Постанова
Іменем України

24 січня 2019 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_6 ,
засуджений ОСОБА_7 ,
представник потерпілої ОСОБА_8 ,
потерпіла ОСОБА_9 ,

розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2017 року

відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі КК України).

1. Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Засуджений ОСОБА_7 виклав вимогу до суду про скасування зазначених судових рішень із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, мотивуючи істотним порушенням судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування та судового розгляду. Крім цього, зазначає про безпідставне невизнання судами доказів, які ґрунтуються на припущеннях, недопустимими. Звертає увагу на невиконання апеляційним судом зобов`язання повторно дослідити обставини кримінального провадження за наявності такого клопотання. Також вказує, що розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції проводився за відсутності засудженого, який наполягав на своїй участі, але був відсутній з поважних причин, завчасно про це попередивши суд.

В запереченнях на касаційну скаргу потерпіла ОСОБА_9 просить залишити судові рішення без зміни, а скаргу без задоволення.

2. Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
2.1 Судове рішення суду першої інстанції
За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 рокуОСОБА_7 засуджено: за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки; за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік; за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.
Вироком суду також вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат і долю речових доказів.

2.2 Судове рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року відносно нього без зміни.

2.3 Обставини у кримінальному провадженні, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
16 липня 2014 року приблизно о 06 годині 55 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Тойота Авенсіс» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Бальзака в напрямку вул. Драйзера в м. Києві, допустив порушення вимог п. 1.5, пп. «б» п. 2.3, пунктів 10.1, 12.4, 18.4 Правил дорожнього руху, перевищив допустиму швидкість руху на цій ділянці дороги, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який позначено інформаційно-вказівними знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» і відповідною дорожньою розміткою, не зменшив швидкості руху свого автомобіля аж до його зупинки, під час зміни напрямку руху з правої смуги, в якій зупинився невстановлений досудовим слідством автомобіль, у ліву смугу, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, продовжив свій рух на нерегульованому пішохідному переході біля будинку № 55б на вул. Бальзака в м. Києві, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 . У результаті порушення ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_10 було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритої травми лівої верхньої кінцівки з крововиливом в шкіру та м`які тканини лівого плеча в поєднанні із закритим осколковим переломом плечової кістки, що ускладнився розвитком жирової емболії великого кола кровообігу, яка призвела до набряку-набухання головного мозку та смерті ОСОБА_10 .

Своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України: порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої.
Після скоєного наїзду на пішохода ОСОБА_10 , ОСОБА_7 зник з місця дорожньо-транспортної пригоди, не надавши допомоги потерпілій, яка перебувала в небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів для самозбереження внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, у результаті яких вона згодом померла в лікарні.
Своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК України: завідомо залишив без допомоги потерпілу, яка перебувала в небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, хоча мав змогу надати допомогу потерпілій, яку поставив у небезпечний для життя стан.
Крім цього, ОСОБА_7 у невстановлені органом досудового розслідування час та місці незаконно придбав бойові припаси (8 пістолетних патронів з маркуванням «S&B 9mm P.A. Blanc») і зберігав їх без передбаченого законом дозволу. 16 липня 2014 року приблизно о 8-ій годині на вул. Леніна, 26 у с. Троєщина м. Києва під час огляду салону автомобіля марки «Тойота Авенсіс» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), який належить ОСОБА_7 , було виявлено пістолет з маркуванням «ПМ-Т», НОМЕР_2 , калібру 9 мм та магазин № НОМЕР_3 , споряджений пістолетними патронами з маркуванням «S&B 9mm P.A. Blanc» в кількості 8 штук, які відносяться до боєприпасів.
Цими діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України: незаконно придбав і зберігав бойові припаси без передбаченого законом дозволу.

3. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та інших учасників судового провадження
Прокурор у судовому засіданні суду касаційної інстанції заперечила проти задоволення касаційної скарги засудженого, стверджуючи про її необґрунтованість. Вважає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено відповідно до вимог чинного кримінального та кримінального процесуального законодавства.

4. Джерела права й акти їх застосування
4.1 Кримінальний процесуальний кодекс України
4.1.1 Стаття 94. Оцінка доказів
Частина 1. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Частина 2. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

4.1.2 Стаття 370. Законність, обґрунтованість і вмотивованість судового рішення
Частина 1. Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

4.1.3 Стаття 404. Межі перегляду судом апеляційної інстанції
Частина 3. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

4.1.4 Стаття 419. Зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Частина 2. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

4.1.5 Стаття 433. Межі перегляду судом касаційної інстанції
Частина 1. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

5. Мотиви суду касаційної інстанції щодо доводів касаційної скарги
5.1 Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
З урахуванням доводів, наведених у касаційній скарзі, та меж перегляду судом касаційної інстанції оскаржуваних судових рішень, установлених Кримінальним процесуальним кодексом України (далі КПК України), розгляд провадження суд касаційної інстанції здійснив у частині перевірки доводів стосовно недотримання судами вимог процесуального закону.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, на які є посилання в касаційній скарзі, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом [4.1.5].

5.2 Щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 263 КК України, підтверджено доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду в суді першої інстанції, а також оцінено судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України [4.1.1].
Отже, з огляду на встановлені судами фактичні обставини кримінального провадження, які касаційним судом не перевіряються, дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 263 КК України кваліфіковано правильно [4.1.2].
Вказані доводи щодо недоведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, було повною мірою перевірено апеляційним судом та спростовано з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення. Зокрема, було спростовано і доводи засудженого ОСОБА_7 про начебто відсутність причинно-наслідкового зв`язку між його діями та смертю ОСОБА_10 .
Протиріч між висновком судово-медичної експертизи, медичною картою стаціонарного хворого та довідкою про смерть потерпілої судом не встановлено. Так, остаточне дослідження для встановлення причини смерті відбулося під час проведення судово-медичної експертизи, і експертами досліджувалися не лише медичні документи, а й безпосередньо труп ОСОБА_10 , водночас це не свідчить про необєктивність висновку експертизи.

Безпідставними є твердження у касаційній скарзі засудженого про порушення апеляційним судом вимог процесуального закону щодо повторного дослідження доказів, про що йшлося в його клопотанні, оскільки такий обовязок на апеляційний суд законодавцем не покладається безумовно, а лише за наявності відповідних умов, яких апеляційним судом у даному випадку установлено не було [4.1.3].
Не погоджується Суд і з твердженнями у касаційній скарзі, що апеляційний розгляд проведено без участі засудженого, на якому він був відсутній через поважні причини. Оскільки, як установлено з матеріалів кримінального провадження, встановлено, що ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду, був присутній під час проведення одного з судових засідань апеляційного суду, а потім свідомо ухилявся від суду, через що апеляційний розгляд було неодноразово відкладено, надалі він перебував у державному розшуку, зокрема, й після відкриття касаційного провадження. Судові засідання в касаційному суді з вини сторони захисту також відкладалися. Тому твердження ОСОБА_7 про поважність причин його відсутності під час апеляційного розгляду є безпідставними.

Апеляційний розгляд проведено згідно з вимогами процесуального закону, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Керуючись статтями 436, 441, 442 КПК, пунктами 4, 5, 6 § 3 «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2017 року відносно засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3