 17 год. знаходячись на перехресті вулиць Радіонова та Добролюбова в м. Нікополь Дніпропетровської області, шляхом вільного доступу, за попередньою змовою між собою, з корисливих мотивів, повторно, за допомогою кувалди, діючи почергово розбили чавунну обойму, яку викрали разом з чавунною кришкою, що знаходились на каналізаційному колодязі, належні КП «НВУВКГ», спричинивши підприємству матеріальну шкоду на загальну суму 677 грн 82 коп.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про зміну судових рішень у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просить прийняти рішення, яким вважати засудженими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ч.2 ст.185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки кожного, а на підставі ст.71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту часину покарання за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 5 травня 2014 року та остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць кожному. На обґрунтування своїх доводів посилається на те, що:
суд першої інстанції, призначаючи покарання за сукупністю вироків, фактично застосував принцип часткового складання призначених покарань, який передбачений ч.1 ст.70 КК та застосовується виключно у випадку призначення покарання за сукупністю злочинів, з чим безпідставно погодився суд апеляційної інстанції;
всупереч вимогам ст.419 КПК апеляційний суд доводів апеляційної скарги не перевірив, не надав на доводи вичерпні відповіді, які б ґрунтувалися на повному і всебічному дослідженні обставин;
апеляційний суд не спростував доводи прокурора і будь-які обґрунтування щодо правильності застосування принципів призначення покарання в даному провадженні взагалі не навів.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та правильність кваліфікації їх дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Що стосується доводів прокурора, викладених в касаційній скарзі про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, то вони, на думку Суду, не заслуговують на увагу з таких підстав.
Відповідно до положень ч.1 ст.70 КК при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Згідно зі частин 1 і 4 ст. 71 КК, якщо засуджений після засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком, а остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Як убачається із наявної в матеріалах провадження копії вироку, суд першої інстанції призначаючи обвинуваченим покарання за ч.2 ст.185 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки кожному, визначив покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК шляхом часткового складання з невідбутою частиною покарання за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 5 травня 2014 року у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць кожному.
На думку Суду, зазначене судом у вироку застосування принципу часткового складання призначеного покарання з невідбутою частиною покарання за попереднім вироком відповідає положенням ч.1 ст.71 КК, і ніяк не ґрунтується на положеннях ч.1 ст.70 КК, якою визначено принцип часткового складання призначених покарань за сукупністю злочинів.
Крім того, при призначенні обвинуваченим покарання, суд застосовуючи положення частин 1 і 4 ст.71 КК, приєднав частково невідбуту частину покарання за попереднім вирокомі обґрунтовано визначив остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць кожному, яке за своїм розміром є більшим від покарання, призначеного кожному обвинуваченому за новий злочин у виді позбавлення волі на строк 2 роки, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком у виді позбавлення волі строком на 3 роки кожному.
Отже, з урахуванням вищезазначеного, доводи у скарзі прокурора про те, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченим покарання за сукупністю вироків, фактично застосував принцип часткового складання призначених покарань за сукупністю злочинів, який передбачений ч.1 ст.70 КК, непереконливі та в цілому не спростовують правильність висновків суду в цій частині, оскільки визначене обвинуваченим остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць із застосуванням положень ст.71 КК, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, на думку Суду, є обґрунтованим, про що у вироку наведені належні мотиви.
В той же час, як вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені у апеляційній скарзі прокурора доводи щодо неправильного застосування положень ст.71 КК та про необхідність призначення обвинуваченим покарання у виді 3 років 1 місяць позбавлення волі із застосуванням принципу часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, належним чином перевірені апеляційним судом і на них надано обґрунтовану відповідь.

При цьому апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, щодо фактичного застосування судом принципу часткового складання призначених покарань, який передбачений ч. 1 ст. 70 КК та вказав в ухвалі, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 71 КК в повному обсязі і визначив кожному з обвинувачених остаточне покарання за сукупністю вироків, оскільки вони вчинили новий умисний злочин до відбуття покарання за попереднім вироком, за яким їх засуджено вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 5 травня 2014 року за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з іспитовим строком на 3 роки.

Суд погоджується з таким висновком апеляційного суду та вважає безпідставними доводи у касаційній скарзі про те, що апеляційний суд не спростував доводи прокурора щодо правильності застосування принципів призначення покарання і не навів будь-які обґрунтування в цій частині.
На думку Суду, призначене обвинуваченим покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а твердження у скарзі прокурора щодо невідповідності ухвали вимогам ст. 419 КПК України є безпідставними і не можуть свідчити про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону (ч.1 ст. 412 КПК), які б перешкодили чи могли б перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області, на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 жовтня 2018 року щодо засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_6 каровець ОСОБА_2 ОСОБА_3