ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа: №635/8563/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-кп/818/672/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: умовно-дострокове звільнення
від відбування покарання
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-при секретарі ОСОБА_5 ,

-за участю прокурора ОСОБА_6 ,

-засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова матеріали провадження № 11-кп/818/672/19 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 04 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою задоволено подання начальника Державної установи «Хролівський виправний центр №140» та Голови спостережної комісії при Харківській районній державній адміністрації Харківської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Старовірівка Нововодолазького району Харківської області, громадянина України, непрацюючого, з середньою освітою, неодруженого, до засудження проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 02.12.1998 року Нововодолазьким районним судом Харківської області за ч.3 ст.81, ч.2 ст.140, ч.3 ст.140 КК України (в редакції від 1960 року), на 3 роки позбавлення волі, із застосуванням ст.45 КК України (в редакції від 1960 року), звільнений з іспитовим строком на 2 роки;

- 03.02.2005 року Жовтневим районним судом м. Харкова за ч.1 ст.222, ч.3 ст.142, ч.1 ст.188, ч.3 ст.185, ч.4 ст.185, ст.69, ч.1 ст.309 КК України, із застосуванням ст.ст.70, 71 КК України, на 5 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 13.07.2006 року з Холодногірської виправної колонії №12 за відбуттям призначеного судом строку покарання;

- 05.07.2010 року Жовтневим районним судом м. Харкова за ч.2 ст.187 КК України на 7 років позбавлення волі. Звільнений 11.10.2013 року з Кременчуцької виправної колонії №69 за відбуттям строку покарання;

- 11.03.2015 року Дзержинським районним судом м. Харкова за ч.3 ст.186 КК України на 7 років позбавлення волі.

- початок строку: 09.08.2014 року, кінець строку 05.01.2020 року;

та звільнено ОСОБА_7 умовно-достроково від подальшого відбування покарання, призначеного вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.03.2015 року на невідбутий строк 1 рік 1 місяць 1 день.

Суд мотивував своє рішення тим, що засуджений ОСОБА_7 на момент розгляду подання відбув понад 2/3 фактичного строку покарання, а також сумлінною поведінкою, ставленням до праці та додержанням ним вимог режиму довів своє виправлення.

В апеляційній скарзі прокурора посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначив, що суд в повному обсязі не врахував, що ОСОБА_7 на час розгляду справи матеріальну шкоду не відшкодував, раніше неодноразово судимий, у тому числі і за тяжкі злочини, звільнявся з місць позбавлення волі, однак через невеликий проміжок часу знову притягався до кримінальної відповідальності. Наголосив, що за час тримання в Харківській установі виконання покарань №27 та Темнівській виправній колонії №100, ОСОБА_7 характеризувався негативно та мав 5 стягнень, заохочень не мав, до праці не залучався. Крім того, зазначив, що ОСОБА_7 за час відбування покарання в Хролівському виправному центрі №140 виконував незначний обсяг роботи, а саме з 08.12.2017 року працював лише у січні 47 годин, у лютому 16 днів, у березня 9 днів. Також прокурора наголосив, що отримання чотирьох заохочень, за весь період відбування покарання, є недостатнім для виправлення особи. Просить ухвалу суду скасувати, а матеріали провадження повернути на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Засуджений ОСОБА_7 подав до Харківського апеляційного суду заперечення на апеляційну скаргу прокурора, відповідно до яких просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, а ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 04.12.2018 року залишити без змін. Зазначив, що одна з його судимостей є погашеною, а тому вона не може враховуватися при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення. Наголосив, що за час відбування в Темновській виправній колонії №100, він характеризувався позитивно та неодноразово заохочувався, а стягнення є погашеними у встановленому законом порядку. Під час відбування покарання в Хролівському виправному центрі №140, він не мав жодного стягнення, двічі заохочувався. Крім того наголосив, що він сплатив судові витрати та матеріальний збиток виплатив на стадії досудового розслідування. Також зазначив, що в нього є мати похилого віку, яка тяжко хворіє та потребує його догляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу, засудженого, який заперечував проти задоволення скарги, перевіривши матеріали провадження, повторно дослідивши матеріали особової справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Доводи прокурора про те, що ОСОБА_7 не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці апеляційний суд вважає небезпідставними.

Відповідно до ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений фактично відбув необхідну частину покарання, передбаченого вироком суду та сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
За змістом цього кримінального закону умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду і можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, а умовно-достроковому звільненню підлягають лише ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення. Для цього всі дані про особу оцінюються у сукупності, в тому числі й дані, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а саме виправлення засудженого.

Згідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміни не відбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26 квітня 2002 року, умовно-дострокове звільнення від покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого і переконання в тому, що він сумлінною поведінкою, ставленням до праці та навчання довів своє виправлення. При цьому, прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення, не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.
Під час розгляду клопотання суд першої інстанції вищевказані вимоги залишив поза увагою.

Як слідує із матеріалів провадження, засуджений ОСОБА_7 раніше судимий: 03.02.2005 року Жовтневим районним судом м. Харкова за ч.1 ст.222, ч.3 ст.142, ч.1 ст.188, ч.3 ст.185, ч.4 ст.185, ст.69, ч.1 ст.309 КК України, із застосуванням ст.ст.70, 71 КК України, на 5 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 13.07.2006 року з Холодногірської виправної колонії №12 за відбуттям призначеного судом строку покарання; 05.07.2010 року Жовтневим районним судом м. Харкова за ч.2 ст.187 КК України на 7 років позбавлення волі. Звільнений 11.10.2013 року з Кременчуцької виправної колонії №69 за відбуттям строку покарання; 11.03.2015 року Дзержинським районним судом м. Харкова за ч.3 ст.186 КК України на 7 років позбавлення волі. Зазначене свідчить про стійку тенденцію поведінки засудженого ОСОБА_7 до вчинення злочинів. Крім цього, судом не враховано, що засуджений ОСОБА_7 вчинив злочини через дев`ять місяців після його звільнення з місць позбавлення волі.

Крім цього, згідно матеріалам провадження засуджений за період відбування покарання в Харківській установі виконання покарань №27 з 11.08.2014 року по 01.03.2016 року мав два стягнення, характеризувався негативно та не мав жодного заохочення. В період відбування покарання в Темнівській виправній колонії №100 з 01.03.2016 року по 09.01.2018 року, характеризується позитивно, заохочувався адміністрацією колонії два рази та мав три стягнення.

Таким чином, за значний період відбування покарання в Харківській установі виконання покарань №27 та Темнівській виправній колонії №100 - майже за три роки п`ять місяців, ОСОБА_7 заохочувався лише два рази.

З 09.01.2018 року на підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 08.01.2018 року переведений до державної установи «Хролівський виправний центр №140», де відбуває покарання по сьогоднішній день, за цей період часу, заохочувався адміністрацією колонії два рази, працевлаштований робітником, бере участь у програмі диференційованого виховного впливу на засуджених «Духовне відродження» та «Підготовка до звільнення».

Однак, при цьому відповідно до довідки про працевлаштування та нарахування заробітної плати засудженому ОСОБА_7 , останній у січні 2018 року відпрацював - 7 робочих днів, у лютому 2018 року 16 робочих днів, у березні 2018 року 9 робочих днів, у квітні 2018 року 2 робочі дні, а з травня по вересень 2018 року взагалі не працював.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що засуджений ОСОБА_7 під час відбування покарання став на шлях виправлення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд при розгляді подання не прийняв до уваги вищезазначені відомості про особу засудженого ОСОБА_7 , що могло істотно вплинути на висновки суду, а тому ухвала на підставі п.2 ч.1 ст.409 КПК України підлягає скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи, що прокурор в своїй апеляційній скарзі просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити на новий розгляд в суд першої інстанції, колегія суддів позбавлена можливості постановити нову ухвалу відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

З огляду на наведене, колегія суддів керується приписами ч.6 ст.9 КПК України, які визначають, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, тоді застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тому, виходячи із передбаченої п.2 ч.1 ст.7 КПК України такої загальної засади кримінального провадження, як законність, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового судового розгляду суду необхідновжити заходів до повного, всебічного дослідження обставин провадження, дати належну оцінку зібраним доказам, в залежності від чого ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 04 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: