Дата документу 01.04.2019 Справа № 320/1654/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/807/266/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/1654/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7

захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференції з Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 березня 2019 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України,

задоволено клопотання слідчого СВ Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 та застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 16 години 00 хвилин 28 квітня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 березня 2019 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем його реєстрації, посилаючись на те, що, виходячи з матеріалів, які були додані до клопотання, підозра у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України, є необґрунтованою, оскільки спростовується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно з яким, злочин вчинено о 16 годині 10 хвилин, протоколами допиту потерпілих, відповідно до яких злочин вчинений приблизно о 15 годині 00 хвилин, протоколом затримання, згідно з яким, ОСОБА_7 затримано о 16 годині 00 хвилин, при цьому, матеріали, додані до клопотання, не містять жодних відомостей, які б свідчили про причетність ОСОБА_7 до скоєння інкримінованого йому злочину.

Також в судовому засіданні слідчім суддею було відмовлено в задоволенні клопотання щодо виклику та допиту потерпілого, показання якого в протоколі допиту є сумнівними, так як потерпілий декілька днів знаходився в стані алкогольної сп`яніння, ОСОБА_7 хоча й приходив того дня до потерпілого, проте, потерпілий впізнав його за фотознімками, оскільки вони знайомі понад 10 років, однак участі у скоєнні злочину не брав, затриманих з ним осіб бачить вперше, у протоколі пред`явлення для впізнання не зазначено, що потерпілий впізнає ОСОБА_7 як особу, яка скоїла щодо нього злочин, а вилучені у ОСОБА_7 грошові кошти є його власними коштами та жодним доказом не підтверджено, що ці кошти отримані ним злочинним шляхом.

Крім того, апелянт не погоджується з наявністю ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 4 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також вважає, що при розгляді клопотання не доведено неможливість застосування до ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, чим тримання під вартою, та слідчим суддею не обґрунтовано застосування п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, підозрюваного та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Під час розгляду клопотання слідчий суддя, встановивши, що надані сторонами кримінального провадження докази доводять обставини, зазначені у ч. 1 ст. 194 КПК України, врахувавши підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 КПК України, дійшов висновку про необхідність застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З таким рішенням слідчого судді погоджується й колегія суддів, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, передбачені ст. 178 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя дотримався цих вимог закону, з огляду на таке.

Так, з наданих суду матеріалів провадження вбачається, що наведені у клопотанні слідчого підстави для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, перевірялись слідчим суддею при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні були заслухані пояснення підозрюваного ОСОБА_7 , вислухані думки слідчого, прокурора, захисника, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо застосування запобіжного заходу.

У справі «Нечипорук і Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що термін «обґрунтована підозра» означає наявність фактів або відомостей, які здатні переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити це правопорушення.
Як вбачається з клопотання слідчого та доданих до нього матеріалів, в них міститься достатньо даних для висновку про обґрунтованість повідомленої ОСОБА_7 підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України.

Слідчий суддя, вивчивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, правильно встановив, що наведені у ньому дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України, та не встановив чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно підозрюваного.

Не виявлено таких обставин і колегією суддів.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив про те, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» (Ambruszkiewicz v. Poland N 7/03 від 04.05.2006) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України, санкцією якої передбачено покарання від п`яти до десяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вказані обставини свідчать про те, що підозрюваний, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований йому тяжкий злочин, чим, у свою чергу, перешкоджатиме кримінальному провадженню.

При цьому, колегія суддів вважає, що приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 189 КК України, ОСОБА_7 може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від органів досудового слідства або суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Також колегія суддів вважає, що у кримінальному провадженні дійсно існує ризик того, що перебуваючи на волі, підозрюваний ОСОБА_7 матиме змогу незаконно впливати на потерпілих у даному кримінальному провадженні, оскільки підозрюваний знає адресу місця проживання потерпілих, а під час вчинення кримінального правопорушення він висловлював погрози потерпілій ОСОБА_10 щодо повідомлення про скоєний злочин поліції.

Крім того, ОСОБА_7 було затримано в порядку ст. 208 КПК України. На момент затримання з потерпілими від кримінального правопорушення орган досудового розслідування мав можливість провести лише першочергові слідчі (розшукові) дії, а тому перебуваючи на волі, у підозрюваного є реальна можливість вчинити спробу незаконного впливу на потерпілих в кримінальному провадженні.

Згідно з пред`явленою ОСОБА_7 підозрою, йому інкримінується вчинення вимоги передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим, його близькими родичами, вчинене за попередньою змовою групою осіб, що завдало значної шкоди потерпілому, поєднане з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи.

Перевірка доведеності пред`явленого обвинувачення здійснюється судом під час його розгляду по суті. За змістом ст. ст. 23, 95 КПК України суд досліджує докази (показання, речі, документи) безпосередньо, у тому числі, показання потерпілих та свідків у кримінальному провадженні суд отримує усно безпосередньо в судовому засіданні і саме такими показаннями може обґрунтовувати свої висновки, отже, решта доводів захисника, зокрема тих, які стосуються обставин затримання підозрюваного, проведення впізнання, відмови в задоволенні клопотання про виклик та допит потерпілого, з урахуванням викладеного вище, на думку колегії суддів, не є предметом даного апеляційного розгляду.

Оскільки досудове розслідування наразі ще триває, то залишається існувати ризик незаконного впливу ОСОБА_7 на потерпілих та свідків, який, на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставини вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, є суттєвим.

Відсутність у ОСОБА_7 місця роботи та постійного джерела доходу, а також те, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення з корисливих мотивів, свідчать про можливість останнього, з метою власного збагачення, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення, в якому він підозрюється, тобто, про існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, наявність у межах кримінального провадження ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 4 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених слідчим у поданому клопотанні та доведених прокурором в судовому засіданні судів першої та апеляційної інстанцій.

Посилання апелянта на непричетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення та на те, що вилучені у ОСОБА_7 грошові кошти є його власними коштами та жодним доказом не підтверджено, що ці кошти отримані ним злочинним шляхом, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що їх сукупність, відповідно до вимог ст. 178 КПК України, є достатньою для застосування запобіжного заходу, одним із яких є тримання під вартою.

Довід апелянта щодо необгрунтування слідчим суддею застосування п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України колегія суддів вважає взагалі неприйнятним, оскільки зазначена захисником норма стосується невизначення розміру застави щодо злочину, який спричинив загибель людини, хоча слідчий суддя, як вбачається з оскаржуваної ухвали, керувався правилами п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Отже, як вважає колегія суддів, застосовуючи щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя відповідно до вимог ст. ст. 177, 178, 183, 194 КПК України, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, оцінив ступінь порушення цінностей суспільства, врахував, що у даному кримінальному провадженні справжні інтереси суспільства, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи підозрюваного, та забезпечив своїм рішенням високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Правильно застосувавши до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя на законних підставах, не визначив під час розгляду клопотання розмір застави, виходячи з вимог п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про необхідність застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави, який, на думку колегії суддів, є достатнім стримуючим фактором неналежної процесуальної поведінки підозрюваного, відповідає даним про особу підозрюваного та є співмірним з існуючими ризиками, і вважає, що інший, більш м`який, запобіжний захід, а саме, у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем його реєстрації, про застосування якого захисником заявлена вимога в апеляційній скарзі, не може забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 березня 2019 року, якою щодо підозрюваного ОСОБА_7 задоволено клопотання слідчого СВ Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 та застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 16 години 00 хвилин 28 квітня 2019 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: