У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2018 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 12 червня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 лютого 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з конфіскацією частки майна, яке є його власністю.

Вироком суду також вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 12 червня 2018 року апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 лютого 2018 року змінено: на підставі ч. 5 ст. 72 КК Українизараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 21 по 24 березня 2016 року включно з розрахунку один день утримання під вартою за два дні позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишено без змін.

Як установив суд, 14 березня 2016 року вдень, точного часу не встановлено, ОСОБА_5 подзвонив ОСОБА_6 та призначив зустріч біля ЗОШ №6 м. Костянтинівки, розташованої на вул. 6-го Вересня, 59, корпус 1. Цього ж дня, близько 20:00 годин, ОСОБА_5 подзвонив потерпілій та пояснив їй, щоб для зустрічі з ним вона йшла через школу у бік міської лікарні №5, тим самим намагаючись створити сприятливі умови для скоєння нападу. Після дзвінка потерпіла вийшла зі свого будинку та попрямувала у обумовленому напрямку. ОСОБА_5 , побачивши її, пішов слідом та напав, завдавши їй удар правою ногою в правий бік голови, від чого вона впала на землю. Далі ОСОБА_5 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на вчинення розбою, маючи на меті подолати волю потерпілої до опору, яка в цей час почала кричати, схопив зі землі уламок цеглини та завдав ОСОБА_6 не менше чотирьох ударів в голову, від чого та знепритомніла. Внаслідок зазначених дій потерпілій були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження. Подавивши вищевказаними діями волю потерпілої до опору, ОСОБА_5 , діючи умисно, з корисливих мотивів, із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя і здоров`я потерпілої, заволодів її майном, наявним у сумці, на загальну суму 2589,83 грн, після чого з місця скоєння злочину втік, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальний збиток на вищевказану суму.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 вимагає скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на істотні порушення положень кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Суд, перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Посилання захисника ОСОБА_4 на неповноту судового розгляду не є предметом розгляду суду касаційної інстанції відповідно до положень ст.ст. 433, 438 КПК України.

Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості є необґрунтованими.
Відповідно до положень ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Згідно з принципами співмірності й індивідуалізації це покарання за видом і розміром має відповідати характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як вбачається зі змісту ст. 75 КК України, застосування закріплених у ній правил допустимо лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу.

У цьому провадженні таких підстав судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено.
Судом першої інстанції при призначенні покарання засудженому ОСОБА_5 повною мірою враховано тяжкість вчиненого злочину, що відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким, дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, за місцем навчання та проходження строкової військової служби характеризується позитивно, одружений, має на утриманні малолітню дитину. Також враховано суб`єктивне ставлення засудженого до вчиненого, який негативного ставлення до своєї протиправної поведінки не висловлював, своєї провини не визнав.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, судом визнано добровільне відшкодування завданої шкоди, а обставин, що обтяжують покарання, не встановлено.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого, суд дійшов правильного висновку про неможливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства. Водночас суд, зваживши на вказані обставини, обрав йому мінімальнепокарання відповідно до санкції ч. 4 ст. 187 КК України.
Із зазначеною позицією місцевого суду погодився й апеляційний суд. Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали при перегляді вироку суд апеляційної інстанції, ретельно перевіривши всі доводи, викладені в апеляційній скарзізахисника ОСОБА_4 , навів мотиви, з яких він визнав їх неспроможними, і відхилив аргументи сторони захисту.
Апеляційна інстанція правильно не погодилась з доводами захисника про безпідставне невизнання щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання, оскільки засуджений заперечував проти встановленого судом способу заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, зазначав, що не мав наміру заподіяти їй тілесні ушкодження, в той час як пояснення потерпілої, дані експертизи, наявні в матеріалах справи, свідчать про протилежне; тяжкість тілесних ушкоджень, застосування сторонніх предметів для завдання ударів у голову потерпілій свідчить про наявність умислу у ОСОБА_5 на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій з метою заволодіння її майном і заперечення обвинуваченого встановлених обставин справи свідчить про його спробу всіляко применшити протиправність своїх дій.
Таким чином, призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі є необхідним й достатнім для його виправлення, запобігання вчиненню нових злочинів. Правових підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість немає. Тому відсутні підстави для застосування до ОСОБА_5 положень ст.ст. 69, 75 КК України, про що йдеться в поданій касаційній скарзі.
Що стосується доводів захисника про незазначення у вступній частині вироку учасників кримінального провадження, то судом апеляційної інстанції правильно відзначено, що невідображення всіх учасників кримінального провадження в разі дотримання їх прав під час судового розгляду не є істотним порушенням кримінального процесуального закону і не призводить до скасування вироку.
Доводи захисника про порушення судом права на захист ОСОБА_5 у зв`язку з призначенням 27 жовтня 2017 року останньому захисника за дорученням для проведення окремої процесуальної дії, від якого обвинувачений відмовлявся, також визнані неспроможними, оскільки суд діяв на підставі вимог ч. 1 ст.52 КПК України та був зобов`язаний залучити захисника за дорученням, оскільки захисник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце судового засідання, і крім того, дата проведення судового засідання була узгоджена з ним в судовому засіданні 05 жовтня 2017 року. Тому саме для недопущення порушення права на захист засудженого було прийнято рішення про призначення захисника.

Апеляційним судом також було перевірено обґрунтованість ухвали суду першої інстанції від 27 жовтня 2017 року, якою відмовлено засудженому у задоволенні заяви про відвід захисника, з дотриманням вимог ст.ст. 54, 78, 81 КПК України.
Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про неспроможність доводів захисника щодо порушення права на захист засудженого через ненадання достатньої кількості часу для спілкування захисника з підзахисним перед його допитом, оскільки судом була оголошена перерва на тиждень і захисник мав можливість спілкуватись із підзахисним протягом цього часу.
Колегією суддів апеляційної інстанції було встановлено, що в матеріалах кримінального провадження наявні журнали всіх судових засідань, а також носії інформації із звукозаписами судових засідань. Зокрема наявний звукозапис підготовчого судового засідання 28 березня 2017 року, але він має низьку якість. Разом з тим з долученого журналу судового засідання, ухвал суду вбачається, що судом під час проведення засідання було дотримано всіх вимог кримінального процесуального закону, заслухано сторони, вирішено клопотання сторін. Тому колегія суддів не вбачає в неякісному звукозаписі судового засідання істотного порушення кримінального процесуального закону, яке б унеможливило ухвалення судом законного та обґрунтованого рішення.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 09 лютого 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 12 червня 2018 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3