Справа № 372/1816/18 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1392/2018 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.364 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
із участю

прокурора ОСОБА_6
представників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника начальника Обухівського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_9 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2018 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000169 від 26 травня 2016 року по обвинуваченню

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Київ, українки, громадянки України, пенсіонерки, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, повернуто прокурору прокуратури Київської області ОСОБА_11 , який затвердив обвинувальний акт, для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі, виявлених судом недоліків; скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року у кримінальному провадженні 0000169 внесеному до ЄРДР від 26 травня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.364 КК України, на земельну ділянку площею 0,2 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:019:0116, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_12 ; на земельну ділянку площею 0,18 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:019:0124 та земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:019:0128, які належать на праві приватної власності ОСОБА_13 ; на земельну ділянку площею 0,50 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:019:0126, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_14 .

Вказане рішення мотивоване тим, що у обвинувальному акті відсутні відомості про приблизні або конкретні дату та час вчинення кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_10 . Обставини вчинення кримінального правопорушення викладені сумбурно, непослідовно, не конкретно, незрозуміло, із розривом дій у часі, що ускладнює його розуміння, та має суттєве значення для встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та впливають на кваліфікацію дій особи. Також, у обвинувальному акті не вказано конкретного місця скоєння кримінального правопорушення.

Окрім того, з обвинувального акту не зрозуміло норми якого саме Земельного кодексу України (1991 року або 2001 року) порушила ОСОБА_10 . Більше того, станом на момент вчинення ОСОБА_10 дій в період з 1994 року до 01.09.2001 року діяв КК України 1960 року, а тому правова кваліфікація дій ОСОБА_10 , вчинених в період до 01.09.2001 року за ч.2 ст.364 КК України 2001 року порушує принципи чинності закону про кримінальну відповідальність в часі (ст.4 КК України). Викладення в обвинувальному акті правової кваліфікації дій ОСОБА_10 у такій вже нібито встановленій формі за ч.2 ст.364 КК України суперечить вимогам ст.ст.7, 17 КПК України.

Під час розгляду клопотань про скасування арешту з належних ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 на праві власності земельних ділянок, встановлено, що на даний час відсутні будь-які докази необхідності такого арешту, власники майна не є підозрюваними, обвинуваченими у вказаному кримінальному провадженні. Крім того, районному суду надані чинні рішення судів відповідно, яких заявники законно володіють вказаними земельними ділянками.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції прокурором подано апеляційну скаргу, у якій він просить ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 19.11.2018 року скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; повернути обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, до суду першої інстанції для виконання вимог ст.ст.314, 315 КПК України.

Свої вимоги мотивує тим, що при складанні обвинувального акту повністю дотримані вимоги ст.291 КПК України в частині формулювання обвинувачення. Посилання місцевого суду на неконкретність сформульованого обвинувачення та відсутність деталізації обставин вчинення кримінального правопорушення є необґрунтованими, оскільки в тексті обвинувального акту при викладенні формулювання обвинувачення чітко вказано, у чому саме виразились неправомірні дії ОСОБА_10 , та які наслідки вони потягли за собою.

Окрім цього, злочин, вчинений ОСОБА_10 мав триваючий характер, а тому вказати точний час та дату його вчинення неможливо.

На думку апелянта, до кола питань, які ставляться на обговорення під час підготовчого судового засідання належать лише питання відповідності обвинувального акта вимогам ст.291 КПК України. Відтак, оцінка районним судом правильності кваліфікації дій обвинуваченої виходить за межі, визначені ст.ст.314-315 КПК України.

Також, судом у підготовчому судовому засідання визначено долю речових доказів у кримінальному провадження, а саме скасований арешт, накладений на земельні ділянки, які є предметом злочину. Таке рішення про скасування арешту на майно є передчасним та необґрунтованим, адже станом на день проведення підготовчого судового засідання власники майна, на яке накладено арешт, не подали суду першої інстанції доказів того, що вони володіють земельними ділянками правомірно.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора представник особи, на майно якої накладено арешт ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_8 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора в частині скасування ухвали Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2018 року стосовно скасування арешту земельних ділянок ОСОБА_13 ; ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2018 року в частині скасування арешту земельних ділянок кадастровий номер :05:019:0124 та кадастровий номер :05:019:0128 за адресою АДРЕСА_2 , належних на праві приватної власності ОСОБА_13 , залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що доводи апеляційної скарги прокурора стосовно скасування ухвали суду першої інстанції в частині арешту на земельні ділянки ОСОБА_13 є безпідставними та необґрунтованими, оскільки під час розгляду клопотань про скасування арешту з земельних ділянок, встановлено, що на даний час відсутні будь-які докази необхідності такого арешту, власники майна не є підозрюваними, обвинуваченими у вказаному кримінальному провадженні. Крім того, суду надані чинні рішення судів відповідно, яких заявники законно володіють вказаними земельними ділянками.

На думку представника, оскаржувана ухвала винесена відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства, тому підстави для її скасування відсутні.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги, думку представників осіб, на майно яких накладено арешт, - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора в частині накладеного арешту, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з п.1 ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.

У відповідності до ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, тобто за наявності таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду.

Нормами кримінального процесуального законодавства, зокрема п.5 ч.2 ст.291 КПК України, передбачено, що обвинувальний акт повинен містити у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Так, формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі і об`єктивної сторони.

При складанні обвинувального акту у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 вищевказані вимоги кримінального процесуального законодавства були дотримані не в повній мірі, адже обвинувальний акт, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, не містить формулювання обвинувачення, в якому указано на обов`язкові ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони інкримінованого злочину, а за своїм змістом, сформульоване обвинувачення не є конкретним.

Зокрема, у ньому відсутні дані про приблизну або конкретну дату вчинення кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_10 .

Обставини вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення викладені сумбурно, непослідовно, не конкретно, та незрозуміло, з розривом дій в часі, що ускладнює їхнє розуміння, що має суттєве значення для встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та впливають на кваліфікацію дій особи.

Так, редакція ст..364 КК України набула чинності 01.09.2001 року та змінювалась неодноразово, а отже при кваліфікації дій обвинуваченої за конкретне кримінальне правопорушення, редакція якого була змінена, необхідно зазначати конкретну редакцію статті особливої частини КК України, за якою кваліфіковано її дії, що не було зроблено слідчим та прокурором при складанні обвинувального акту.

Як вбачається зі змісту обвинувального акту він не містить визначення конкретного часу вчинення дій, які утворюють склад злочину. Також не зазначено про не можливість встановлення цих обставин. Натомість в обвинувальному акті зазначено про вчинення дій в певний період в роках - з 1994 по 2009 роки.

Окрім цього, обвинувальний акт не містить посилань на конкретне місце скоєння кримінального правопорушення.

Так, в обвинувальному акті зазначається, що у квітні 1994 року цілісний майновий комплекс Лікувально-профілактичного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » АН УРСР, в тому числі ДОТ «Ясний», був переданий в оренду на п`ять років згідно з договором оренди №7 від 05.04.1994 року без дотримання встановленої процедури та без дозволу Президії НАН України, чим порушено ч.3 ст.5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та правового статусу їх майнового комплексу».

Проте, Закон України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та правового статусу їх майнового комплексу» був прийнятий 07.02.2002 року, а набрав чинності 20.03.2002 року. Тому під час укладення договору від 05.04.1994 року, обвинувачена ОСОБА_10 не могла порушити його вимог.

Також в обвинувальному акті вказано, що реалізуючи свій злочинний умисел направлений на привласнення державного майна, ОСОБА_10 16.08.1995 року в результаті зловживання службовими повноваженнями зареєстровано в Московській районній адміністрації м. Києва (свідоцтво про реєстрацію № НОМЕР_1 ) акціонерне товариство, у зв`язку з чим перебування цілісного майнового комплексу ДП ЛПК «Феофанія» у користуванні АТЗТ «ЛК «Феофанія», чим порушила ч.3 ст.5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та правового статусу їх майнового комплексу» п.«а» ст.141, ч.ч.3, 4 ст.142, ч.2 ст.149 Земельного кодексу України. Разом з тим, станом на 16.08.1995 року діяв Земельний кодекс України 1991 року, який втратив чинність з 01.01.2002 року.

Крім того, в обвинувальному акті вказано 08.12.1994 року ОСОБА_10 , перебуваючи на посаді головного лікаря ЛПК «Феофанія», знаходячись у невстановленому досудовим слідством місці, зловживаючи владою та службовим становищем, тобто з метою отримання неправомірної вигоди іншій фізичній особі використовуючи владу та службове становище всупереч інтересам служби, в інтересах третіх осіб в порушення вимог п.4.5 Статуту ДП «ЛПК «Феофанія» НАН України, затвердженого наказом головного вченого секретаря НАН України від 26.08.1998 року №237, повноваження розпорядження майном лікувально-профілактичного комплексу надані директору, який призначається на посаду Президією НАН України та в подальшому підписала договір оренди №24 від 08.12.1994 року та незаконно передала в приватну власність майно та земельну ділянку загальною площею 6,15 га ДОТ «Ясний».

Проте, укладаючи договір від оренди №24 від 08.12.1994 року, ОСОБА_10 не могла порушити вимоги п.4.5 Статуту ДП «ЛПК «Феофанія» НАН України, затвердженого наказом головного вченого секретаря НАН України від 26.08.1998 року №237.

За таких обставин, з обвинувального акту не зрозуміло норми якого саме Земельного кодексу України (1991 року або 2001 року) порушила ОСОБА_10 ..

Більше того, станом на момент вчинення ОСОБА_10 дій в період з 1994 року до 01.09.2001 року діяв КК України 1960 року, а тому правова кваліфікація дій ОСОБА_10 вчинених в період до 01.09.2001 року за ч.2 ст.364 КК України 2001 року порушує принципи чинності закону про кримінальну відповідальність в часі (ст.4 КК України).

Викладення в обвинувальному акті правової кваліфікації дій ОСОБА_10 у такій вже нібито встановленій формі за ч.2 ст.364 КК України суперечить вимогам ст.ст.7, 17 КПК України щодо презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Одночасно слід зазначити, що пред`явлене особі обвинувачення має бути чітким, містити дані про час, місце та інші обставини вчинення злочину, оскільки особа має право знати, в чому саме вона обвинувачується і захищатися від пред`явленого їй обвинувачення.

Таким чином, фактично відсутність в обвинувальному акті у розумінні ст. 291 КПК України викладення формулювання обвинувачення особи у вчиненні конкретних дій, які утворюють склад злочинів, є істотним недоліком обвинувального акту, істотно впливає на визначеність обвинувачення та його межі, є порушенням права учасників кримінального провадження на захист та права на справедливий суд, обов`язок забезпечення яких покладається на суд, та однією з гарантій яких є відповідно до п. «а» частини 3 статті 6 Конвенції негайна і детальна поінформованість зрозумілою мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти особи.

Відповідно до вимог ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

У судовому рішенні ЄСПЛ від 09.10.2008 року у справі «Абрамян проти Росії» зазначено, що «деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».

Положення пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п.34). До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п.3 ст.6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

Зазначені недоліки обвинувального акту перешкоджають об`єктивному розгляду провадження, із огляду на це колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про необхідність його повернення прокурору для усунення недоліків.

При цьому, доводи апеляційної скарги прокурора про відповідність обвинувального акту щодо ОСОБА_10 вимогам ст.291 КПК України є необґрунтованими.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, під час підготовчого судового засідання судом першої інстанції було розглянуто клопотання ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , які є володільцями майна, на яке накладено арешт, про скасування арешту з належних їм на праві власності земельних ділянок, оскільки це порушує їхні права.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Під час розгляду зазначених клопотань місцевим судом було встановлено, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Київ від 23 лютого 2017 року, накладено арешт на майно, зокрема на земельні ділянки заявників. Накладення арешту обґрунтовано метою всебічного і неупередженого дослідження всіх обставин справи та наявністю достатніх підстав вважати, що вказане майно є об`єктом вчинення кримінального правопорушення, на яке воно спрямоване. У зв`язку з чим потреби досудового розслідування виправдовували таке втручання у права та інтереси власника.

Згідно з абз.2 ч.1 ст.174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як вірно зазначає районний суд, на даний час відсутні будь-які докази про необхідність такого арешту, адже власники майна не є підозрюваними, обвинуваченими у вказаному кримінальному провадженні. Крім того рішенням Обухівського районного суду Київської області від 17 січня 2018 року відмовлено повністю в задоволенні позову керівника Київської місцевої прокуратури №10 в інтересах держави в особі Національної академії наук України, скасовано заходи забезпечення позову щодо накладення арешту, та заборони вчинення будь-яких дій щодо спірних земельних ділянок, які були застосовані відповідно до ухвали Обухівського районного суду Київської області. Постановою Апеляційного суду Київської області від 15 травня 2018 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відтак, доводи апеляційної скарги прокурора про подальший арешт земельних ділянок не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги прокурора необхідно відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу заступника начальника Обухівського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 19 листопада 2018 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0000169 від 26 травня 2016 року по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, повернуто прокурору прокуратури Київської області ОСОБА_11 , який затвердив обвинувальний акт, для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі, виявлених судом недоліків; скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року у кримінальному провадженні 0000169 внесеному до ЄРДР від 26 травня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.364 КК України, на земельну ділянку площею 0,2 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:019:0116, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_12 ; на земельну ділянку площею 0,18 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:019:0124 та земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:019:0128, які належать на праві приватної власності ОСОБА_13 ; на земельну ділянку площею 0,50 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:019:0126, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_14 без змін.

Головуючий:
Судді :