Єдиний унікальний номер 205/2174/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2018 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участю прокурора - ОСОБА_3

захисника - адвоката ОСОБА_4

представника ДУ «ДВК (№89)» - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження в залі суду в м. Дніпрі заяву засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку у відповідність із чинним кримінальним законодавством України, -

В С Т А Н О В И В:

До Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява засудженого ОСОБА_6 , у якій він просив суд привести у відповідність з діючим кримінальним законодавством України вирок Судової колегії у кримінальних справах Луганського обласного суду від 26.07.1999 року за п.п.«ж», «з», «і» ст.93, ч.1 ст.142, ч.2 ст.140, ч.1 ст.177, ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді смертної кари розстрілу, з конфіскацією майна, яке було замінено ухвалою Луганського обласного суду від 13.07.2000 на довічне позбавлення волі.

Свою заяву засуджений мотивував тим, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить вимогам законодавства та Конституції України, а також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 , його захисник адвокат ОСОБА_4 , підтримали вказану заяву та просили суд її задовольнити.

Прокурор проти задоволення заяви засудженого заперечував, при цьому зазначив, що кримінальний закон, за яким було засуджено ОСОБА_6 , вже змінювався в бік його пом`якшення, а тому підстав для подальшої зміни міри покарання немає.

Суд, заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_4 , з`ясувавши думку прокурора, дослідивши заяву засудженого, його особову справу, приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 був засуджений вироком Судової колегії у кримінальних справах Луганського обласного суду від 26.07.1999 року за п.п.«ж», «з», «і» ст.93, ч.1 ст.142, ч.2 ст.140, ч.1 ст.177, ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді смертної кари розстрілу, з конфіскацією майна.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 26.10.1999 року вирок Судової колегії у кримінальних справах Луганського обласного суду від 26.07.1999 року щодо ОСОБА_6 було залишено без змін, тобто, вказаний вирок набрав чинності 26.10.1999 року.

Ухвалою Луганського обласного суду від 13.07.2000 року зазначене вище покарання, яке було призначене ОСОБА_6 за вчинені ним злочини, було приведено у відповідність із законодавством України, і засудженому було замінено міру покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі.

У своїй заяві засуджений стверджує, що з огляду на той факт, що до санкції ст.93 КК України (в редакції 1960 року) було внесено зміни шляхом виключення покарання у виді смертної кари, і при цьому не було встановлено покарання у виді довічного позбавлення волі, максимальний строк покарання за вчинені ним злочини, який міг бути призначений вказаним вище вироком суду від 26.07.1999 року, складав би 15 років позбавлення волі. А тому, на думку засудженого ОСОБА_6 , подальше його перебування в місцях позбавлення волі суперечить вимогам Конституції України та положенням кримінального законодавства України, а також практиці Європейського суду з прав людини.

Суд не погоджується з такими доводами ОСОБА_6 та його захисника з наступних підстав.

22.02.2000 року Законом України №1483-ІІІ Кримінальний кодекс України 1960 року доповнено статтею 252 «Довічне позбавлення волі», а також доповнено статтю 23 пунктом 1-1) вказаного Кодексу, якими передбачалося застосування до осіб, що вчинили злочини, довічне позбавлення волі. Вказаний вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі був встановлений законодавцем з метою заміни такого виду покарання, як смертна кара.

ОСОБА_6 був засуджений вироком суду від 26.07.1999 року, тобто в період, коли кримінальний закон передбачав можливість застосування такого покарання, як довічне позбавлення волі, за вчинення особливо тяжких злочинів. При цьому ОСОБА_6 було здійснено заміну смертної кари в порядку помилування на покарання у виді довічного позбавлення волі.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

При розгляді клопотання засудженого суд виходить з того, що заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі не передбачена і можлива виключно у порядку ч.2 ст.87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.

Посилання засудженого ОСОБА_6 на порушення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які розтлумачені, зокрема, в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20 травня 2014 року у справі «Пасло Магьяр проти Угорщини» та від 09.07.2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства» в частині незастосування судом більш м`якого кримінального закону, прийнятого до винесення остаточного рішення у кримінальній справі, суд вважає неправильним, оскільки як на момент ухвалення вироку від 26.07.1999 року відносно ОСОБА_6 , так і на момент приведення покарання у відповідність із законодавством України, суд вірно застосував положення кримінального закону в частині призначення остаточного покарання засудженому у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією особистого майна, як такі, що діяли на момент ухвалення вказаного вище вироку. Крім того, правильність застосування судом кримінального закону при ухваленні зазначеного вироку знайшла своє підтвердження і в ході розгляду касаційної скарги ОСОБА_6 . Верховним Судом України, який своєю ухвалою від 26.10.1999 року залишив вирок Судової колегії у кримінальних справах Луганського обласного суду від 26.07.1999 року без змін.

З огляду на зазначене вище, суд приходить до обґрунтованого і безсумнівного висновку про відсутність законних підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.537-539 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку у відповідність із чинним кримінальним законодавством України залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя ОСОБА_1

З оригіналом згідно: Суддя -

Секретар -