Подільський районний суд міста Києва
Справа № 758/3351/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі слідчого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , захисника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу захисника ОСОБА_4 подану в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність слідчого Подільського УП ГУ НП в м. Києві щодо неповернення тимчасово вилученого майна, -

В С Т А Н О В И В:

Адвокат ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність прокурора щодо неповернення тимчасово вилученого майна. Свою скаргу обґрунтовував тим, що в провадженні слідчого відділу Подільського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві перебуває кримінальне провадження № 0000294, дані щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.12.2017 р., за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 300 КК України. 06.03.2018 р. прокурор Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 провів обшук у квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_5 . В ході проведення обшуку було вилучено майно, яке належить останньому, а саме, книгу «Дозволенное и запретное в исламе» автор ОСОБА_7 у кількості 1 примірник.
В судовому засіданні захисник ОСОБА_3 скаргу підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити з підстав викладених у ній.
Прокурор Київської місцевої прокуратури № 7 повідомлявся про розгляд скарги належним чином, в судове засідання на призначений день, час та місце розгляду скарги не з`явився. На підставі ч. 3 ст. 306 КПК України його відсутність не є перешкодою для розгляду скарги.
Заслухавши захисника, вивчивши матеріали скарги, слідчий суддя приходить до висновку про відмову в задоволенні скарги, у зв`язку з наступним.
Судовим розглядом встановлено, що в провадженні СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві перебуває кримінальне провадження № 0000294, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 06.12.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 300 КК України.
З матеріалів скарги вбачається, що, 06.03.2018 р. прокурором Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 було проедено обшук у квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 . В ході проведення обшуку було вилучено майно, яке належить останньому, а саме, книгу «Дозволенное и запретное в исламе» автор ОСОБА_7 у кількості 1 примірник оскільки у органа досудового розслідування були достатні підстави вважати, що тимчасово вилучене майно може бути предметом кримінального правопорушення.
Згідно ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржено рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, які полягають у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.
Слідчий суддя при вирішенні даної скарги також, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Згідно ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Крім того, Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 16.07.2018 р. (справа № 758/4272/18) в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах громадської організації «Ісламський культурний центр», про скасування арешту майна було відмовлено, з підстав, що Ухвалою Подільського районного суду м. Києва (справа № 758/3001/18) від 12.03.2018 р. задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_8 , в рамках кримінального провадження 0000294 про арешт тимчасово вилученого майна та накладено арешт на майно ГО «Ісламський культурний центр», а саме, книгу Юсуф Аль-Кардави «Дозволенное и запретное в Исламе», оскільки, у органа досудового розслідування були достатні підстави вважати, що тимчасово вилучене майно може бути предметом кримінального правопорушення.
Матеріали скарги свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності, належності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є обшук.
Дана позиція узгоджується із ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Крім того, слід врахувати практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.), де ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.).
Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).
ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).
У своєму рішенні від 23.01.2014 р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).
До матеріалів скарги стороною захисту не долучено належних та допустимих доказів, що обшук було проведено необґрунтовано, безпідставно та з порушенням закону. Відповідно до наданих до суду доказів, суд приходить до висновку, що станом на час розгляду даної скарги в суді вищевказане вилучене майно має значення для кримінального провадження № 0000294, а відтак, в задоволенні скарги слід відмовити.
Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги (ч. 2 ст. 307 КПК України).
Враховуючи вищезазначене, керуючись п. 4 ч. 2 ст. 167, ст. ст. 170, 174КПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги захисника ОСОБА_4 подану в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність слідчого Подільського УП ГУ НП в м. Києві щодо неповернення тимчасово вилученого майна відмовити;
Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

Слідчий суддя ОСОБА_1