АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/14/18 Справа № 195/1700/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000650, за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Бурханівка Снігурівського району Миколаївської області, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років, зазначити у мотивувальній частині вироку обтяжуючу покарання обставину - вчинення злочину щодо особи похилого віку, в іншій частині вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі, з урахуванням її доповнень, обвинувачена ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок суду скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та їй призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін, вирішено питання про долю речових доказів та зарахування часу попереднього ув`язнення до строку відбування покарання за правилами ч. 5 ст. 72 КК України.

ОСОБА_8 визнано винуватою та засуджено за те, що остання за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 09 листопада 2015 року, приблизно о 21.00 год., перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , підійшла до ліжка, біля якого на підлозі лежала потерпіла ОСОБА_10 , та, взявши дерев`яний стілець, діючи умисно та протиправно, нанесла ним не менше п`яти ударів в область голови, не менше одного удару в область тулубу та не менше п`яти ударів в область верхніх та нижніх кінцівок потерпілій ОСОБА_10 , заподіявши тим самим останній, відповідно до висновку експерта №209-Е від 04.12.2015 року, детально описані у вироку тілесні ушкодження, які відносяться до легкого та середнього ступеня тяжкості, та тяжкі тілесні ушкодження, що потягли настання смерті потерпілої на місці скоєння злочину.
Вищезазначені злочинні дії обвинуваченої були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 2 ст. 121 КК України за ознаками умисного тяжкого тілесного ушкодження, що потягло смерть потерпілого.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи встановлених судом фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченої, у той же час вказує, що оскаржуваний вирок є незаконним і необгрунтованим та підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої.

На думку апелянта, судом при призначенні обвинуваченій покарання не було дотримано вимог ст. 65 КК України. Так, не було достатньою мірою прийнято до уваги відомості про особу останньої - посередню характеристику за місцем проживання, зловживання нею спиртними напоями, як не було враховано і характер спричинення тілесних ушкоджень потерпілій, що була частково паралізованою і не могла захищатися, - нанесення їй не менше 11 ударів дерев`яним стільцем у різні частини тіла, внаслідок чого остання була позбавлена найціннішого, що є в людини, - її життя.

Крім того вказує, що згідно обвинувальному акту щодо ОСОБА_8 було встановлено наявність обставини, яка обтяжує її покарання, - вчинення злочину щодо особи похилого віку, втім суд першої інстанції у вироку залишив це поза увагою.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, з урахуванням її доповнень, обвинувачена ОСОБА_8 зазначає, що оскаржуваний вирок суду було ухвалено за істотної неповноти судового розгляду, що потягло невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, в той час як фактично її вина не є доведеною поза розумним сумнівом.

Вказує, що дані висновки суду грунтуються на її первинних показаннях, наданих під фізичним та психічним примусом з боку працівників правоохоронних органів, а також на показаннях потерпілої ОСОБА_11 , яка не була очевидцем вчинення злочину, та показаннях свідків, з яких не всі були допитані, а до решти свідків вона мала запитання, втім це було залишено судом поза увагою. Також до суду не було викликано експерта, яким було проведено експертизу у даному кримінальному провадженні, та свідка ОСОБА_12 .

Крім того зазначає, що ОСОБА_10 була частково паралізована, внаслідок чого неодноразово падала з ліжка та билася головою і обличчям, а наявність на предметах у квартирі останньої відбитків пальців самої обвинуваченої не є доказом її вини, оскільки вона тривалий час доглядала ОСОБА_10 , проживаючи у вказаній квартирі.

На думку обвинуваченої, для проведення огляду квартири потерпілої у порушення вимог процесуального закону не були залучені поняті, а також прокурор ОСОБА_9 не був присутній при проведенні слідчого експерименту.

У доповненнях до апеляційної скарги (т. 2 а.с. 180, 239) ОСОБА_8 додатково посилається на неналежність її захисту, вказуючи, що захисник ОСОБА_13 на етапі досудового розслідування фактично не працював з її справою, а до суду першої інстанції не з`явився, що потягло необхідність призначення їй іншого захисника, який зі справою не був знайомий. Крім того, при її допиті слідчий запитань майже не ставив та протягом тривалого часу друкував протокол на власний розсуд, після чого надав їй для підпису цілу низку документів, які вона підписала, не читаючи, оскільки була без окулярів та довіряла адвокату.

Зазначає, що згідно експертному висновку потерпілій було нанесено 11 ударів, що не збігається з її показаннями про те, що вона ударила останню один раз, а також у цьому документі зазначено два часи смерті ОСОБА_10 - з п`ятої до дев`ятої години вечора, та з другої години ночі до сьомої години ранку.

Також висловлює сумнів у наявності причинного зв`язку між її діями та настанням смерті потерпілої, оскільки остання страждала на низку захворювань.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який на задоволенні апеляційної скарги прокурора, що брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, наполягав, проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої заперечував; обвинувачену та її захисника, які на задоволенні апеляційної скарги обвинуваченої наполягали, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували;перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винність ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, в тому числі: протоколом огляду місця події від 10.11.2015 р., яким зафіксована обстановка на місці вчинення злочину; протоколом слідчого експерименту з фототаблицями до нього, згідно якому ОСОБА_8 детально розповіла, супроводжуючи свої показання відповідними діями, про обставини вчинення нею злочину щодо потерпілої ОСОБА_10 ; зізнавальними показаннями самої ОСОБА_8 в суді першої інстанції, які підтверджують обвинувачення та узгоджуються з протоколом слідчого експерименту; висновком судової цитологічної експертизи від 11.12.2015 р. № 1234, згідно якому на фрагментах дерев`яного стільця, яким обвинувачена наносила удари потерпілій ОСОБА_10 , були виявлені сліди крові, що може походити від останньої; висновком судово-медичного експерта від 04.12.2015 р. № 209-Е, яким встановлені обсяг та характер заподіяних ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, час їх заподіяння, визначена причина смерті останньої та причинний зв`язок між вказаними тілесними ушкодженнями та її настанням.

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши у вироку вищезазначені та інші докази, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки суд першої інстанції дав належну оцінку наданим стороною обвинувачення доказам не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і ці докази в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченої складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та доведеності вини останньої у його вчиненні, а також для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченої, колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки вони випливають з її власного тлумачення норм матеріального та процесуального закону та суб`єктивного аналізу і переоцінки окремих доказів. При цьому оцінка і тлумачення таких доказів здійснюються тенденційно, вибірково, спотворюючи їх зміст та відокремлено від інших обставин та доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність.

Так, доводи останньої про те, що висновки суду ґрунтуються лише на її первинних показаннях, наданих під фізичним та психічним примусом з боку працівників правоохоронних органів, а також на показаннях потерпілої ОСОБА_11 , є неспроможними зважаючи те, що винуватість ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого їй злочину підтверджується поза розумним сумнівом всією сукупністю досліджених судом доказів, які проаналізовані у вироку та дістали належну оцінку.

Крім того, показання, надані обвинуваченою на етапі досудового розслідування, не були прийняті судом до уваги за правилами ч. 4 ст. 95 КПК України. Натомість були враховані показання ОСОБА_8 , надані нею безпосередньо суду першої інстанції у судовому засіданні 04.02.2016 р., у яких остання у присутності свого захисника добровільно, без будь-якого впливу та примусу, свою вину в інкримінованому злочині визнала у повному обсязі та у своїх відповідях на запитання прокурора і головуючого судді детально розповіла про фактичні обставини його вчинення, що збігаються з викладеними в обвинуваченні, за виключенням кількості нанесених ударів, щодо яких обвинувачена вказала, що нанесла їх потерпілій близько п`яти.

Наступну зміну процесуальної позиції ОСОБА_8 та заперечення нею своєї вини під час апеляційного провадження колегія суддів оцінює як спосіб захисту, спрямований на уникнення призначеного їй оскаржуваним вироком суду суворого покарання.

Доводи обвинуваченої про застосування до неї на етапі досудового розслідування недозволених методів були за ініціативою суду апеляційної інстанції ретельно перевірені шляхом проведення досудового розслідування за викладеними нею фактами у межах кримінального провадження № 0000469.

23.02.2018 р. слідчим з ОВС 2-го СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області було винесено постанову про закриття вказаного провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діяннях співробітників Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області складу кримінального правопорушення, в якій вказані доводи обвинуваченої детально проаналізовані, перевірені та ґрунтовно відкинуті як неспроможні (т. 3 а.с. 113-117).

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2018 р. у справі № 1-кс/201/3275/2018, яка стороною захисту в апеляційному порядку не оспорювалася та набрала законної сили, скарга ОСОБА_8 на вказану постанову слідчого була залишена без задоволення.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи обвинуваченої щодо застосування до неї недозволених методів ведення досудового розслідування та щодо необхідності визнання з цієї підстави частини доказів недопустимими.

Посилання обвинуваченої на те, що до суду першої інстанції не було викликано експерта, яким було проведено судово-медичну експертизу у даному кримінальному провадженні, та свідка ОСОБА_12 , не можуть бути прийняті до уваги, оскільки питання про допит вказаних осіб, як і інших свідків, щодо яких в апеляційній скарзі обвинуваченої зазначено про наявність до них запитань під час розгляду справи судом першої інстанції, стороною захисту на етапі апеляційного розгляду не було порушене, як не заявлялися відповідні клопотання і в суді першої інстанції. Крім того, обвинувачена не вказує, які саме обставини можуть бути підтверджені зазначеним свідком, та в якій саме частині експертний висновок є незрозумілим або сумнівним.

Доводи обвинуваченої про те, що ОСОБА_10 була частково паралізована, внаслідок чого неодноразово падала з ліжка та билася головою і обличчям, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень саме шляхом нанесення їй ударів ОСОБА_8 дерев`яним стільцем підтверджуються низкою доказів, що узгоджуються між собою, - висновком судово-медичного експерта від 04.12.2015 р. № 209-Е, в якому зазначені характер та обсяг вказаних тілесних ушкоджень і наявність причинного зв`язку з між ними і настанням смерті потерпілої, протоколом слідчого експерименту, власними показаннями обвинуваченої в суді першої інстанції щодо обставин вчинення злочину. З тих самих міркувань колегія суддів вважає неспроможними і доводи обвинуваченої щодо ймовірного настання смерті ОСОБА_10 від захворювань, на які остання страждала.

Посилання обвинуваченої на порушення процесуального закону у виді незалучення понятих для проведення огляду місця події, а також відсутності прокурора ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту за її участю, колегія суддів оцінює критично як такі, що не відповідають матеріалам справи та процесуальному закону. Так, в огляді місця події 10.11.2015 р. брали участь поняті ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які зазначені у протоколі вказаної слідчої дії та підписали його (т. 1 а.с. 10-17). Прокурор ОСОБА_9 дійсно не брав участі у проведенні 11.11.2015 р. слідчого експерименту з обвинуваченою ОСОБА_8 , що підтверджується відповідним протоколом (т. 1 а.с. 178-184). Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 240 КПК України вказана слідча дія може бути проведена як прокурором, так і слідчим, а отже дана обставина не свідчить про порушення вимог процесуального закону та не дає підстав для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом. Слідчий експеримент 25.12.2015 р. було проведено прокурором ОСОБА_9 , яким і складено та підписано відповідний протокол (т. 1 а.с. 197-202).

Доводи обвинуваченої щодо неналежності її захисту колегія суддів вважає неспроможними. Так, з матеріалів справи вбачається, що захисник ОСОБА_13 на етапі досудового розслідування брав участь у низці слідчих дій повідомленні обвинуваченої про підозру та допиті її у статусі підозрюваної, вирішенні питання про обрання їй запобіжного заходу, слідчому експерименті, повідомленні про зміну раніше пред`явленої підозри та повторному допиті у статусі підозрюваної, наданні доступу до матеріалів досудового розслідування. Будь-які підстави для висновку про несумлінність цього захисника, або про іншу неналежність виконання ним своїх обов`язків, відсутні, як не вбачається таких підстав і щодо захисника ОСОБА_16 , що брав участь в судовому розгляді в суді першої інстанції.

Посилання обвинуваченої на суперечність між її показаннями про те, що вона вдарила потерпілу ОСОБА_10 лише один раз, та експертним висновком, згідно якому потерпілій було нанесено 11 ударів, колегія суддів вважає неспроможними зважаючи на те, що вказаний документ виходить від незацікавленої особи, а викладені у ньому висновки ґрунтуються на об`єктивних відомостях, отриманих шляхом дослідження трупу потерпілої із застосуванням спеціальних знань у галузі судової медицини. Натомість показання обвинуваченої мають суб`єктивний характер та походять від особи, зацікавленої у пом`якшенні своєї відповідальності за скоєне діяння.

Крім того, ці показання викликають обґрунтовані сумніви, оскільки є непослідовними і суперечливими. Так, у межах слідчих експериментів ОСОБА_8 вказувала, що нанесла потерпілій ОСОБА_10 близько чотирьох ударів дерев`яним стільцем по голові, а також не менше двох ударів по спині; в своїх поясненнях у судовому засіданні в суді першої інстанції обвинувачена вказала, що нанесла потерпілій близько п`яти ударів; в апеляційній скарзі ОСОБА_8 зазначила, що нанесла потерпілій лише один удар.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції ґрунтовно надав висновку експерта від 02.12.2015 р. № 209-Е перевагу перед показаннями обвинуваченої ОСОБА_8 у цій частині.

Посилання обвинуваченої на те, що у згаданому висновку експерта зазначено два часи смерті ОСОБА_10 - з п`ятої до дев`ятої години вечора, та з другої години ночі до сьомої години ранку, - колегія суддів оцінює критично, оскільки вони не відповідають дійсному змісту цього документу. Так, відповідаючи на запитання № 1, експерт зазначив, що смерть потерпілої могла настати за 17-22 годин до огляду трупу на місці його виявлення. Зважаючи на те, що вказаний огляд було проведено з 15:30 до 17:15 годин 10.11.2015 р. (т. 1 а.с. 22-28), смерть потерпілої могла настати у період з 17:30 годин 09.11.2015 р. до 00:15 годин 10.11.2015 р., що відповідає змісту обвинувачення та встановленим судом фактичним обставинам вчинення кримінального правопорушення. Будь-який інший час можливого настання смерті ОСОБА_10 експертом у вказаному висновку не визначався.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_8 .

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів приходить до наступного.

Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_8 покарання судом з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК України були враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, відношення обвинуваченої до вчиненого та його наслідків, поведінку останньої під час та після вчинення злочину, відомості про особу обвинуваченої її посередню характеристику за місцем проживання.

Крім того, судом хоча і не було прямо зазначено у вироку, втім фактично було враховано достатньою мірою і обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 , вчинення злочину щодо особи похилого віку, - оскільки призначене останній покарання відповідно до нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі строком на 7 років, на думку колегії суддів, за видом та розміром є законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів зважаючи і на вказану обставину.

При цьому також приймається до уваги, що ОСОБА_8 є жінкою немолодого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася та відомості про скоєння нею будь-яких інших правопорушень відсутні.

Доводи прокурора таких висновків не спростовують, оскільки наведені в його апеляційній скарзі обставини, - посередня характеристика обвинуваченої за місцем проживання, характер її дій при скоєнні злочину та його наслідки, похилий вік потерпілої, - були відомі суду першої інстанції та дістали належну оцінку, з якою колегія суддів погоджується та вважає, що вказані обставини у сукупності не обґрунтовують необхідності призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що суд першої інстанції у вироку послався на щире каяття обвинуваченої та визнання нею своєї вини, втім у межах апеляційного розгляду остання свою вину заперечувала, що свідчить про фактичну відсутність обох вказаних обставин. Разом з тим, право обвинуваченої на обрання власної лінії захисту від пред`явленого обвинувачення є складовою частиною її права на захист. Використання цього права саме по собі не може розцінюватись як підстава для призначення обвинуваченій більш суворого покарання, або погіршення її становища в інший спосіб. Що стосується виявленої у межах апеляційного розгляду відсутності в обвинуваченої щирого каяття у скоєному злочині, то вона не обгрунтовує необхідності призначення останній більш суворого покарання, оскільки суд першої інстанції, пославшись у вироку на щире каяття обвинуваченої та визнання нею своєї вини, у той же час не визнав ці обставини такими, що пом`якшують її покарання, і не врахував їх у цьому статусі.

Доводи апеляційної скарги прокурора про допущене судом першої інстанції при ухваленні вироку істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства у виді не зазначення обставини, що обтяжує покарання обвинуваченої, - скоєння злочину щодо особи похилого віку, - колегія суддів вважає такими, що не обґрунтовують апеляційні вимоги.

Так, згідно ч. 2 ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
З оскаржуваного вироку вбачається, що судом дійсно без наведення відповідного мотивування не визнано обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченої, скоєння злочину щодо особи похилого віку, в той час як ця обставина дійсно має місце та була зазначена у такому статусі в обвинувальному акті.
Разом з тим, дану помилку суду першої інстанції не можна вважати істотною, оскільки вона не перешкодила і не могла перешкодити йому ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а отже вказане порушення відповідно до ст. 409 КПК України не може бути підставою для скасування або зміни вироку суду.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4