Постанова
Іменем України

29 січня 2019 року

м. Київ
справа № 335/5044/16-к
провадження № 51-2641км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця м. Запоріжжя, працюючого представником ритуальних послуг, відповідно до ст. 89 КК раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2017 року до покарання у виді арешту на строк 2 місяці.
Згідно з вироком, ОСОБА_6 , діючи умисно, без мети збуту, у невстановлений день та час, за невстановлених обставин, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу канабіс, перебуваючи на ринку «Анголенко» у м. Запоріжжі, придбав у невстановленої особи канабіс, загальною масою 27, 846 грам та у подальшому незаконно зберігав цей наркотичний засіб за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 для особистого вживання. 17 лютого 2016 року цей наркотичний засіб було вилученого у нього під час обшуку.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2017 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Так, зокрема, прокурор зазначає, що під час досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, втім судом першої інстанції дії ОСОБА_6 необґрунтовано перекваліфіковані з ч. 2 ст. 307 КК на ч. 1 ст. 309 КК. Крім того, прокурор зазначає, що апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку, доводам апеляційної скарги прокурора належної оцінки не дав, залишивши ці доводи без належного спростування, всупереч вимогам ст. ст. 370, 420 КПК.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор частково підтримав касаційну скаргу прокурора та просив скасувати лише ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Заслухавши учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені у касаційній скарзі, суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. Тому суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Відповідно до ст. 2 КПК завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно зі ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 17 КПК усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Крім того, у п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Так, у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).
Відповідно до вимог ст. 91 КПК у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Так, з матеріалів кримінального провадження, вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_6 було висунуто обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК, а саме як незаконне придбання, зберігання та перевезення особливо небезпечних наркотичних засобів з метою збуту. На підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вченні цього правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, сторона обвинувачення надала суду наступні докази: пояснення понятих свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; протокол обшуку від 17.02.2016 року, проведеного у кв. АДРЕСА_2 ; висновок експерта № 254 від 22.03.2016 року за результатами судово-хімічної експертизи; речові докази, саме 10 паперових згортків та 2 зіп-пакети з канабісом, тощо.
Дослідивши зазначені докази сторони обвинувачення, суд дійшов висновку про те, що вина ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, не доведена, а в його діях міститься склад іншого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, а саме: незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, вину у вчиненні якого обвинувачений не заперечував, у тому числі і в суді апеляційної інстанції, зазначивши, що дійсно під час проведення обшуку у кв. АДРЕСА_3 , у нього були знайдені 10 паперових згортків з новиною сіро-зеленого кольору та два зіп-пакети з речовиною сіро-зеленого кольору рослинного походження, які він купував та зберігав для особистого вживання.
Ці твердження ОСОБА_6 належним чином перевірялись як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції та не знайшли свого спростування.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було. З матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону.
Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що сторона обвинувачення не спростувала належними та допустимими доказами показання ОСОБА_6 про те, що він зберігав наркотичні засоби для власного вживання, без мети збуту.
Крім того, відповідно до системного аналізу норм права, спосіб упакування та розфасування наркотичних засобів, про що зазначає прокурор у своїй касаційній скарзі, може свідчити про умисел на збут таких засобів за умов наявності в тому числі й інших достатніх, взаємопов`язаних між собою у сукупності зібраних доказів, зокрема: розміру наркотичних засобів; поведінки суб`єкта злочину; те, що особа сама наркотичні засоби не вживає, але виготовляє та зберігає їх, тощо.
Втім, як свідчать матеріали кримінального провадження, ОСОБА_9 перебував на стаціонарному лікуванні у наркологічному відділенні Обласного клінічного наркологічного диспансеру (а.п. 149 т. 1).
Отже, враховуючи положення ч. 4 ст. 17 КПК, відповідно до яких - усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 368, 370, 374 КПК, оскільки ані в апеляційній, ані в касаційній скарзі прокурора не наведено доводів на спростування зазначених висновків суду.
Апеляційний суд, розглянувши кримінальне провадження, зокрема й за апеляційною скаргою прокурора, ретельно перевірив викладені в ній доводи, які за змістом аналогічні доводам касаційної скарги, та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення. Своє рішення суд у відповідності до вимог ст. 419 КПК належним чином мотивував.
Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147- VIII від 03 жовтня 2017 року, Суд

ухвалив:
Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 02 серпня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора -без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3