Постанова
Іменем України
26 квітня 2018 року

м. Київ
справа № 135/1530/16-к
провадження № 51-447 км 17
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року у кримінальному провадженні № 0000130 за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2008 року за ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, звільненого 21 березня 2016 року умовно-достроково на 1 рік 6 місяців 14 днів,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 9, 10, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 152 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2016 року ОСОБА_7 засуджено:
- за ч. 2 ст. 152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років;
- за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;
- за пунктами 9, 10, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.
На підставі ст. 70 цього Кодексу шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим приєднано невідбуту частину покарання за вироком Апеляційного суду Одеської області від 14 листопада 2008 року у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців 14 днів та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави у рахунок відшкодування судових витрат 66 607,33 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

За вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 15 квітня 2016 року приблизно о 21:30 год. на вул. Хлібозаводській у м. Ладижині Вінницької області поблизу дачних земельних ділянок з метою зґвалтування напав на ОСОБА_8 Застосовуючи фізичну силу, він повалив жінку на землю і став завдавати їй численні тілесних ушкоджень. Подолавши таким чином опір потерпілої, ОСОБА_7 зґвалтував її.
Потім з метою приховати вчинений злочин, діючи з умислом на заподіяння смерті, ОСОБА_7 накинув ОСОБА_8 на шию мотузку та із застосуванням сили затягнув її, а також здавлював шию пальцями рук, одночасно руками та ногами здавлюючи груди та живіт потерпілої. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_8 померла на місці події.

Він же 16 квітня 2016 року приблизно о 00:30 год. на вул. Польовій у м. Ладижині з метою зґвалтування напав на свою знайому ОСОБА_9 . При цьому ОСОБА_7 ударив її кулаком в обличчя, від чого потерпіла впала на землю, і роздягнув її. З метою подолання опору ОСОБА_9 , ОСОБА_7 заподіяв їй численні тілесні ушкодження. Він виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочинного умислу на зґвалтування до кінця, проте злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі.
Реалізуючи свій умисел на позбавлення життя ОСОБА_9 , ОСОБА_7 відірвав фрагмент металевого прута з огорожі й завдав ним біля трьох ударів по голові потерпілій, чим заподіяв їй несумісних із життям тілесних ушкоджень. ОСОБА_9 померла на місці скоєння злочину.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді. Захисник зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та дослідженим у судовому засіданні доказам; виявлення особистих документів та фотокарток ОСОБА_7 на місці вчинення обох злочинів вважає інсценуванням , з метою спрямування підозри на засудженого ; у діях ОСОБА_7 відсутній умисел на зґвалтування ОСОБА_8 , оскільки він вважав, що все відбувалося за її добровільною згодою; виявлені у засудженого тілесні ушкодження могли виникнути під час бійки з іншою особою, присутньою на місці події, а не від супротиву потерпілої; висновки експертизи підтверджують версію його підзахисного про відсутність статевих зносин із ОСОБА_9 ; посилання у вироку суду на визнання ОСОБА_7 своєї вини під час судово-психіатричної експертизи суперечать вимогам ч. 4 ст. 95 КПК України. Крім того, захисник указує на необґрунтованість ухвали суду апеляційної інстанції та на невідповідність її вимогам статей 404, 419 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримав скаргу та просив закрити кримінальне провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді.
Засуджений ОСОБА_7 підтримав думку свого захисника та просив скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження.
Прокурор у суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення скарги та просив залишити судові рішення без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 ґрунтуються на ретельно досліджених у судовому засіданні доказах, яким місцевий суд дав оцінку відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Зокрема, суд установив, що під час огляду місця події місця виявлення трупа ОСОБА_8 було виявлено і вилучено паспорт та довідку про присвоєння ідентифікаційного коду на ім`я ОСОБА_7 , рентгенівський знімок на його ім`я, тимчасове посвідчення про перебування ОСОБА_7 на військовому обліку, разовий пропуск для проїзду в автобусі на філію «Переробний комплекс Вінницька птахофабрика», частину фотокартки (т. 1, а. 127-130), іншу частину якої знайдено при огляді місця виявлення трупа ОСОБА_9 . Наведене свідчить про перебування ОСОБА_7 у місцях виявлення трупів потерпілих.

Наведені у касаційній скарзі твердження про те, що зазначені документи та речі було підкинуто на місце події, захисник висловлював у суді апеляційної інстанції, який належним чином їх дослідив і спростував. Так, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_7 ніколи не пояснював, що вказані речі були при ньому під час його затримання або їх хтось відібрав при скоєнні злочинів і підкинув до трупів; тіла вбитих були виявлені до затримання ОСОБА_7 , тоді ж були виявлені й вилучені зазначені речі та документи. Всі процесуальні дії проводились у присутності понятих і належним чином були оформлені, жодних претензій до цих процесуальних документів заявлено не було. Викладені висновки апеляційного суду є належним чином обґрунтованими, а тому колегія суддів погоджується з ними.

Доведеність винуватості ОСОБА_7 у зґвалтуванні та вбивстві ОСОБА_8 ґрунтується, зокрема, на показаннях, які дали в судовому засіданні експерти ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , котрі пояснили суду, що у вмісті епітелію з піхви ОСОБА_8 було виявлено ДНК лише потерпілої та ОСОБА_7 . Під час огляду місця події біля трупа потерпілої був вилучений слід взуття чоловіка, який згідно з висновком судово-трасологічної експертизи залишено кросівкою ОСОБА_7 , також було виявлено доріжку слідів взуття, залишену однією особою. Інших слідів на рихлому ґрунті не виявлено, що виключає перебування на місці події інших осіб, про яких указується в касаційній скарзі.

Твердження захисника про відсутність у ОСОБА_7 умислу на зґвалтування ОСОБА_8 та про те, що його підзахисний не вбивав потерпілої, є безпідставними.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та аудіозапису судових засідань у суді першої інстанції, ОСОБА_7 не заперечував факту статевих зносин із потерпілою, а також того, що вона просила її відпустити. Крім того, розміщення розкиданих на значній відстані від трупа предметів жіночого одягу та взуття свідчать про те, що статеві зносини із загиблою відбувались із застосуванням фізичного насильства. Виявлені на обличчі, грудях, животі ОСОБА_7 садна та подряпини вказують на характерні ознаки опору жінок, який вони чинили при насильницьких діях щодо них. Усім цим доказам місцевий суд дав відповідну оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку і дійшов обґрунтованого висновку, що потерпілі чинили опір при зґвалтуванні.

Твердження у касаційній скарзі про те, що зазначені тілесні ушкодження ОСОБА_7 отримав під час бійки з особою на ім`я ОСОБА_13 спростовуються висновками експертиз: від 20 травня 2016 року № 75, згідно з яким у піднігтьовому вмісті рук ОСОБА_9 виявлено наявність крові людини, яка за груповою належністю може належати ОСОБА_7 (т. 2 а. 76-80); від 17 червня 2016 року № 225/226, згідно з яким у змивах долоні правої руки ОСОБА_7 є сліди крові більш ніж одної людини, що містять генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на тильній поверхні правої руки виявлено кров, яка містить генетичні ознаки крові ОСОБА_7 та ОСОБА_9 (т. 2, а. 122-134). Тобто наведені докази підтверджують, що виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження були завдані йому потерпілими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 під час активного опору з їх боку.

Захисник у касаційній скарзі посилається на висновок експертизи щодо відсутності сперматозоїдів на тілі потерпілої ОСОБА_9 , що, на його думку, підтверджує версію захисту про відсутність статевих зносин між нею та засудженим. Проте повна оголеність трупа, його поза перед настанням смерті, пошкодження спідньої білизни потерпілої безумовно свідчать про вчинення замаху на зґвалтування. Суд обґрунтовано погодився з висновком судово-медичної експертизи від 17 травня 2016 року № 49 про те, що відсутність сперматозоїдів може свідчити про незакінченість статевого акту, аспермію або його відсутність звичним шляхом (т. 2, а. 14-21), що не суперечить висновку місцевого суду про вчинення ОСОБА_7 замаху на зґвалтування потерпілої ОСОБА_9 .

Про вбивство потерпілої ОСОБА_9 саме ОСОБА_7 свідчать виявлені на місці події ксерокопії документів на його ім`я, а також вилучений на цьому місці слід взуття, який згідно з висновком судово-трасологічної експертизи від 28 квітня 2016 року № 653-Т міг бути залишений кросівком на ліву ногу, вилученим у засудженого (т. 1, а. 224-232). Згідно з висновком судово-імунологічної експертизи від 12 травня 2016 року № 112 у плямах на светрі, куртці, вилучених при огляді місця події, біля трупа ОСОБА_9 виявлено кров, що могла належати ОСОБА_7 (т. 1, а. 239-242), крім того, відповідно до висновку експерта від 24 червня 2016 року № 227/228 на светрі, спортивних штанах та трусах ОСОБА_7 виявлено кров ОСОБА_9 (т. 2, а. 169-194).

Усі наведені докази у повній мірі узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами у справі, а тому місцевий суд обґрунтовано поклав їх в основу вироку, давши відповідно до ст. 94 КПК України їм оцінку, з якою у свою чергу погоджується суд касаційної інстанції. За встановлених місцевим судом фактичних обставин справи винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів є повністю доведеною поза розумним сумнівом.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи, викладені в апеляційних скаргах ОСОБА_7 та його захисника й аналогічні доводам у касаційній скарзі, визнав ці доводи безпідставними, про що в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК України наведено докладні мотиви прийнятого рішення.

Покарання засудженому призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК України, воно є необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення нових злочинів.

За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що посилання у судових рішеннях на визнання ОСОБА_7 своєї вини під час судово-психіатричної експертизи від 16 травня 2016 року № 147 суперечить вимогам ч. 4 ст. 95 КПК України.

Відповідно до ст. 23 цього Кодексу суд досліджує докази безпосередньо. Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

З вироку місцевого суду вбачається, що суд послався як на доказ винуватості ОСОБА_7 на показання, які останній давав під час проведення судово-психіатричної експертизи, а саме: районний суд зазначив, що при проведенні цієї експертизи ОСОБА_7 підтвердив, що саме він скоїв ці злочини і дуже шкодує про це. Апеляційний суд хоч і зазначив, що бере до уваги поведінку ОСОБА_7 , описану в акті стаціонарної судово-психіатричної експертизи, однак вислів «він щиро переживав за скоєне ним» також може розцінюватися, як його визнавальні покази.

Відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:
4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права.
Одним із методів психологічного дослідження є клініко-психологічне інтерв`ю(бесіда), під час якого експерт встановлює контакт з особою та з`ясовує інформацію необхідну для формування висновку. Перед початком інтерв`ю особа не попереджається про можливість відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання. Таким чином показання особи , надані експерту в ході проведення судово-психіатричної експертизи є недопустимими , як доказ.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про необхідність виключення з судових рішень посилання на пояснення ОСОБА_7 , надані ним під час проведення судово-психіатричної експертизи, як на доказ, що не впливає на доведеність винуватості ОСОБА_7 , кваліфікацію його дій, вид та розмір призначеного йому покарання. А тому в решті ці судові рішення слід залишити без зміни.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення. У зв`язку з цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України,п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду.

З цих підстав суд ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку та ухвали посилання на пояснення ОСОБА_7 , надані ним під час проведення судово-психіатричної експертизи, як на доказ.
У решті судові рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_14