Справа № 459/1711/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/416/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 травня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Львівської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 , прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_11 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 06 лютого 2017 року,

з участю прокурорів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_10

адвоката ОСОБА_15 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

встановила:
цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 146 КК України на три роки позбавлення волі; за ч.3 ст. 189 КК України на п`ять років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_10 призначено остаточне покарання п`ять років позбавлення волі без конфіскації майна.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки.

Згідно ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_10 обов`язки, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Також постановлено ОСОБА_10 за ч.3 ст.289 КК України (за епізодом щодо потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ), за ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289 КК України (за епізодами щодо потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ), за ч.4 ст. 189 КК України (за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_18 ) визнати невинуватим та виправдати.

Запобіжний захід застосований до обвинуваченого ОСОБА_10 у вигляді застави, до набрання вироком законної сили залишено без зміни.

Згідно вироку суду, ОСОБА_10 , діючи спільно з особами, які засуджені вироком Сихівського районного суду м. Львова від 01.12.2015 року, який набрав законної сили, а саме з ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , за попередньою змовою групою осіб, повторно, вчинив вимогу передачі майна та права на майно потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я, погрозою застосування насильства над близьким родичем потерпілих (вимагання) та незаконне позбавлення волі потерпілого ОСОБА_7 , з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням потерпілому фізичних страждань, здійснюване протягом тривалого часу, за наступних обставин.

Так, ОСОБА_19 15 листопада 2013 року близько 09:00 год., перебуваючи біля приміщення бару „Почанга, що на вул. Стуса у м. Червонограді, Львівської області, попросив свого знайомого, потерпілого ОСОБА_7 , під надуманим приводом відвезти його у м. Рава-Руська Львівської області. Погодившись на вказану пропозицію, ОСОБА_7 на автомобілі марки „Тойота Ленд Крузер Прадо, р.н. НОМЕР_1 , який належав його матері, потерпілій ОСОБА_8 , разом із ОСОБА_19 , приїхали у м. Рава-Руська Львівської області. Прибувши на місце, ОСОБА_19 , під вигаданим приводом запропонував ОСОБА_7 заїхати у готель „Арарат, що на вул. Проектна, 1 у м. Рава-Руська. ОСОБА_7 , погодившись на пропозицію ОСОБА_19 , разом піднялися на другий поверх в один із номерів вказаного готелю, де перебував обвинувачений ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 , ОСОБА_23 , ОСОБА_21 , ОСОБА_24 , які схопили ОСОБА_7 і погрожуючи йому застосуванням фізичного насильства, вбивством, незаконно утримуючи в приміщенні даного номеру, не даючи можливості покинути приміщення та вільно пересуватись по готельному номеру, вимагали в останнього передати їм грошові кошти в сумі 10000 євро. Після того, як ОСОБА_7 відмовився передати грошові кошти, ОСОБА_21 та ОСОБА_24 почали наносити йому удари руками в ділянку голови. ОСОБА_23 погрожував ОСОБА_7 застосуванням зброї-пістолета, а ОСОБА_24 застосуванням ножа. Обвинувачений ОСОБА_10 також наніс декілька ударів руками в ділянку голови та копав ногами. У подальшому в ході вимагання заволоділи майном ОСОБА_7 , а саме: окулярами (які належали дружині ОСОБА_7 - ОСОБА_9 ) вартістю 1800 грн.; окулярами вартістю 400 грн.; чоловічими окулярами „Лакоста вартістю 1400 грн.; ліхтариком-шокером вартістю 800 грн.; чоловічими парфумами «Пако Рабан» вартістю 70 євро, (згідно з курсом НБУ вартість 1 євро по відношенню до національної валюти станом на 15 листопада 2013 року становила - 10,73 грн.), що становить 749 грн.; сумкою чоловічою „Армані вартістю 1400 грн.; шкіряним гаманцем „Ретек вартістю 800 грн.; грошовими коштами в сумі 2500 грн.; 200 доларів США (згідно з курсом НБУ вартість 1 долара США по відношенню до національної валюти станом на 15 листопада 2013 року становила 7,99 грн.), що становить 1598 грн.; 450 злотих (згідно з курсом НБУ вартість 1 злотого по відношенню до національної валюти станом на 15 листопада 2013 року становила - 2,5 грн.), що становить 1125 грн.; 20 євро (згідно з курсом НБУ вартість 1 євро відносно національної валюти станом на 15 листопада 2013 року становила - 10.73 грн.), що становить 214 грн.„ а також витягнули з кишені куртки ОСОБА_7 два мобільні телефони „Самсунг та „Айфон 5, водійські права, паспорт громадянина України та закордонний паспорт видані на прізвище ОСОБА_7 , ключі від квартири та ключі від автомобіля марки „Тойота Ленд Крузер, кузов № НОМЕР_2 , 2008 р.в., р.н. НОМЕР_1 .

Дані протиправні дії тривали 15 листопада 2013 року в період часу з 10:00 год. до 20:00 год. та весь цей час ОСОБА_7 незаконно, всупереч своєї волі утримувався в готельному номері, при цьому був позбавлений права та змоги покинути даний готельний номер, а також можливості зв`язатись із своїми рідними, оскільки був позбавлений засобів зв`язку.

В подальшому, 15 листопада 2013 року, приблизно о 13:00 год., обвинувачений ОСОБА_10 спільно з ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , розуміючи, що потерпілий ОСОБА_7 не погоджується передати їм грошові кошти, розділились на дві групи: де обвинувачений ОСОБА_10 , ОСОБА_22 та ОСОБА_20 , поїхали за адресою проживання потерпілої ОСОБА_9 , співмешканки ОСОБА_7 , на АДРЕСА_2 , а ОСОБА_19 , ОСОБА_23 , ОСОБА_21 , ОСОБА_25 , продовжували вимагати грошові кошти у ОСОБА_7 в приміщенні готелю „Арарат.

Продовжуючи свої злочинні дії, 15 листопада 2013 року, близько 14:00 год., обвинувачений ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 , прибувши за місцем проживання ОСОБА_9 та погрожуючи застосуванням насильства і вбивством ОСОБА_7 , вимагали в останньої передати їм грошові кошти в сумі сто тисяч доларів США.

ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що невиконання нею незаконних вимог може призвести до застосування фізичного насильства до ОСОБА_7 або вбивства останнього, переживаючи за його життя та здоров`я, погодилася на незаконну вимогу обвинуваченого ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 і передала їм грошові кошти: 1300 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 15 листопада 2013 року, становило 10 387 грн., 1300 євро, що згідно з курсом НБУ станом на 15 листопада 2013 року, становило 13 094 грн., а всього на загальну суму 23 481 грн.

Продовжуючи свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_10 , повторно, та ОСОБА_22 , ОСОБА_20 цього ж дня о 14:49 год., перебуваючи біля будинку за місцем проживання потерпілої ОСОБА_8 , що на АДРЕСА_2 , попросили чоловіка зателефонувати до ОСОБА_8 , щоб остання вийшла із своєї квартири на вулицю. Після цього, обвинувачений ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 , повідомили ОСОБА_8 , що у її сина є боргові зобов`язання перед ними та погрожуючи застосуванням насильства і вбивством ОСОБА_7 , пред`явили незаконну вимогу переоформити належний їй автомобіль марки „Тойота Ленд Крузер Прадо, кузов № НОМЕР_2 , р.н. НОМЕР_1 на іншу особу.

ОСОБА_8 , переживаючи за життя та здоров`я свого сина ОСОБА_7 , погодилася на незаконну вимогу обвинуваченого ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 і цього ж дня, у приміщенні нотаріальної контори за адресою: м. Червоноград, вул. С. Бандери, 4а, видала генеральну довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу ОСОБА_26 , відповідно до якої, надала ОСОБА_27 , який не був обізнаний про вчинення злочинів, право розпоряджатися автомобілем марки „Тойота Ленд Крузер Прадо кузов № НОМЕР_2 , р.н. НОМЕР_1 строком на 1 рік.

Після цього, 15 листопада 2013 року. ОСОБА_7 відпустили з готелю.

Внаслідок вищевказаних дій, ОСОБА_7 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, яка проявилась струсом головного мозку, навколо-орбітальних гематом з обох боків, садна на внутрішній раковині зліва, забою грудної клітки зліва, що є легкими тілесними ушкодженнями, закрита черепно-мозкова травма з короткочасним розладом здоров`я.

16 листопада 2013 року під час спроби ОСОБА_27 зняти з реєстрації у МРЕВ ДАІ м. Червоноград, автомобіля марки «Тойота Ленд Крузер», кузов № НОМЕР_2 , р.н. НОМЕР_1 , 2008 р.в., такий був виявлений та вилучений працівниками міліції та повернутий власнику.

В результаті злочинних дій, обвинувачений ОСОБА_10 та вказані вище особи, заволоділи майном ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , яке в подальшому було повернуто потерпілим.

В апеляційній скарзі з доповненнями потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , покликаються на те, що не погоджуються із вироком суду у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_10 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Зазначають, що Червоноградським міським судом Львівської області безпідставно зазначено про відсутність обставин, які обтяжують покарання, що суперечить нормам ст. 67 КК України та не враховано тих обставин, що обвинувачений ОСОБА_28 , інкримінованих йому злочинів не визнав та не розкаявся у їх вчиненні.
Наголошують, що помилковими та такими, що не відповідають дійсності є також твердження суду першої інстанції, щодо відсутності у потерпілих претензій до обвинуваченого ОСОБА_10 .
Вважають, що висновки суду в частині визнання невинуватим ОСОБА_10 , за ч.4 ст. 187 та ч.3 ст. 289 КК України за епізодами, щодо потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 є безпідставними та суперечать нормам матеріального права.
Просять вирок Червоноградського міського суду Львівської області в частині обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 146, ч.3 ст. 189 КК України змінити та призначити покарання, що передбачає позбавлення волі, без застосування умовного покарання передбаченого нормами ст. 75 КК України, а в частині обвинувачення за ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289 КК України (по епізодах щодо потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) скасувати та призначити покарання у вигляді реального позбавлення волі, без застосування умовного покарання передбаченого нормами ст. 75 КК України.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 покликається на те, що вирок суду першої інстанції щодо засудження його за ч.2 ст. 146, ч.3 ст. 189 КК України (за епізодами щодо потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ) є незаконним, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню.

Вважає, що вирок суду та матеріали кримінального провадження не містять об`єктивних доказів, які б підтверджували вчинення ним інкримінованих діянь, а відтак, відсутні підстави для ухвалення обвинувального вироку.

Наголошує, що виправдання за ч.3 ст. 289 КК України (за епізодом щодо потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ); за ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289 КК України (за епізодами щодо потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ), за ч.4 ст. 189 КК України (за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_18 ) вважає законним та обґрунтованим й у цій частині вирок суду першої інстанції не оскаржує.

Акцентує, що вирок суду, незважаючи на те, що інкриміновані діяння відбувалися в публічних місцях (в готелі, на вулиці, в нотаріуса) переважно в світлу пору доби, за своєю суттю, ґрунтується лише на показах потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які є недостатньо послідовні та логічні, а тому, судом першої інстанції безпідставно, в повному обсязі, без жодних критичних зауважень взято їх до уваги.

Покликається на те, що всі потерпілі, всупереч своїм показам під час досудового розслідування, вигороджують причетність до подій, пов`язаних із нібито вимаганням у них, їх знайомого ОСОБА_29 , який має дружні стосунки із ОСОБА_7 й за первинними показами потерпілих був присутній під час розмов у м. Червонограді, а станом на сьогоднішній день перебуває в розшуку. Наведене підтверджується також вироком Сихівського районного суду м. Львова від 01.12.2015 року (набрав законної сили 21.12.2016 року), який був долучений до кримінального провадження під час його розгляду судом першої інстанції.

Звертає увагу на те, що при кваліфікації діянь згідно вироку суду вказується на вчинення незаконного позбавлення волі, з корисливого мотиву, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалося заподіянням потерпілому фізичних страждань, здійснюване протягом тривалого часу (ч.2 ст. 146 КК України). Однак, жодна з наведених ознак не доведена належними та допустимими доказами.

Вважає, що судом взято до уваги недопустимі докази та обґрунтовано ними оскаржуваний вирок.

Наголошує, що незважаючи на клопотання сторони захисту не надано для огляду в судовому засіданні жодних речових доказів, в тому числі автомобіль Тойота Прадо, нібито вилучену зброю, тощо.

Акцентує, що долучені стороною обвинувачення матеріали кримінального провадження повинні розглядатися судом із врахуванням того, що всі матеріали, навіть ті, які стосуються його, є незавіреними копіями, низькоякісними, не підтвердженими нібито допитаними особами, не дають можливості перевірити їх автентичність, можливість впізнання за фото, належного скріплення фотосвітлин, додатки (фотосвітлини та довідки) не завірені всіма учасниками слідчої дії всупереч вимогам ч.3 ст. 105 КПК України.

Покликається на те, що суд першої інстанції взяв до уваги доводи сторони захисту щодо недопустимості ряду доказів, однак всупереч цьому, оцінив їх лише як недоліки досудового слідства, які не свідчать про необґрунтованість обвинувачення за епізодами, визнаними судом доведеними, що суперечить вимогам ст.ст. 85 - 87 КПК України.

Звертає увагу на те, що стороною обвинувачення не надано постанову прокурора про виділення матеріалів в окреме провадження в порядку ст. 271 КПК України, яка могла б слугувати підставою для копіювання матеріалів. Тим більше, що матеріали провадження, як зазначено вище, жодним чином не завірені як копії з іншого провадження.

Вважає недопустимими доказами протоколи його впізнання, оскільки як повідомила ОСОБА_9 в судовому засіданні, таке проводилося після ознайомлення потерпілих із його фотографіями, які попередньо надавалися працівниками органів внутрішніх справ, що вказує на їх недопустимість; висновок судово-медичної експертизи № 338/2013 від 21 листопада 2013 року, згідно з яким у ОСОБА_7 при зверненні в лікувальний заклад були виявлені тілесні ушкодження; протокол про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_8 від 16 листопада 2013 року, який не відповідає вимогам ст. 86 КПК України, оскільки складений із порушенням вимог статей ст.ст. 104, 214 КПК України.

Крім цього вважає таким, що не відповідає вимогам ст. 86 КПК України протокол огляду місця події від 16 листопада 2013 року та фототаблиці до нього.

Акцентує, що протокол про проведення слідчого експерименту від 13 січня 2014 року з фототаблицею до такого, суперечить вимогам ч.1 ст. 240 КПК України, оскільки слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Однак за змістом протоколу жодних відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань не відбувалося. Додатки, всупереч вимогам ч.3 ст. 105 КПК України не засвідчені понятими.

Покликається на те, що протоколи впізнання за фотознімками від 16 листопада 2013 року, не містять фото придатного для впізнання особи.

Вважає, що наведене свідчить про незаконність та необґрунтованість вироку суду першої інстанції, яким його засуджено за ч.2 ст. 146, ч.3 ст. 189 КК України (епізоди щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ).

Просить вирок суду першої інстанції щодо визнання його винним за вчинення злочинів передбачених ч.2 ст. 146, ч.3 ст. 189 КК України скасувати та ухвалити вирок, яким його в інкримінованих злочинах виправдати за відсутністю в діях складу кримінального правопорушення.

Щодо визнання невинуватим та виправдання вирок суду першої інстанції залишити без змін, а провадження закрити.

В апеляційній скарзі прокурор прокуратури Львівської області ОСОБА_11 покликається на те, що вирок є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що під час розслідування кримінального провадження, обвинуваченому ОСОБА_10 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів передбачених ч.4 ст. 189, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 146, ч.3 ст. 289 КК України.

Наголошує, що в ході судового розгляду потерпілий ОСОБА_7 дав послідовні покази і чітко вказав на обвинуваченого як на особу, яка разом з іншими членами злочинного угрупування вчинили щодо нього кримінальне правопорушення, при цьому зазначивши конкретні дії, які ними вчинялися.

Покликається на те, що винуватість обвинуваченого також підтверджено даними протоколів впізнань за фотознімками, про проведення огляду місця події та слідчих експериментів, а також висновком судово-медичної експертизи №338/2013 від 21 листопада 2013 року, згідно якого у ОСОБА_7 при зверненні до лікувального закладу були виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, яка проявилась струсом головного мозку, навколо-орбітальних гематом з обох боків, садна на вушній раковині зліва, забої грудної клітки зліва, які могли утворитись 15 листопада 2013 року від дії тупих предметів і відносяться: закрита черепно-мозкова травма до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, інші - до легких тілесних ушкоджень.

Зазначає, що незважаючи на отримані в ході судового розгляду докази, судом зроблено висновок, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.3 ст. 146, ч.4 ст. 187, ч.4 ст. 189, ч.3 ст. 289 КК України, частково не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому, судом засуджено обвинуваченого лише за ч.3 ст. 189, ч.2 ст. 146 КК України.

Вважає таке рішення незаконним, оскільки судом засуджено обвинуваченого за вчинення менш тяжких злочинів, тобто застосовано не той закон, які підлягав застосуванню, так як в ході розгляду було доведено, що злочини вчинені саме організованою групою, а тому їхні дії повинні були кваліфікуватися за особливо кваліфікуючими частинами відповідних статей.

Крім цього наголошує, що обвинуваченого ОСОБА_10 було виправдано за ст. 187 КК України, хоча на думку сторони обвинувачення, відносно ОСОБА_7 був вчинений розбійний напад із застосуванням вогнепальної та холодної зброї, а також в складі організованої групи. Внаслідок дій обвинуваченого, у ОСОБА_7 було вилучено його особисте майно. Вважає, що такі дії не можуть бути охоплені складом злочинів, за які засуджено обвинуваченого, зокрема за ч.3 ст. 189 КК України.

Покликається на те, що діями обвинуваченого вчинено два самостійних склади злочину, тому його дії потрібно кваліфікувати окремо і за ч.4 ст. 189 і за ч.ч.2, 4 ст. 187 КК України.

Також не погоджується з твердженням суду про те, що злочин, передбачений ст. 289 КК України вважається закінченим з моменту, коли винний отримав можливість керувати транспортним засобом і здійснювати рух на ньому. Однак, в ході судового розгляду встановлено, що автомобілем керував ОСОБА_30 , який не є обвинуваченим, та керував таким на підставі виданої потерпілою ОСОБА_8 довіреності. Керування автомобілем підсудним не встановлено. У зв`язку з цим, кваліфікація дій за ч.3 ст. 289 КК України не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду. Такі дії фактично були вчинені в процесі вимагання.

Зазначає, що оскільки ключі від автомобіля Тойота Ленд Крузер Прадо були відібрані у ОСОБА_7 у приміщенні готельного номеру ОСОБА_21 за співучасті з ОСОБА_10 та інших членів організованої групи, а автомобіль в цей час знаходився поблизу готелю Арарат і в подальшому був переміщений проти волі потерпілого у м. Червоноград, то злочин, передбачений ч.3 ст. 289 КК України був закінчений ще до видання ОСОБА_8 довіреності на ім`я ОСОБА_27 . Сам факт оформлення такої довіреності із застосуванням примусу до ОСОБА_8 свідчить про наявність умислу у обвинувачених на незаконне заволодіння транспортним засобом та намагання надати законного вигляду своїм діям та відчужити цей автомобіль у подальшому.

Вважає незрозумілим твердження суду, що такі дії фактично були вчинені в процесі вимагання. З показань ОСОБА_7 , а також інших потерпілих, вбачається, що вимагали у них грошові кошти, а не автомобіль. Автомобіль, вибув із володіння ОСОБА_7 ще коли той перебував у готелі Арарат, а враховуючи, що диспозицією ст. 289 КК України не передбачено обов`язкової ознаки складу злочину - способу незаконного заволодіння, в даному випадку можна стверджувати про факт вчинення обвинуваченими самостійного складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України.

Крім цього акцентує, що судом встановлено, що в ході судового розгляду не знайшла свого підтвердження кваліфікація дій обвинуваченого за епізодом щодо вимагання потерпілого ОСОБА_18 , незважаючи на те, що останній дав послідовні покази та вказав на осіб, в тому числі ОСОБА_10 , які вчинили відносно нього кримінальне правопорушення.

Просить вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 06 лютого 2017 року про засудження ОСОБА_10 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, фактичним обставинам справи, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок, яким визнати винними та засудити ОСОБА_10 за ч.4 ст. 189 КК України на 9 років позбавлення волі із конфіскацією майна; за ч.3 ст. 146 КК України на 5 років позбавлення волі; за ч.4 ст. 187 КК України на 9 років позбавлення волі із конфіскацією майна; за ч.3 ст. 289 КК України на 9 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України засудити до 9 років позбавлення волі із конфіскацією майна.

В запереченнях на апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_11 , обвинувачений ОСОБА_10 покликається на те, що апеляційна скарга потерпілих не відповідає вимогам п.4 ч.2 ст. 396 КПК України, а саме не містить обґрунтування вимог осіб із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення, а відтак, така не має розглядатись судом.
Зазначає, що апеляційна скарга прокурора ґрунтується переважно на обвинувальному акті та практично не відображає процес судового розгляду в першій інстанції, насамперед через те, що прокурор, який подав таку, жодного разу не брав участі в судових засіданнях.
Просить апеляційні скарги потерпілих та прокурора відхилити та залишити їх без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтримали свою та прокурора апеляційні скарги і заперечили апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 , пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та виступ його захисника адвоката ОСОБА_15 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого і заперечили апеляційні скарги потерпілих та прокурора, думку прокурорів про підтримання апеляційної скарги прокурора ОСОБА_11 та частково апеляційних скарг потерпілих і заперечення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що такі задоволенню не підлягають.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За правилами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону місцевим судом при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_10 були дотримані.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчинені злочинів, передбачених ч.2 ст. 146, ч.3 ст. 189 КК України, за які його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах справи доказами, ретельно дослідженими й перевіреними в судовому засіданні, яким дана об`єктивна оцінка, а саме: показаннями даними в суді І інстанції потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_31 , експерта ОСОБА_32 , які послідовні, логічно пов`язані між собою, узгоджуються з іншими доказами по справі, зокрема, протоколом про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_8 від 16 листопада 2013 року; протоколом огляду місця події від 16 листопада 2013 року та фототаблицями до такого; протоколами про проведення слідчих експериментів від 13 січня 2014 pоку з фототаблицями; протоколами впізнання за фотознімками від 16 листопада 2013 pоку; висновком судово-медичної експертизи №338/2013 від 21 листопада 2013 року щодо механізму утворення та локалізації тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілому ОСОБА_7 , яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, мотивувавши це у вироку, з чим погоджується і колегія суддів.
Відтак, враховуючи наведене, вірною є зміна правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 по цьому епізоду з ч.4 на ч.3 ст. 189 КК України та ч.3 на ч.2 ст. 146 КК України і виправдання за ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289 КК України з мотивів наведених у вироку.
Крім цього, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно оцінив показання обвинуваченого ОСОБА_10 щодо невизнання ним винуватості, як такі що суперечать зібраним у справі та перевіреним у ході судового слідства вищенаведеним доказам.
Надавши перевагу одним доказам перед іншими, суд належним чином мотивував у вироку свої висновки, які відповідають як матеріалам справи, так і вимогам закону.
Отже, що стосується покликань потерпілих та прокурора в своїх апеляційних скаргах на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині перекваліфікації та виправдання дій обвинуваченого ОСОБА_10 по епізодах щодо потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , то такі, на думку колегії суддів є безпідставними.
Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, окрім іншого, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета його вчинення. Частиною 2 статті 91 КПК України визначено, що доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Кримінальний процесуальний закон (ст. 92 КПК України) покладає на сторону обвинувачення обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості представлених доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України, ч.2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції України та ч.4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Відтак, колегія суддів вважає, що за обставин, викладених органом досудового розслідування в обвинувальному акті, виправдання ОСОБА_10 за ч.3 ст. 289КК України за епізодом щодо потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та за ч.4 ст. 189 КК України за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_18 , цілком відповідає фактичним обставинам, встановленим судом і таке не спростовано під час апеляційного розгляду.
Колегія суддів вважає, що різна оцінка доказів суду, у порівнянні з їх оцінкою стороною обвинувачення, не може свідчити про неправильність такої чи упередженість суду, а тому доводи апеляційних скарг щодо необґрунтованості та незаконності судового рішення у зв`язку з невідповідністю висновків суду, фактичним обставинам справи, є надуманими.
Щодо покликання в апеляційних скаргах потерпілих та прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання внаслідок його м`якості, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, призначив таке, у відповідності до вимог ст.ст. 65, 70 КК України та підставно звільнив останнього від відбування основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку та покладенням відповідних обов`язків згідно ст.ст. 75, 76 КК України, що є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Крім цього, колегія суддів вважає, що місцевий суд, у відповідності до вимог законодавства, вірно не призначив ОСОБА_10 додаткове покарання у виді конфіскації майна у зв`язку із звільненням обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням.
З врахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування вироку суду.
Окрім цього, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування постановленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
ухвалила:
апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 , прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 06 лютого 2017 року відносно ОСОБА_10 без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4