АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/279/19 Справа № 703/2403/17 Категорія: ч.1 ст. 121 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2019 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурорівОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0001960 за апеляційною скаргою прокурора Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 листопада 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Дем`янів Галицького району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, раніше не судимий, -

засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, до 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, з покладанням обов`язків, передбачених п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь:

- потерпілої ОСОБА_9 4918 грн. 07 коп. матеріальної і 60000 грн. моральної шкоди та 4000 грн. витрат на правову допомогу, а всього 68918 грн. 07 коп. шкоди;

- на користь Черкаської обласної лікарні 3410,77 грн. витрат на лікування ОСОБА_9 ..

Вирішена доля речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 листопада 2018 року ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він 28 листопада 2015 року, близько 7 год., перебуваючи за місцем свого проживання на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 , під час сварки зі своєю донькою ОСОБА_9 , що виникла на грунті особистих неприязних стосунків, умисно наніс тій удар правою рукою в ліву частину обличчя, від якого вона впала.

В подальшому, притиснувши коліном до підлоги та схопивши рукою за шию, не дозволив тій піднятися і, взявши за волосся, скинув з другого поверху на міжсходинковий майданчик, де наніс удар у живіт, від якого потерпіла впала на підлогу першого поверху будинку. Продовжуючи свої протиправні дії ОСОБА_8 , взявши за одяг, витягнув доньку до вхідних дверей будинку, де наніс тій ще один удар рукою по обличчю, чим спричинив їй тілесні ушкодження у вигляді закритої травми черевної порожнини із розривом сальника та внутрішньочеревною кровотечею, закритою черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку та забиття м`яких тканин, які за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, відносяться до категорії тяжких.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу в якій, не заперечуючи доведеності вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, просив вирок суду першої інстанції скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_11 за ч.1 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі.

В обгрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому не дотримано вимог ст.ст. 50, 65 КК України. Судом формально перераховано ряд обставин без визначення, які з них є такими, що пом`якшують та обтяжують покарання, чи характеризують особу винного, та не враховано, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин відносно своєї доньки, вину не визнав, пробачення у потерпілої не попросив.

В доповненнях до апеляційної скарги прокурор просив вирок суду скасувати в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що при призначенні обвинуваченому покарання судом не враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, невизнання ним своєї винуватості, відсутність розкаяння в вчиненому, вчинення злочину відносно своєї доньки.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, просила її задовольнити, думки обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора з доповненнями не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даній справі вказані вимоги закону були належним чином дотримані.

Дії ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України судом першої інстанції кваліфіковані вірно.

Доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання у зв`язку з безпідставним звільненням останнього відповідно до ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, є необгрунтованими.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 міськрайонний суд достатньо виконав вимоги ст.ст. 50,65,66,67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, обставини, що пом`якшують покарання та за відсутності обтяжуючих покарання обставин, обґрунтовано призначив ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст.76 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, дані про особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання, - перебування на його утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, відсутність обставин, що його обтяжує.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 щиро розкаявся у вчиненому, попросив вибачення у потерпілої, повністю відшкодував потерпілій ОСОБА_9 завдані його діями збитки, що підтверджено розпискою від 20.02.2019 потерпілої ОСОБА_9 про отримання нею від ОСОБА_8 грошових коштів в сумі 68918,07 грн., та сплатив на користь Черкаської обласної лікарні 3410,77 грн. витрати за лікування потерпілої. Вказані обставини свідчать про усвідомлення обвинуваченим протиправності своїх дій та наслідків, які від них настали.

Потерпіла ОСОБА_9 під час апеляційного розгляду пояснила, що на даний час обвинувачений ОСОБА_8 повністю відшкодував завдані їй збитки, претензій матеріального та морального характеру до нього не має, він попросив у неї вибачення і вона його пробачила. Просила не позбавляти ОСОБА_8 волі та залишити вирок суду першої інстанції без змін.

В ході апеляційного розгляду колегією суддів було встановлено, що у обвинуваченого ОСОБА_9 є постійне місце проживання та роботи, він має сім`ю, сталі соціальні зв`язки, на його утриманні перебувають четверо неповнолітніх дітей ( 2003, 2007,2014, 2016 р. народження).

Крім того, відповідно до даних досудової доповіді Смілянського міськрайонного відділу з питань пробації, з врахуванням зібраних матеріалів, які характеризують особистість обвинуваченого, орган пробації прийшов до висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе без призначення покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі на певний строк, та останній не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб).

Твердження апелянта про те, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання з застосуванням вимог ст. 75 КК України міськрайонним судом не в достатній мірі враховано: тяжкість кримінального правопорушення, його рівень суспільної небезпечності, особу обвинуваченого, є безпідставними, оскільки дані обставини в повній мірі були враховані місцевим судом при призначенні покарання обвинуваченому.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що призначене міськрайонним судом обвинуваченому ОСОБА_8 покарання з застосуванням вимог ст.ст. 75, 76 КК України, виходячи з принципів законності справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації, є співрозмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження міськрайонним судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_8 вирок є законним і обґрунтованим, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Керуючись ст. 404, 405, п. 1 ч. 1 ст. 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 19 листопада 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу начальника прокурора Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_10 з доповненнями - залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :