21.02.2019
Справа № 642/3185/17
н/п 1-кп/642/4/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 лютого 2019 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться зазначена кримінальна справа.
Вимогами п. 2 ч. 3 ст. 331 КПК України передбачено, що до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
У судовому засіданні прокурор просив продовжити строки застосування запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_5 , що тримається під вартою, строк якого закінчується.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник проти клопотання прокурора заперечували, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність прокурором наявності ризиків відносно обвинуваченого, тривалість тримання обвинуваченого під вартою.
Вислухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до висновку, що підстави для зміни запобіжного заходу відсутні, беручи до уваги те, що обставини, які послугували підставою для обрання судом запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинуваченого, та які були встановлені попередньо, на даний час мають місце і не змінились.
Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує обставини кримінального провадження, практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, згідно якої тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
ОСОБА_5 обвинувачуються у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, що відноситься до тяжкого злочину проти власності з погрозою застосування насильства, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 6 років.
Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує тяжкість покарання, що погрожує обвинуваченому, його репутацію, суспільну небезпечність інкримінованого йому кримінального правопорушення та імовірну можливість переховування від суду, продовження ним протиправної поведінки в подальшому, вчинення інших кримінальних правопорушень.
Таким чином, суд виходить із того, що на даний час не відпали ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, які були встановлені під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, і приходить до висновку про необхідність продовжити строк тримання під вартою на 60 днів.
Керуючись ст. ст. 331, 372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі Харківський слідчий ізолятор, обраний ОСОБА_5 продовжити на строком на 60-днів, до 21 квітня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя : ОСОБА_1