Справа №485/382/18 14.09.2018
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянула у письмовому провадженні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2018 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання у відношенні

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання в «Снігурівській виправній колонії №5».

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Засуджений ОСОБА_5 просить ухвалу скасувати, задовольнити його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Вважає, що суд не задовольнив клопотання безпідставною. Звертає увагу на те, що він відбув певну частину строку покарання. Перебуває в установі виконання покарань, яка є лікарнею. Він має тяжкі захворювання: активна форма туберкульозу, ВІЛ-СНІД, гепатит «В, С».

Зазначає, що навіть маючи бажання, він не може працювати. Стягнень у нього немає. Просить врахувати, що йому слід доглядати матір похилого віку.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

13 березня 2018 року від засудженого ОСОБА_5 до суду надійшла заява про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання.

Мотивуючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції зазначив, що невідбутий строк покарання ОСОБА_5 становить 6 місяців 29 днів. З характеристики та матеріалів особової справи вбачається, що засуджений за час відбування покарання має посередню характеристику, в програмах диференційованого виховного впливу участі не приймає, оскільки не вбачає особистої необхідності. На виробництві не працевлаштований за станом здоров`я. До застосування заохочень за сумлінну поведінку і ставлення до праці не представлявся. За період відбування покарання порушень режиму відбування покарання не допускав.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про недостатність позитивних змін в особистості засудженого і про його неготовність до самокерованої правослухняної поведінки, що визначається ч. 1 ст. 6 КВК України. У зв`язку із чим у задоволенні клопотання слід відмовити.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Засуджений подав заяву про розгляд поданої ним апеляції в його відсутність.

Прокурор відділу прокуратури Миколаївської області просив розглянути апеляційну скаргу у його відсутність.

Дослідивши матеріали судового провадження та особової справи засудженого ОСОБА_5 , обговоривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Вказані вимоги закону суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

Під час розгляду клопотання судом першої інстанції встановлено, що вироком Сосновського районного суду м. Черкаси від 25 листопада 2015 року ОСОБА_5 засуджений ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 321, ч. 2 ст. 309 КК України із застосуванням ст.ст. 69, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців з конфіскацією особистого майна та позбавленням права обіймати певні посади, пов`язані з обігом наркотичних речовин, аналогів, прекурсорів, отруйних чи сильнодіючих лікарських засобів строком на 3 роки з конфіскацією всіх коштів, одержаних злочинним шляхом.

Засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання в ДУ «Снігурівській ВК» №5 з 31.03.2017 р. Початок строку відбування покарання 06.03.2015 р., кінець строку 21.10.2018 р.

Встановлено, що засуджений за час відбування покарання має посередню характеристику, в програмах диференційованого виховного впливу участі не приймає, оскільки не вбачає особистої необхідності. На виробництві не працевлаштований за станом здоров`я. До застосування заохочень за сумлінну поведінку і ставлення до праці не представлявся. За період відбування покарання порушень режиму відбування покарання не допускав. Заохочень та стягнень не має.

Апеляційний суд вважає, що з відомостей про особу ОСОБА_5 , що характеризують його під час відбування покарання, не вбачається таких даних, які б свідчили про виправлення засудженого ОСОБА_5 .

Наведені відомості посередньо характеризують засудженого ОСОБА_5 , у той ж час вони не свідчать саме про його виправлення під час відбування покарання.

Посилання апелянта про те, що він не працює, оскільки хворіє, має тяжкі захворювання, хвору матір, не має стягнень, не свідчать про помилковість висновків суду, оскільки не вказують його на виправлення під час відбування покарання.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийняв вірне рішення про недостатність позитивних змін у особистості засудженого і неготовність його до самокерованої правослухняної поведінки та обгрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

З огляду на наведене, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги засудженого та скасування ухвали суду.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407,532 КПК України, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2018 року відносно ОСОБА_5 , залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3