Справа№ 640/5653/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2019

Київський районний суд м. Харкова:

головуючий - суддя ОСОБА_1

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальні провадження внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000669 від 06.07.2015 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, українця, з професійно технічною освітою, неодруженого, не судимого, призваного на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебував на посаді гранатометника 2-го відділення 1 взводу оперативного призначення 7 роти оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 у військовому званні солдат, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України (в редакції Закону від 05.03.2015),

ВСТАНОВИВ:

17.03.2014 солдат ОСОБА_4 , був призваний за мобілізацією для проходження військової служби ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) від 19.09.2014 року № 46 був зарахований до списків військової частини поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду гранатометника 2-го відділення 1 взводу оперативного призначення 7 роти оперативного призначення зазначеної військової частини.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно п. п. 1, 3 ч. З ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Проходячи військову службу, солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.
Відтак, з 19.09.2014, тобто з моменту відправлення ОСОБА_4 , у військову частину НОМЕР_1 , він набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.
Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_4 , був зобов`язаний дотримуватися вимог ст. ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40, 216, 221 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Про порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_4 достеменно було відомо, і до часу самовільного залишення місця служби останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.
Проте, солдат ОСОБА_4 , діючи в порушення вимог вищезазначених нормативних актів, вчинив умисний військовий злочин проти встановленого порядку несення військової служби.
22.09.2014 о 10 год. 00 хв., солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби., самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та перебував за своїм фактичним місцем мешкання: АДРЕСА_1 , проводячи час на власний розсуд, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину.
14.03.2018 о 09 год. 00 хв. солдат ОСОБА_4 , добровільно з`явився до військової прокуратури Миколаївського гарнізону чим повідомив про себе як про військовослужбовця який самовільно залишив військову частину.

Отже, 22.09.2014 о 10 год. 00 хв. солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем призваним за мобілізацією, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в порушення вимог ст. ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40, 216, 221 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. 1, 3 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та перебував за фактичним місцем мешкання АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків з військової служби до 09 год. 00 хв. 14.03.2018 року.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_4 вчинив злочин, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України (в редакції Закону 12 лютого 2015 року №194-VIII), а саме самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), тривалістю понад один місяць.

Обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні злочину визнав повністю, надав показання, якими підтвердив обставини, як зазначено вище, у вчиненому щиро розкаявся.

Даючи оцінку показанням ОСОБА_4 , суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони послідовні, об`єктивно і досить повно відображають обстановку і обставини скоєного обвинуваченим злочину, пояснюють мотив скоєного, підстав для самообмови судом не встановлено, підстав сумніватися в правдивості його свідчень у суду немає.

Враховуючи, що учасники судового розгляду, визнали недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, встановлено, що обвинувачений та інші учасники процесу правильно розуміють зміст цих обставин і немає сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, розглядає справу за правилами, встановленими вказаною нормою закону.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що наявні достатні підстави вважати, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину доведена повністю, та суд кваліфікує його дії за ч. 3 ст. 407 КК України (в редакції Закону від 12.02.2015 року №194-VIII) - як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), тривалістю понад один місяць.

Як особистість ОСОБА_4 працездатний, працює неофіційно, за місцем служби характеризувався задовільно, не одружений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідно до ч.1 ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , є щире каяття у вчиненні злочину та активне сприяння розкриттю злочину.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, конкретні обставини справи, вказані дані про особу, обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вважає, що обвинувачений повинен нести покарання в межах мінімальної санкції частини статті у виді позбавлення волі та знаходить можливим перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, що є необхідним і достатнім для виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Процесуальні витрати у справі та речові докази відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 374 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 1992 року народження визнати винуватим за ч. 3 ст. 407 КК України (в редакції Закону від 12.02.2015 року №194-VIII) та призначити покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Процесуальні витрати у справі та речові докази відсутні.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом тридцяти діб з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому і прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий