Справа № 377/114/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/567/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 18 20.06.2018
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2018 року м. Київ.
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання: ОСОБА_5
прокурора: ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого та його захисника на вирок Славутицького міського суду Київської області від 15 березня 2018 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України; -

в с т а н о в и л а:

Вироком Славутицького міського суду Київської області від 15 березня 2018 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Зміїв Харківської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 15.09.1995 року вироком Зміївського районного суду за ч.2 ст.140, ст.17, ч.2 ст.140, ст.42 КК України до 2 років виправних робіт з відрахуванням 20% заробітку; 24.05.1999 року вироком Зміївського районного суду за ч.3 ст.213, ч.2 ст.187, ч.3 ст.140, ч.2 ст.140, ч.1 ст.145, ст. 42 КК України до позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць 29 днів із конфіскацією майна; 13.11.2002 року вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова за ч.3 ст.289 КК України до позбавлення волі строком на 10 років із конфіскацією майна, звільненого умовно-достроково від відбування покарання на невідбутий строк 10 місяців 6 днів за постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.05.2011року на підставі ст. 81 КК України; 26.04.2013року вироком Зміївського районного суду за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі,
засуджено за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжений до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислюється з 15.03.2018 року, зарахувавши в строк відбуття покарання період з 30.11.2017 року по 07.12.2017 року, а також з 20.02.2018 року по 15.03.2018 року.

Заставу в розмірі 52860 грн., внесену адвокатом ОСОБА_8 , відповідно до ухвали слідчого судді Славутицького міського суду від 02.12.2017 року звернуто в дохід держави та зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України.

Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат.

Згідно із вироком, кримінальне правопорушення обвинуваченим було вчинено за наступних обставин.

ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за вчинення корисливого злочину, маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, на шлях виправлення та перевиховання не став, а повторно вчинив злочин проти власності, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжку), за попередньою змовою групою осіб, поєднану з проникненням у житло, за наступних обставин.
29 листопада 2017 року, в денний час, ОСОБА_7 , та ОСОБА_9 , перебуваючи поряд з будинком АДРЕСА_2 , вступили в попередню змову між собою та вирішили проникнути до будь-якої з квартир вказаного будинку, щоб в подальшому вчинити крадіжку чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив та мету, ОСОБА_7 , та ОСОБА_9 , переконавшись, що за їх діями ніхто не спостерігає, відкрили двері квартири АДРЕСА_3 та проникли в середину житла. Проникнувши в середину квартири ОСОБА_7 , та ОСОБА_9 , почали шукати майно, яке можна викрасти. Перебуваючи в спальній кімнаті ОСОБА_7 , та ОСОБА_9 , викрали з середини туалетного столику ювелірні вироби та майно, яке належить потерпілій ОСОБА_10 , завдавши останній матеріального збитку на загальну суму 192 138 гривень. В подальшому ОСОБА_7 , та ОСОБА_9 , розпорядились викраденим майном на власним розсудом.
В апеляційній скарзі обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи йому покарання не взяв до уваги пом`якшуючі обставини, в зв`язку з цим просить пом`якшити призначене йому покарання та застосувати щодо нього ст. 69 КК України.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду справи та постановлення вироку призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, яке за своєю суворістю не відповідає вимогам ст. 65 КК України, а саме тяжкості кримінального правопорушення особі обвинуваченого та не врахував усіх наявних пом`якшуючих обставин.
Так, в ході судового розгляду було встановлено, що у вчиненому злочині ОСОБА_7 щиро покаявся, частину викрадених речей добровільно видав при своєму затриманні, які в подальшому були передані потерпілій, попросив вибачення у потерпілої ОСОБА_10 , яка при призначенні покарання послалася на розсуд суду і не просила суд про суворе покарання для обвинуваченого, цивільного позову не заявляла. При цьому, ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується позитивно, до адміністративної відповідальності не притягувався.
Також, в обґрунтування своїх вимог захисник в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання не в повній мірі врахував сімейний стан ОСОБА_7 , який має на утриманні осіб похилого віку батька і матір 1945 років народження, які мають ряд захворювань, а також двох неповнолітніх дітей. Також, судом не враховано той факт, що злочин було вчинено внаслідок збігу тяжких сімейних та особистих обставин, а саме смерті дружини обвинуваченого та перебування останнього у скрутному матеріальному становищі.
Зазначені вище обставини, на дуку захисника, суд першої інстанції мав визнати такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 .
Крім цього, в апеляційній скарзі захисник зазначає, що суд першої інстанції в порушення вимог закону, вироком суду звернув в дохід держави внесену відповідно до ухвали слідчого судді від 02.12.2017 року адвокатом ОСОБА_8 заставу в розмірі 52860 грн., оскільки під час судового засідання 15.03.2018 року питання про звернення застави взагалі не вирішувалося, з цього приводу не заслуховувалася думка сторін та заставодавця ОСОБА_11 , який взагалі для участі в судовому засіданні не викликався.
В зв`язку з цим, апелянт просить вирок суду першої інстанції змінити, ОСОБА_7 визнати винним за ч.3 ст. 185 КК України та призначити відповідно до вимог ч.1 ст. 69 КК України йому покарання у вигляді 2 років позбавлення волі. Звернення застави в розмірі 52860 грн., внесену адвокатом ОСОБА_8 відповідно до ухвали слідчого судді Славутицького міського суду від 02.12.2017 року в дохід держави та її зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України скасувати.
В судове засідання Апеляційного суду Київської області захисник обвинуваченого не з`явився, надіслав суду клопотання, де просив розгляд апеляційних скарг проводити без його участі, подані апеляційні скарги підтримав в повному обсязі (а.с. 191).
Потерпіла в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду клопотання де просила розглядати справи в її відсутність, проти апеляційних скарга заперечувала та просила вирок суду першої інстанції залишити без змін (а.с. 189).
Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

прокурора, який проти апеляційної скарги обвинуваченого заперечував, а апеляційну скаргу захисника підтримав частково, в частині скасування рішення суду щодо застави;

перевіривши матеріали справи, вислухавши учасників судового розгляду в дебатах, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Фактичні обставини справи та кваліфікація кримінального правопорушення учасниками судового розгляду не оспорюється.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду про винність обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України не оскаржується учасниками процесу.

На підставі ст. 404 КПК України апеляційний суд перевіряє рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог тільки, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Суд першої інстанції дослідивши зібрані у справі докази, давши їм належну оцінку та врахувавши характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово засуджений, в тому числі за злочини проти власності, має місце реєстрації за яким скарги від сусідів та претензії відсутні, врахував обставину, що пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю злочину у судовому засідання, обставину, що обтяжує покарання рецидив злочинів.

Також, призначаючи обвинуваченому покарання судом було враховано, що захисником обвинуваченого надано суду копії свідоцтв про народження дівчат 2002 року та 2005 року народження, в свідоцтвіах про народження яких підсудний записаний як їх батько, а також те, що до суду не надано документів, що обвинувачений позбавлений батьківських прав відносно вказаних осіб. В той же час, судом прийнято до уваги, що відповідно до вироку від 27.08.2014 року Зміївського районного суду Харківської області в характеризуючих анкетних даних зазначено, що обвинувачений ОСОБА_7 має трьох дітей, відносно двох позбавлений батьківських прав, а третя дитина проживає поза сім`єю батька, о тому суд не може зробити висновок, що вказані діти перебувають на утриманні обвинуваченого, оскільки будь-які докази цього у судовому засіданні не надано.
Судом першої інстанції також було враховано надану захисником копію свідоцтва про смерть ОСОБА_12 , яка зі слів обвинуваченого була його дружиною, проте доказів того що він перебував з вказаною особою в шлюбі і є вдівцем суду не надано, а відповідно анкетних даних в вироках за 24.05.1999 року та 15.09.1995 року обвинувачений ОСОБА_7 зазначений як одружений, а в вироці від 27.08.2014 року зазначено, що він неодружений, документів того що на час смерті ОСОБА_12 , обвинувачений перебував із нею у шлюбі суду не надано.
Крім цього, судом було прийнято до уваги довідку про перебування ОСОБА_13 , 1945 року народження, на «Д» обліку у зв`язку із переліком захворювань, але доказів того, що вказана особа є рідною матір`ю обвинуваченого і перебуває на його утриманні суду надано не було.
Також, суд першої інстанції врахувавши, що ОСОБА_7 був раніше неодноразово засуджений за вчинення тяжких злочинів, серед яких є злочини проти власності, що характеризує його як особу яка відповідних позитивних висновків не зробила, на шлях виправлення не стала, повторно вчинила злочин проти власності, прийшов до висновку про неможливість при призначенні покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України застосування до ОСОБА_7 ч.1 ст.69 КК України.
З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується.
Ч.1 ст.69 КК України визначено, що підставою для призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, є наявність не тільки кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а і особа винного.
Суд першої інстанції врахувавши вище зазначені обставини, а також те, що ОСОБА_7 не працює, легального доходу немає, раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів, в тому числі проти власності, прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 і запобігання вчиненню ним нових злочинів без ізоляції його від суспільства та правомірно призначив йому покарання в межах санкцій ч.3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На думку колегії суддів указаний строк покарання відповідає ступеню вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення із точки зору його справедливості, розумності та достатності, а вирок в цій частині належним чином мотивований.

З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Посилання обвинуваченого і його захисника на невідповідність призначеного судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не знайшло свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а їх доводи, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог, а саме те, що судом першої інстанції не враховані в повному обсязі дані, що характеризують його особу є безпідставними, оскільки зазначені обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що вирок Славутицького міського суду Київської області від 15 березня 2018 року в частині засудження ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України відповідає вимогам закону.

При цьому, на думку колегії суддів є слушним посилання захисника на порушення судом порядку прийняття рішення щодо звернення застави в дохід держави.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час попереднього судового засідання, судом за клопотанням прокурора та згоди захисника до матеріалів провадження було приєднано ухвалу слідчого судді Славутицького міського суду Київської області від 22.02.2018 року про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що 02.12.2017 року ухвалою слідчого судді Славутицького міського суду Київської області ОСОБА_14 (який в подальшому після затримання 20.02.2018 року і встановлення особи виявився ОСОБА_7 ) було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 28.01.2018 року та визначено суму застави в розмірі 52860 грн., яку 06.12.2017 року на визначений слідчим суддею рахунок було внесено захисником ОСОБА_8 .

Також, з ухвали слідчого судді від 22.02.2018 року вбачається, що підозрюваним ОСОБА_14 ( ОСОБА_7 ) обов`язки, покладені ухвалою слідчого судді від 02.12.2017 року не виконувалися та після внесення застави і звільнення останнього з установи попереднього ув`язнення підозрюваний переховувався від органів досудового розслідування (а.с. 37-44).

За змістом ч.ч. 8, 9 ст. 182 КПК України, у разі якщо підозрюваний порушує покладенні на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Питання про звернення застави в дохід держави вирішується слідчим суддею, судом за клопотанням прокурора або за власною ініціативою суду в судовому засіданні за участю підозрюваного, обвинуваченого, заставодавця, в порядку, передбаченому для розгляду клопотань про обрання запобіжного заходу. Неприбуття в судове засідання зазначених осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду питання, не перешкоджає проведенню судового засідання.

Оскільки, суд першої інстанції прийняв рішення з приводу звернення застави з порушенням порядку, визначеного ч.9 ст. 182 КПК України, без повідомлення заставодавця, без з`ясування думки сторін та дослідження документів, підтверджуючих обрання та внесення застави і порушення підозрюваним ОСОБА_7 покладених на нього слідчим суддею обов`язків, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги захисника та вважає за необхідне вирок суду в цій частині скасувати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407, 419 КПК України колегія суддів;-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_15 задовольнити частково.

Вирок Славутицького міського суду Київської області від 15 березня 2018 року щодо ОСОБА_7 , в частині вирішення питання щодо звернення застави в дохід держави скасувати.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 3-х місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ: /підпис/ ОСОБА_2

/підпис/ ОСОБА_3

/підпис/ ОСОБА_4