Дата документу 17.01.2019 Справа № 336/620/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/620/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/31/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Жагань, ПНР, громадянина України, який має професійно-технічну освіту, не працевлаштованого, який має на утриманні двох малолітніх дітей, неодруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

потерпіла ОСОБА_9 та прокурор Запорізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_10 звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04 червня 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено йому покарання у виді арешту строком на 6 (шість) місяців.

На підставі ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України у зв`язку з закінченням строків давності звільнено ОСОБА_6 від покарання.

Захід забезпечення кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_6 не обирався.

Речові докази відсутні.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 залишено без розгляду, та останній роз`яснено її право на звернення до суду з цивільним позовом в порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі потерпіла погоджується з вироком суду в частині призначення обвинуваченому покарання у виді арешту строком на 6 місяців, проте не згодна зі звільненням останнього від покарання, у зв`язку з чим просить вирок в цій частині скасувати.

В апеляційній скарзі прокурор, просить змінити вирок в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосуванням закону, який не підлягає застосуванню. Визнати винним ОСОБА_6 за ч.1 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин. На підставі ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності звільнити ОСОБА_11 від покарання. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог прокурор, не оскаржуючи фактичні обставини справи та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_11 , вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосуванням закону, який не підлягає застосуванню, оскільки судом призначено покарання, яке не передбачено санкцією ч.1 ст. 125 КК України.

Так, санкцією ч.1 ст.125 КК України передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року. Призначення покарання у виді штрафу та виправних робіт не є можливим, оскільки ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований, постійного джерела доходу не має.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 16 грудня 2015 року, приблизно о 16 годині 30 хвилин, знаходячись на подвір`ї будинку АДРЕСА_1 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, в ході сварки, яка розпочалася на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин з ОСОБА_9 , умисно схопив правою рукою за шию ОСОБА_12 , здавив та потягнув до стіни будинку, після чого наніс один удар кулаком правої руки у область голови над лівою скронею, тим самим спричинивши останній тілесні ушкодження у вигляді: синця на передній і лівій бічній поверхні шиї, «локального ущільнення підшкірно жирової клітковини волосистої частини голови за рахунок набряку», які згідно з висновком судово-медичного експерта КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР № 5129 від 15 січня 2016 року, в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги потерпілої; думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи викладені в апеляційних скаргах, переглядаючи оскаржуваний вирок в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга потерпілої задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати ним відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені вищевказаного правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст.125 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.

В той же час є обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання.

Так, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, може бути призначене покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року.

Проте, судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 призначено покарання у виді арешту, що законом України про кримінальну відповідальність не передбачено, тобто суд неправильно застосував вказаний закон.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду в зазначеній частині підлягає зміні на підставі ст.ст.407-409, 413 КПК України.

Вирішуючи питання при призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до вимог п.1 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 не працевлаштований, має на утриманні малолітніх дітей, а отже призначення останньому покарання у виді штрафу чи виправних робіт є недоцільним, оскільки обвинувачений не має постійного джерела доходів.

З врахуванням характеру та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів вважає за необхідне призначити останньому покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.

Апеляційна скарга потерпілої задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, відноситься до злочинів невеликої тяжкості.

Відповідно до вимог ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Відповідно до положень ч.5 ст.74 КК України , особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Оскільки на час розгляду провадження судом першої інстанції минуло понад два роки з дня вчинення інкримінованого ОСОБА_6 правопорушення, суд обґрунтовано звільнив останнього від покарання на підставі ч.5 ст.74 КК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора Запорізької місцевої прокуратури №1 ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 04 червня 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.1 ст. 125 КК України, та на підставі ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України у зв`язку з закінченням строків давності звільнено від покарання, змінити в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_6 покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин, та на підставі ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

У решті вказаний вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4