Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/23/19 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 190 (83, 86-1, 143) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.01.2019 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарями ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участі прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кропивницькому кримінальне провадження №0002804, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19.03.2018 року, яким -

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку сел. Чернухине, Перевальського району, Луганської області, громадянку України, заміжню, маючу на утриманні малолітню дитину, працюючу ФОП « ОСОБА_10 » продавцем, із професійно-технічною освітою, раніше не судиму, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 ,
визнано невинуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України і виправдано за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.
Також вироком вирішена доля речових доказів відповідно до вимог ст.100 КПК України,
В С Т А Н О В И В:
Згідно обвинувального акту ОСОБА_9 обвинувачується у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайстві), тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України за таких обставин.

ОСОБА_11 , будучи переселенкою з тимчасово окупованої території України, у невстановлений досудовим слідством час, перебуваючи в приміщенні Управління праці та соціального захисту населення Олександрійської міської ради, що розташоване по вулиці Шевченко, 109, міста Олександрія, Кіровоградської області, маючи умисел, який направлений на заволодіння бюджетними коштами у виді соціальної допомоги, діючи з корисливим мотивом, при заповнені заяв на отримання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, умисно не зазначила щодо наявності у власності її чоловіка ОСОБА_12 житла, розташованого в інших регіонах, ніж тимчасово окупована територія України та районах проведення антитерористичної операції, а саме частини квартири АДРЕСА_3 . Прихованням вказаного факту, який мав суттєве значення для прийняття рішення про призначення, нарахування й виплату грошової допомоги, ОСОБА_9 ввела в оману працівників Управління соціального захисту населення Олександрійської міської ради, які, виходячи з оманливої впевненості в чесності дій ОСОБА_9 на підставі «Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 01.10.2014 року, призначили їй щомісячну адресну допомогу, що дало змогу в період з 09.02.2015 року по 30.11.2016 року частинами отримати 30110 гривень 73 копійки для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату комунальних послуг. Таким чином, в результаті протиправних дій, які виразились в наданні неправдивих відомостей при складанні заяви від 09.02.2015 року за період з 09.02.2015 року по 30.11.2016 року, ОСОБА_9 незаконно заволоділа бюджетними коштами у вигляді грошової допомоги внутрішньо переміщеним особам в розмірі 30110 гривень 73 копійки.

За наслідками розгляду кримінального провадження суд першої інстанції визнав ОСОБА_9 невинуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України та виправдав за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції прокурор, який приймав участь у суді першої інстанції, просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винною ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України та призначити покарання у вигляді штрафу у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Свої вимоги мотивує тим, що вирок Олександрійського міськрайонного суду є незаконним через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що досудовим розслідування встановлено, що ОСОБА_9 у невстановлений досудовим слідством час, перебувала в приміщенні Управління праці та соціального захисту населення Олександрійської міської ради, що розташовано по вулиці Шевченко, 109, міста Олександрія, Кіровоградської області. У цей час у неї виник умисел направлений на заволодіння чужим майном шляхом шахрайства, бюджетними коштами в якості соціальної допомоги. Так, будучі переселенкою з тимчасово-окупованої території України ОСОБА_9 , діючи з корисливим мотивом при заповненні заяви на отримання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, умисно не зазначила щодо наявності у власності її чоловіка ОСОБА_12 житла, розташованого в інших регіонах, ніж тимчасово окупована територія України та райони проведення антитерористичної операції, а саме частини квартири АДРЕСА_4 .

Приховання вказаного факту, який мав суттєве значення для прийняття рішення про призначення, нарахування й виплату грошової допомоги, ОСОБА_9 , ввела в оману працівників Управління соціального захисту населення Олександрійської міської ради, які, виходячи з оманливої впевненості в чесності дій ОСОБА_9 на виконання «Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на плату житлово-комунальних послуг», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 01.10.2014 року, призначили їй щомісячну адресну допомогу, що дало змогу в період з 09.02.2015 року по 30.11.2016 рік, частинами отримати 30110 грн 73 копійки для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату комунальних послуг. Таким чином, в результаті злочинних дій, які виразились в наданні неправдивих відомостей при складанні заяви від 09.02.2015 року за період з 09.02.2015 року по 30.11.2016 рік, ОСОБА_9 заволоділа грошовими коштами державного бюджету в розмірі 30110 грн. 73 копійки.

Однак суд, в мотивувальній частині вироку зазначив про відсутність в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та посилання на п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, а в резолютивній частині відсутні посилання, а також порядок отримання копій вироку. Також, суд не навів мотивів, з яких відкидає докази обвинувачення, лише зазначивши покази свідків та докази, досліджені в судовому засіданні, і що вони в сукупності не підтверджують вину обвинуваченої ОСОБА_9 . Крім цього, в судовому засідання досліджувався речовий доказ - особова справа на ОСОБА_9 з усіма документами, однак посилання на документи у вироку відсутні.

Крім цього, прокурор вважає, що суд не надав належної оцінки поясненням обвинуваченої ОСОБА_9 , яка під час допиту повідомила, що проживала з ОСОБА_12 з 2005 року, і лише в 2015 році переїхала до м. Олександрії, Кіровоградської області. Заяву на отримання допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово - комунальних послуг ОСОБА_9 та ОСОБА_12 писали 09.02.2015 року та одночасно зазначили, що в останніх немає житла у власності.

ОСОБА_13 також показала, що з 2011 року вона вела телефонні розмови із сином з приводу квартири, якому спочатку належала 1/4, а потім 1/3 частини квартира АДРЕСА_4 . У зв`язку з цим, він надсилав їй доручення.

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_9 тривалий час проживала у шлюбі з ОСОБА_12 і не могла не знати, що у її чоловіка є частина квартири.

Також, прокурор вважає необґрунтованим посилання на те, що до змін, внесених до Порядку № 505 31.05.2017 року діяла стара редакція в якій у п. 6 зазначалося саме про житлове приміщення, а не частину житлового приміщення, оскільки судом не зазначено, що саме доводить або спростовує щодо пред`явленого обвинувачення ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 190 КК України вказане посилання.

Заслухавши доповідача, висновок прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, ОСОБА_9 та її захисника адвоката ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити вирок суду без змін, провівши судове слідство в частині дослідження акту ревізій та матеріалів особової справи ОСОБА_9 , дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції під час судового розгляду дослідив усі без виключення докази, надані сторонами, оцінив їх відповідно до положень ст.94 КПК України, як кожен окремо , так і в їх сукупності та дійшов до висновку про виправдання ОСОБА_9 у зв`язку із недоведеністю, що в її діях є склад злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, виходячи з таких підстав.

Допитана в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_9 вину у вчиненні злочину , передбаченого ч.1 ст.190 КК України не визнала, зазначила, що у неї не було умислу повідомити неправдиву інформацію з метою заволодіння державними грошовими коштами. З 2005 року вона та її чоловік проживали в Луганській області. Вони не мали наміру приїжджати в м. Олександрію, так як у них був і будинок , і робота. 08 лютого 2015 року вона разом з чоловіком, сином та матір`ю приїхали в м. Олександрію, зупинилися у матері чоловіка. А на наступний день зняли житло. Вона не питала чи є у чоловіка нерухоме майно у власності і останній не повідомляв їй про це. Вона була впевнена, що у чоловіка немає свого житла. 09 лютого 2015 року вони разом з чоловіком прийшли в Управління соцзахисту для оформлення адресної допомоги, подали необхідні документи, заповнили бланки. Кожен місяць вона, як уповноважений член сім`ї, отримувала допомогу в розмірі 840 грн. на сина та 400 грн. на чоловіка. Про наявність у чоловіка у власності частини квартири вона дізналася лише в 2017 році, коли прийшов лист з УПСЗН про повернення отриманих коштів. У неї склалися неприязні стосунки з матір`ю чоловіка і остання не вважала за потрібне повідомити їй інформацію, про те, що її чоловіку належить частина квартири. Дані кошти з неї стягнуті за рішенням суду і вона їх буде повертати.

Згідно вимог статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Статтею 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України, покладено на прокурора.

Частиною 2 статті 9 КПК України передбачено, що саме на слідчого та прокурора покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

На підтвердження винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, стороною обвинувачення подані докази, які були безпосередньо досліджені судом під час судового розгляду та з яких вбачається наступне.

Свідок ОСОБА_13 , яка являється свекрухою обвинуваченої, в судовому засіданні показала, що вони разом з чоловіком отримали двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Після смерті чоловіка нотаріус їй зазначив, що спадщину повинні прийняти вона та її сини. Її син ОСОБА_14 в 2011 році прислав їй поштою довіреність про оформлення спадщини від його імені. Вона отримала 3 свідоцтва про право на спадщину , а саме: на себе, сина ОСОБА_15 та на сина ОСОБА_14 по 1/3 частині, кожному. Дані свідоцтва знаходяться у неї. В подальшому мала намір оформити квартиру на сина ОСОБА_15 , але не встигла. В даній квартирі проживає її син ОСОБА_15 з дружиною та 2 дітьми. Син ОСОБА_14 не цікавився даною квартирою, так як був забезпечений житлом на Донбасі. З невісткою, обвинуваченою по справі, у неї склалися неприязні відносини і вона з нею не спілкується. Останній вони не повідомляли про дану квартиру.

Свідок ОСОБА_12 , який є чоловіком обвинуваченої, в судовому засіданні пояснив, що квартира АДРЕСА_3 була приватизована . Батько помер в 2008 році. Після смерті батька він вислав матері довіреність на оформлення спадщини, так як на той час проживав на Донбасі і не мав наміру повертатися в м. Олександрію. Він вважав, що мати оформила квартиру на брата і не знав, що йому належить частина квартири. Дружина взагалі не знала, що йому належить частина квартири. Коли приїхали в ОСОБА_16 , то на наступний день звернулися в Управління соцзахисту за адресною допомогою. Він надав згоду на отримання адресної допомоги його дружиною, як уповноваженим членом сім`ї. Отримані кошти вони сплачували за оренду квартири, в якій вони проживали.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні показала, що в листопаді 2016 року нею проводилася ревізія в УПСЗН Олександрійської міської ради правомірності виплати адресної щомісячної допомоги переселенцям. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що ОСОБА_12 належить 1/3 частина квартири в м. Олександрії. В такому випадку адресна допомога не надається. Про це було повідомлено працівників УПСЗН. Останні надали інформацію про суму отриманої допомоги.

Крім цього, судом безпосередньо досліджено надані стороною обвинувачення письмові та речові докази, а саме:

Витяг з ЄРДР від 21.09.2017 року по кримінальному провадженню № 0002804 ( а.с. 1).

Акт ревізії використання коштів, виділених з державного бюджету … та надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України для покриття витрат на проживання та оплату житлово-комунальних послуг від 16.11.2016 року № 04-09/05, в якому зазначено, що серед внутрішньо переміщених осіб значиться ОСОБА_12 , який подав недостовірну інформацію для оформлення адресної допомоги, так як мав у власності 1/3 частину квартири АДРЕСА_4 ( а.с. 10-12).

Довідка про отримання ОСОБА_9 допомоги за період з 09.02.2015 року по 30.11.2016 року( а.с. 13).

Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна № 97367261 від 14.09.2017 року, згідно якої ОСОБА_12 належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 01.11.2000 року та свідоцтва про право на спадщину від 22.12.2011 року ( а.с. 29-30).

Протокол огляду речей від 24.09.2017 року , згідно якого в приміщенні кабінету № 309 Олександрійського ВП ГУНП в Кіровоградській області оглядається особова справа ОСОБА_9 , в якій містяться документи, що стали підставою для призначення допомоги ( а.с. 31-32).

Оригінал особової справи ОСОБА_9 , в якій містяться документи, що стали підставою для призначення допомоги, долучений до матеріалів кримінального провадження, як речовий доказ ( а.с. 31-32).

Повідомлення про припинення надання соціальної допомоги ОСОБА_9 №6/2016 від 25 грудня 2016 року ( а.с. 34).

Оцінюючи вказані докази з точки зору допустимості суд першої інстанції виходив з такого.

Відповідно до положень ст.17 КПК України щодо принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини особи, а саме, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, а також з дотриманням правил оцінки доказів, передбачених ст.94 КПК України, зокрема з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення та положень ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на свободу та особисту недоторканість», ч.3 ст. 373 КПК України, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях , п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що обвинувачену ОСОБА_9 необхідно виправдати, так як не доведено, що в діянні обвинуваченої є склад даного кримінального правопорушення.

Об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. В результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі.

Обман - повідомлення неправдивих відомостей (дія) або замовчування відомостей, які мають бути повідомлені (бездіяльність), з метою заволодіння чужим майном або придбання права на майно. Він може виявлятися в усній, письмовій формі, у використанні підроблених документів тощо.

Суб`єктивна сторона шахрайства характеризується прямим умислом і корисливим мотивом.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Нормами ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України визначено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Положеннями ст. 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до положень ч.3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчинені кримінального правопорушення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з рішенням суду першої інстанції який, зважаючи на усе раніше викладене, правильно дійшов висновку, що ОСОБА_9 необхідно визнати невинуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України і виправдати за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі на доведеність вини ОСОБА_9 за ч.1 ст. 190 КК України, як підстави для скасування вироку суду, колегія суддів вважає необґрунтованими, та які повністю спростовуються матеріалами справи.

Так, прокурор посилається на те, що висновки суду про відсутність у діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції не надав належної оцінки показам:

- обвинуваченої ОСОБА_9 , яка повідомила, що проживала з ОСОБА_12 з 2005 року, і лише в 2015 році переїхала саме до м. Олександрії, Кіровоградської області. Заяву на отримання допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово - комунальних послуг ОСОБА_9 та ОСОБА_12 писали 09.02.2015 року та одночасно зазначили, що в останніх немає житла у власності;

-свідка ОСОБА_13 , яка пояснювала суду, що з 2011 року вона вела телефонні розмови із сином з приводу квартири, якому спочатку належала 1/4, а потім 1/3 частини квартира АДРЕСА_4 . У звязку з цим, він надсилав доручення,

Вищевказані покази свідчать про те, що ОСОБА_9 тривалий час проживала у шлюбі з ОСОБА_12 і не могла не знати, що у її чоловіка є частина квартири.

Дані доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами та повністю спростовується наступним:

Показами обвинуваченої ОСОБА_9 , яка пояснювала суду першої інстанції, що вона не питала у чоловіка чи є у нього нерухоме майно у власності і останній не повідомляв їй про це. Вона була впевнена, що у чоловіка немає свого житла. 09 лютого 2015 року вони разом з чоловіком прийшли в Управління соцзахисту для оформлення адресної допомоги, подали необхідні документи, заповнили бланки.

Показами свідка ОСОБА_13 , яка є свекрухою обвинуваченої та надавала у суді першої інстанції, що її син ОСОБА_14 в 2011 році прислав їй поштою довіреність для оформлення спадщини від його імені. Вона отримала 3 свідоцтва про право на спадщину: на себе, сина ОСОБА_15 і сина ОСОБА_14 по 1/3 частині кожному. В подальшому мала намір оформити квартиру на сина ОСОБА_15 , але не встигла. В даній квартирі проживає її син ОСОБА_15 з дружиною та 2 дітьми. Син ОСОБА_14 не цікавився даною квартирою, так як був забезпечений житлом на Донбасі. З невісткою, обвинуваченою по справі, у неї склалися неприязні відносини і вона з нею не спілкується. Останній вони не повідомляли про дану квартиру.

Показами свідка ОСОБА_12 , який є чоловіком обвинуваченої, та в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що квартира АДРЕСА_3 була приватизована. Батько помер в 2008 році. Після смерті батька він вислав матері довіреність на оформлення спадщини, так як на той час проживав на Донбасі і не мав наміру повертатися в м.Олександрію. Він вважав, що мати оформила квартиру на брата і не знав, що йому належить частина квартири. Дружина взагалі не знала, що йому належить частина квартири.

Вказані покази на думку колегії суддів є логічними, послідовними, правдивими та такими, що узгоджуються між собою. Вони не спростовані стороною обвинувачення належними та допустимими доказами, які б підтвердили вину ОСОБА_9 в інкримінованому їй злочині, а тому на думку колегії суддів ґрунтуються виключно на припущеннях.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в ході судового розгляду не знайшов підтвердження той факт, що обвинувачена ОСОБА_9 достовірно знала, що її чоловіку належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_4 і що вона умисно приховала вказану обставину від працівників УПСЗН з метою отримання адресної допомоги. Надані стороною обвинувачення докази підтверджують лише факт отримання обвинуваченою щомісячної адресної допомоги, як уповноваженим членом сім`ї.

З таким висновком міськрайонного суду погоджується і апеляційний суд, оскільки суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 190 КК України (шахрайство), передбачає тільки прямий умисел та корисливий мотив. Обман, як спосіб шахрайського заволодіння чужим майном полягає у повідомленні потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних відомостей, повідомлення яких мало б суттєве значення для поведінки потерпілого, з метою заволодіння чужим майном або придбання права на майно.

Апеляційні доводи прокурора, що ОСОБА_9 тривалий час проживала у шлюбі з ОСОБА_12 і не могла не знати, що у її чоловіка є частина квартири, на думку колегії суддів є припущенням сторони обвинувачення та не можуть свідчити про наявний умисел ОСОБА_9 , направлений на заволодіння чужим майном шляхом шахрайства, оскільки не здобуто під час досудового розслідування, судового розгляду в суді першої інстанції належних та допустимих доказів, що ОСОБА_9 завідомо будучи обізнаною про наявність частини квартири у власності її чоловіка, умисно приховала ці обставини від працівників УПСЗН з метою отримання адресної допомоги.

Суд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши в сукупності надані стороною обвинувачення докази, перевіривши їх на предмет належності допустимості, прийшов до висновку про відсутність у діях обвинуваченої ОСОБА_9 складу злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України.

З таким рішенням суду першої інстанції погоджується і колегія суддів та вважає, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом доводили вину ОСОБА_9 у умисному заволодінні грошовими коштами шляхом обману (шахрайство).

Також, як на підставу скасування судового рішення прокурор в апеляційній скарзі зазначає, що суд не навів мотивів, з яких відкидає докази обвинувачення, лише зазначивши покази свідків та докази, досліджені в судовому засіданні, і що вони в сукупності не підтверджують вину обвинуваченої ОСОБА_9 , також у вироку відсутнє посилання на речовий доказ, а саме на особову справу ОСОБА_9 , з усіма документами, які дослідженні у судовому засіданні, проте, колегія суддів вважає таке твердження є безпідставним.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, суд дослідив усі надані стороною обвинувачення письмові та речові докази, та прийшов до висновку, що вони не підтверджують вину обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину, а підтверджують лише факт отримання обвинуваченою щомісячної адресної допомоги, як уповноваженим членом сім`ї.

Особова справа ОСОБА_9 , як речовий доказ, судом першої інстанції була досліджена, про що наведено у мотивувальній частині вироку. Таким чином, апеляційні доводи прокурора щодо відсутності посилання суду першої інстанції на речовий доказ у кримінальному провадженні безпідставні.

Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції у резолютивній частині не зазначив посилання на п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України та не зазначив порядок отримання копій вироку, є слушними, проте не є підставою для скасування судового рішення, оскільки не є істотними та такими, що вплинули чи могли вплинути на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення. Оскільки, у мотивувальній частині судового рішення, суд посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України зазначив підстави виправдання ОСОБА_9 , які також і зазначив в резолютивній частині, а саме: виправдано за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.
Крім того, у день проголошення вироку, а саме: 19 березня 2018 року, копія вироку суду першої інстанції була вручена учасникам кримінального провадження, в тому числі і прокурору, що підтверджуються розписками (а.с. 68-70).

Всупереч апеляційних доводів прокурора, колегія суддів вважає обґрунтованим посилання суду першої інстанції на редакцію абзацу другого пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 р. № 505 Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», оскільки відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_9 , остання обвинувачувалась у тому, що вона умисно не зазначила щодо наявності у власності її чоловіка ОСОБА_12 житла, а саме частини квартири АДРЕСА_3 . Прихованням вказаного факту, ввела в оману працівників Управління соціального захисту населення Олександрійської міської ради, які, на підставі «Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 01.10.2014 року, призначили їй щомісячну адресну допомогу, що дало змогу в період з 09.02.2015 року по 30.11.2016 року частинами отримати 30110 гривень.

Проте, вказаний «Порядок надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 01.10.2014 року, не зобов`язував обвинувачену у період 09.02.2015 року по 30.11.2016 року повідомляти про наявність у членів її сім`ї у власності частини житлового приміщення.

Вказаний обов`язок виник після внесення змін до «Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», внесених постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2017 року № 370, якими зокрема абзац другий пункту 6 було викладено в такій редакції: - «Грошова допомога не призначається у разі, коли: будь-хто із членів сім`ї має у власності житлове приміщення/частину житлового приміщення, що розташоване в інших регіонах, ніж тимчасово окупована територія України, населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення, крім житлових приміщень, які непридатні для проживання, що підтверджується відповідним актом технічного стану".

Таким чином, на час подання ОСОБА_9 заяви на отримання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг в період з 09 лютого 2015 року по 30 листопада 2016 року, остання не була зобов`язана повідомляти про наявність у власності її чоловіка чи будь кого з членів сім`ї, частини житлового приміщення, розташованого в інших регіонах, ніж тимчасово окупована територія України та районах проведення антитерористичної операції, а саме частини квартири АДРЕСА_3 , навіть і якщо була обізнана про такі обставини.

Таким чином, доводи прокурора про те, що суд першої інстанції необґрунтовано у вироку послався на вищезазначену постанову, колегія суддів вважає безпідставними. Окрім того, вказаний нормативний акт зазначений в обвинувальному акті, щодо ОСОБА_9 , а суд першої інстанції на думку колегії суддів правильно його проаналізував.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд розглянув кримінальне провадження стосовно ОСОБА_9 в межах висунутого їй обвинувачення, належним чином перевірив усі наявні в ньому докази, прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Будь-яких інших не перевірених судом першої інстанції обставин в апеляційній скарзі прокурора не наведено, а тому колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу прокурора, залишити без задоволення.

Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19.03.2018 року, стосовно ОСОБА_9 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді: Підписи:
Згідно з оригіналом.
Суддя Кропивницького
апеляційного суду ОСОБА_2