Дата документу Справа № 310/6757/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/6757/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/1001/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області

розглянула 02 липня 2018 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 лютого 2018 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Краснопольє Могільовської області Республіки Білорусь, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Встановлені вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області
від 07 лютого 2018 року обставини:
21.07.2017 близько 17 години 30 хвилин, знаходячись біля магазина «Лавина», розташованого на перехресті вулиць Привокзальної та Шевченко в місті Бердянську Запорізької області, обвинувачений ОСОБА_7 скориставшись тим, що ОСОБА_9 відволікся та не спостерігає за належною йому сумкою, розуміючи, що в ній мають знаходитись матеріальні цінності, вирішив незаконно таємно заволодіти нею. Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, таємно викрав належну ОСОБА_9 сумку, яка матеріальної цінності для останнього не становить, в якій знаходився належний потерпілій ОСОБА_10 мобільний телефон «Xiaomi Redmi 3S», вартістю 3000 гривень, з сім-картою мобільного оператора «Києвстар», вартістю 25 гривень, на рахунку якої знаходилися грошові кошти в сумі 100 гривень та сім-картою мобільного оператора «МТС», вартістю 25 гривень, на рахунку якої грошових коштів не було, а всього на загальну суму 3150 гривень, після чого залишив місце скоєння злочину та розпорядився викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 3150 гривень.

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 лютого 2018 року
ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1(один) рік.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у вигляді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Строк тримання під вартою постановлено рахувати з моменту затримання ОСОБА_7 .
Вирішена доля речових доказів на підставі ст.100 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 вважає, що з вироком суду погодитись неможливо через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про причетність ОСОБА_11 до викрадення майна ОСОБА_9 . В порушення вимог ст. 370, 374 КПК України судом не вірно та не в повному обсязі відображено у вироку покази обвинуваченого ОСОБА_7 . В порушення вимог ст. 370,374 КПК України судом першої інстанції не відображено у вироку та не надано оцінки наступним документам, наданим прокурором в судовому засіданні 07.02.2018р., а саме: роздруківці повідомлення ОСОБА_10 в поліцію за телефоном «102» від 21.07.2017р. о 19 год. 56 хв. про те, що її чоловік загубив сумку та їй подзвонили та пропонують повернути її за винагороду. Заяві ОСОБА_10 в поліцію від 21.07.2017р. з проханням за раніше наданим повідомленням ніякого розбирання не провадити, оскільки розібрались самостійно. Допомоги поліції не потребує, ні до кого претензій не має. З урахуванням викладеного вище, в порушення вимог ст.91 КПК України стороною обвинувачення не доведений факт події злочину - викрадення майна, оскільки первинні матеріали та покази свідчать про загублення сумки свідком ОСОБА_9 . Також не доведена винуватість ОСОБА_7 у вчиненні викрадення майна, оскільки потерпілої, свідка, обвинуваченого та первинні матеріали звернення до поліції свідчать про те, що сумка була знайдена, а ОСОБА_7 повернув її за винагороду. Таким чином, висновок суду про винність ОСОБА_11 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, зроблений з порушенням вимог ст. ст. 17, 370, 373, 374 КПК України. Просить дослідити в судовому засіданні покази обвинуваченого ОСОБА_7 , надані суду 13.12.2017р., покази свідка ОСОБА_9 , надані суду 07.02.2018р., роздруківку повідомлення ОСОБА_10 в поліцію за телефоном «102» від 21.07.2017р. о 19 год. 56 хв., Заяву ОСОБА_10 в поліцію від 21.07.2017р. з проханням за раніше наданим повідомленням ніякого розбирання не провадити. Вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням виправдати.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, просить вирок суду змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Вважає, що призначаючи покарання ОСОБА_7 суд неналежним чином врахував тяжкість вчиненого злочину, ті обставини що у ОСОБА_7 на утриманні сім`я, та малолітня донька, відсутність скарг за місцем проживання останнього, не прийнявши їх за обставини, які пом`якшують покарання відповідно до частини 2 статті 66 КК України. На підставі викладеного, просить вирок змінити в частині призначеного покарання у вигляді позбавлення волі строком на один рік, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його адвоката, які підтримали подані апеляційні скарги, при цьому обвинувачений наполягав на невинуватості та необхідності закриття кримінального провадження,думку прокурора, який висловив заперечення апеляційним скаргам, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Згідно положенням ст. 84 КК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За частиною 1 статті 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України покладений на слідчого та прокурора.

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції не було дотримано, що призвело до передчасних його висновків про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Як вбачається з вироку, ОСОБА_7 визнаний винним у таємному викраденні чужого майна вчиненого повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушенні, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні цього злочину суд першої інстанції обґрунтував наданими стороною обвинувачення та наведеними у вироку доказами, а саме:

- показами потерпілої ОСОБА_10 , яка пояснила, що 21.07.2017 близько 17 годин з мобільного телефона її чоловіка подзвонив незнайомий та запропонував за винагороду в 400 гривень повернути знайдену ним сумку з документами її чоловіка та попередив, щоб вона приїхала одна. Вона подзвонила в поліцію, та не дочекавшись працівників поліції, викликала таксі та поїхала викупати документи разом з племінником ОСОБА_12 . Племінник вийшов раніше, а вона - біля магазину «Лавіна». До неї підійшов незнайомий, з сумкою та мобільним телефоном, зараз вона знає, що це обвинувачений ОСОБА_7 , якого впізнала за фотознімками. Обвинувачений повернув сумку з документами за 300 гривень, сказав, що мобільний поверне за окрему плату. В цей момент поруч пройшов її племінник. Обвинувачений був одягнений в футболку, на плечі бачила татуїровку у вигляді пір`я. Наступного дня обвинувачений ОСОБА_7 передзвонив та запропонував викупити мобільний телефон за 2000 гривень. Її чоловік ОСОБА_9 відмовився викупати за таку суму;
- показами свідка ОСОБА_9 , згідно яких він 21.07.2017 року випив дві пляшки пива сидячі на сходах магазину на перехресті вул.Шевченко та Енгельса. Сумка з документами, ключами та мобільним телефоном «Xiaomi Redmi 3S» стояла поруч з ним на сходах, а потім, коли він відволікся, її викрали. Зі слів дружини ОСОБА_10 відомо, що їй зателефонували з його мобільного телефону та запропонували викупити знайдену сумку з документами. Дружина заплатила обвинуваченому 300 гривень за сумку з документами, а мобільний телефон їй не повернули. Наступного дня подзвонив обвинувачений і запропонував викупити мобільний телефон за 2000 гривень, але він погодився сплатити тільки 500 гривень, в зв`язку з чим вони не домовились. Пізніше він знайшов свій мобільний телефон в ломбарді «Комод», але коли туди приїхав, телефон вже викупили. Наполягає, що не міг загубити сумку, її вкрали;
показами свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що в липні 2017 року він був у своєї тітки- ОСОБА_10 , коли їй подзвонив незнайомий з мобільного телефону її чоловіка ОСОБА_9 та запропонував повернути документи та мобільний телефон за винагороду. ОСОБА_10 подзвонила в поліцію, та не дочекавшись працівників поліції ,викликала таксі і разом з ним поїхала на зустріч з незнайомцем. Він вийшов раніше, так як дзвонивший наполягав, щоб тітка приїхала одна. Він бачив, як ОСОБА_10 передала гроші, а незнайомий чоловік в синій футболці передав їй сумку.

Також суд обґрунтував обвинувальний вирок даними, що містяться в досліджених у суді першої інстанції документах:

протоколі прийняття заяви про вчинення правопорушення від 26.07.2017 року ДВП Бердянського ВП ОСОБА_14 прийняв усну заяву від ОСОБА_10 , згідно якого, 21.07.2017 року у вечірню годину невстановлена особа викрала сумку у її чоловіка, в якій знаходилися паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , пропуск на «Бердянські жатки» на ім`я ОСОБА_9 , карти Приват банка та ПУМБ та мобільний телефон «Xiaomi Redmi 3S»;
висновку за зверненням ОСОБА_10 від 21.07.2017 року № 15002 в журнал «ЄО», згідно якого, 21.07.2017 року о 19 годині 56 хвилин внесено повідомлення ОСОБА_10 про те, що її чоловік загубив барсетку з паспортом, банківськими картами та мобільним телефоном «Xiaomi Redmi 3S»,до поліції не звертались, тепер їй з телефону дзвонить невідомий та вимагає гроші;
протоколі про визнання і приєднання до справи речових доказів від 11.09.2017 року, згідно якого сумку чоловічу, паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , пропуск на «Бердянські жатки» на ім`я ОСОБА_9 , зв`язку двох ключів з візитом, карту банка «ПриватБанк» визнано речовим доказом та згідно розписки ОСОБА_9 передано на зберігання;
квитанції магазина «Алло» № 0486-006461 від 10.12.2016 року, згідно якої ОСОБА_10 придбала мобільний телефон «Xiaomi Redmi 3S» вартістю 4398,90 грн.;

протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.09.2017 року, згідно якого потерпіла ОСОБА_10 впізнала обвинуваченого ОСОБА_7 , як особу яка за гроші повернула їй сумку з документами чоловіка.
довідці про надання інформації Повного товариства «Ломбард «Комод» ОСОБА_15 і Компанія» № 095 від 16.08.2017 року, згідно якої ОСОБА_7 , звертався до Ломбардного відділення №115 Товариства (м.Бердянськ, вул.Шмідта, буд.39) та 23.07.2017 року було укладено договір про надання фінансового кредиту у розмірі 800 гривень на 30 днів під заклад мобільного телефону «Xiaomi Redmi 3S»; с/н НОМЕР_1 .
Однак, навівши зазначені докази на користь доведеності провини обвинуваченого, суд першої інстанції не оцінив сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, обмежившись лише наведенням цих доказів і формальним зазначенням про їх аналіз.

В той же час, на переконання колегії суддів, зазначені докази не можуть бути визнані достатніми для підтвердження винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині.

Так, будучи допитаним в суді першої інстанції та апеляційному суді ОСОБА_7 заперечував свою причетність за обставин, викладених в обвинувальному акті, до викрадення сумки, вказавши, що 21.07.2017 після 16 години, зустрів свого знайомого ОСОБА_16 , який сказав, що знайшов коричневу чоловічу сумочку з документами та мобільним телефоном на розі вул. Шевченко та ОСОБА_17 . Вони подзвонили власнику документів, щоб повернути їх за винагороду. На таксі приїхала потерпіла ОСОБА_18 , якій він сказав, що сумку з документами вони знайшли і яка за повернення сумки з документами дала 1 чи 2 купюри по 200 гривень точно не пам`ятає, не звернув на це уваги. Гроші він віддав ОСОБА_16 , який стояв в 5-ти метрах від них. З приводу мобільного телефону сказав, що треба додатково передзвонити. Пізніше дзвонив чоловік потерпілої та відмовився від свого мобільного телефона. Днів через 10-ть зустрів ОСОБА_16 , який попросив закласти в ломбард його мобільний телефон, на що останній погодився. Скільки дали грошей в ломбарді, не пам`ятає. В кінці липня 2017 року вони викупили цей мобільний телефон, який був переданий ОСОБА_16 . Обвинувачений наполягає, що не скоював крадіжки сумки з документами та мобільним телефоном, лише повернув потерпілій сумку з документами за 300 гривень.
Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 17 КПК України, положення яких кореспондуються з ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Проте суд першої інстанції, належно не мотивувавши, до показів обвинуваченого про непричетність до скоєння кримінального правопорушення за ч.2 ст. 185 КК України поставився критично.
Натомість, показання потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_9 , протокол прийняття заяви про вчинення правопорушення від 26.07.2017 року, протокол про визнання і приєднання до справи речових доказів від 11.09.2017 року доводять лише саму подію злочину, а саме те, що 21.07.2017 близько 17 години 30 хвилинбіля магазина «Лавина», розташованого на перехресті вулиць Привокзальної та Шевченко в місті Бердянську Запорізької області,було викрадено сумку.
Стосовно показів свідка ОСОБА_13 , то вони містять лише дані щодо обставин телефонної розмови потерпілої ОСОБА_10 з приводу повернення документів та телефону за винагородження, та передачі останньою грошей незнайомому чоловіку в синій футболці за отримання сумки.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.09.2017 рокувбачається, що потерпіла ОСОБА_10 впізнала ОСОБА_7 лише як особу, яка за гроші повернула їй сумку з документами чоловіка.
Отже, наведені покази не доводять факту вчинення крадіжки майна саме ОСОБА_7 , а лише засвідчують участь обвинуваченого у поверненні речей.
При цьому з показів самої потерпілої слідує, що мова із обвинуваченим була про повернення саме знайденої сумки із речами.
Зібрані слідством докази доводять лише факт наявності у обвинуваченого вказаних речей, а версія останнього щодо їх знайдення сторонньою особою не спростовується наданими доказами.
Зібрані слідством докази з точки зору доведеності провини ОСОБА_7 у скоєні таємного викрадення майна ОСОБА_10 судову колегію не переконують. Колегія суддів звертає увагу на повернення потерпілій усього обсягу викраденого і намагання повернути мобільний телефон.
Факт подальшого розпорядження обвинуваченим мобільним телефоном шляхом його закладення у ломбард з наступним викупом, за неспростованою версією сторони захисту, не доводить протиправних дій ОСОБА_7 щодо таємного викрадення майна, при цьому судова колегія керується вимогами ст. 337 КПК України, відповідно до положень якої суд розглядає провадження у межах висунутого ОСОБА_7 обвинувачення.
Наведене вище дає апеляційному суду підстави вважати, що суд першої інстанції, наводячи надані докази, не звернув уваги на їх недостатність для визнання ОСОБА_7 винним за ч.2 ст. 185 КК України.

Частиною 1 статті 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Суд, враховує, що практика Європейського суду з прав людини, яка згідно ч.2 ст. 8, ч.5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства, вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.12.2012 р.).
Сумнівний характер, за наведених вище обставин, вчинення обвинуваченим інкримінованого йому суспільно-небезпечного діяння за ч.2 ст. 185 КК України не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положенні ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, рішенні у справі «Коробов проти України» від 21.10.2011 р., в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.
У силу положень ст. 94 КПК суд має оцінювати не тільки кожний доказ, але й обов`язково сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У даному кримінальному проваджені судова колегія констатує відсутність переконливих доказів поза розумним сумнівом на користь позиції сторони обвинувачення.
При апеляційному розгляді колегія суддів приймає до уваги правову позицію, яку викладено у постановах ВСУ від 21 січня 2016 року та 20 квітня 2017 року (справи № 5-249 кс15, 5-465 кс16). Як наголошував суд, у разі, якщо висновки суду апеляційної інстанції, які є відмінними від висновків суду першої інстанції, стосуються сутнісних ознак доказів - достовірності, належності, допустимості - і саме це зумовлює навіть перекваліфікацію дій особи на іншу статтю (частину статті) КК, то суд апеляційної інстанції зобов`язаний дослідити всі докази з дотриманням вимог ст. 23 КПК. Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинуваченого, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису тощо. Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Тому порушення засади змагальності, яка є необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Колегія суддів звертає увагу, що вірність, викладених судом першої інстанції доказів сторони кримінального провадження не спростовують.

У даному кримінальному провадженні, судова колегія не вирішує питань щодо визнання доказів недопустимими, а отже і не торкається сутнісних ознак доказів, що усуває необхідність їх повторного дослідження. При цьому апеляційна інстанція не погоджується з оцінкою місцевого суду наданих слідством доказів з точки зору їх достатності.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про наявність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів поза розумним сумнівом не доводить винуватість ОСОБА_7 і не може бути визнана достатньою для ухвалення щодо нього обвинувального вироку, що відповідно до вимог ст.ст.409, 411 КПК України є підставою для його скасування.

Згідно з ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Апеляційний суд не вправі вживати заходів до отримання від сторони обвинувачення інших доказів для доведення винуватості, оскільки відповідно до ст.22 КПК України повинен зберігати об`єктивність і неупередженість, створювати необхідні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Стороні обвинувачення було надано можливість самостійно обстоювати свою правову позицію, подавати до апеляційного суду докази з дотриманням специфіки апеляційного судочинства.

На стадії апеляційного перегляду прокурором нових доказів надано не було, що дає апеляційному суду підстави вважати, що стороною обвинувачення вичерпано можливості їх отримання.

Відповідно ст. 417 КПК України апеляційний суд, встановивши у даному кримінальному провадженні обставини, передбачені п.3 ч.1 284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 , оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді за ч.2 ст. 185 КК України і вичерпані можливості їх отримання.

Раніше застосований відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання слід скасувати.

Питання щодо речових доказів вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 284, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 лютого 2018 року, яким ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, скасувати.

Закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпанням можливостей їх отримання.

Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання стосовно ОСОБА_7 скасувати.
Речові докази: сумку чоловічу, паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , пропуск на «Бердянські жатки» на ім`я ОСОБА_9 , зв`язку двох ключей з візитом, карту банка «ПриватБанк», які згідно розписки передані ОСОБА_9 - залишити останньому за належністю.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4