У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2018 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області - ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , перекладача ОСОБА_5 , підозрюваного ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород клопотання слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУГП в Закарпатській області ОСОБА_4 у рамках кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за №0000253, погоджене з прокурором, про застосування відносно :

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Ізраїль, м. Єрусалим, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина Ізраїль, одруженого, на утриманні двоє малолітніх дітей, тимчасово не працюючого, підозрюваного у вчиненні злочинів передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст. 135 КК України,

запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И В :

З внесеного слідчим клопотання, яке погоджене з прокурором, та доданих до нього матеріалів слідує, що слідчим відділом розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУГП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000253 від 17.09.2018 року. Відповідно до матеріалів досудового розслідування, 17 вересня 2018 року, близько 17 години 45 хвилини, водій ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ), керуючи автомобілем марки «Volkswagen» моделі «Passat CC» номерний знак Великобританії « НОМЕР_1 », разом з пасажиром ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка сиділа на передньому пасажирському сидінні, ліворуч від водія, рухаючись по головній автодорозі «М-06» сполученням «Київ-Чоп», зі сторони міста Мукачево у напрямку міста Ужгород, та наближаючись до її перехрещення з другорядною дорогою, яка веде у напрямку с.Нижнє Солотвино, Ужгородського району, Закарпатської області, що з права по ходу його руху, діючи в супереч вимогам п.п. 1.3.; 2.3. «б»; 4.16.; 12.3. та 18.1. Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху проігнорував вимоги інформаційно-вказівного дорожнього знаку «5.35-1-5.35.2 - Пішохідний перехід», та при під`їзді до нерегульованого пішохідного переходу на якому перебував пішохід, з моменту виникнення йому небезпеки для руху, не вжив заходів до застосування своєчасного гальмування, та допустив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка в той час переходила проїзну частину, по пішохідній доріжці нерегульованого пішохідного переходу, з ліва на право по ходу руху водія ОСОБА_6 , маючи перевагу в русі.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди неповнолітня пішохід ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від отриманих тілесних ушкоджень, померла на місці події.
Таким чином, водій ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) порушив вимоги п.п. 1.3.; 2.3. «б»; 4.16.; 12.3. та 18.1. Правил дорожнього руху України, якими визначено:
п.1.3. - Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
п.2.3. - Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

4.16. Пішохід має право: а) на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора;

п.12.3. - У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;
п.18.1. - Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Невиконання водієм ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) порушив вимоги п.п. 1.3.; 2.3. «б»; 4.16.; 12.3. та 18.1. Правил дорожнього руху України, знаходиться в прямому причинному зв`язку з наступившими наслідками, зокрема отриманням неповнолітньою ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили її смерть.

Таким чином, ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 )підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України, тобто порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.
Окрім цього, 17 вересня 2018 року, близько 17 години 45 хвилини, водій ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ), керуючи автомобілем марки «Volkswagen» моделі «Passat CC» номерний знак Великобританії « НОМЕР_1 », разом з пасажиром ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка сиділа на передньому пасажирському сидінні, ліворуч від водія, рухаючись по головній автодорозі «М-06» сполученням «Київ-Чоп», зі сторони міста Мукачево у напрямку міста Ужгород, та наближаючись до її перехрещення з другорядною дорогою, яка веде у напрямку с.Нижнє Солотвино, Ужгородського району, Закарпатської області, що з права по ходу його руху, діючи в супереч вимогам п.п. 1.3.; 2.3. «б»; 4.16.; 12.3. та 18.1. Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху проігнорував вимоги інформаційно-вказівного дорожнього знаку «5.35-1-5.35.2 - Пішохідний перехід», та при під`їзді до нерегульованого пішохідного переходу на якому перебував пішохід, з моменту виникнення йому небезпеки для руху, не вжив заходів до застосування своєчасного гальмування, та допустив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка в той час переходила проїзну частину, по пішохідній доріжці нерегульованого пішохідного переходу, з ліва на право по ходу руху водія Шмуел Нахум Кохен., маючи перевагу в русі.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди неповнолітня пішохід ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від отриманих тілесних ушкоджень, померла на місці події.
Надалі, ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ), достовірно знаючи, що своїми діями, пов`язаними з порушенням правил дорожнього руху та вчиненням наїзду на пішохода неповнолітню ОСОБА_11 за наведених вище обставинпоставив потерпілу в безпорадний та небезпечний для життя стан, при цьому, маючи можливість для надання допомоги, діючи умисно, в супереч вимогам п. 2.10. Правил дорожнього руху України, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, нехтуючи моральними і правовими нормами, що зобов`язують надати допомогу людині, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, через отримані нею небезпечні для її життя травми, не намагався вжити заходи щодо надання потерпілій медичної допомоги та транспортування її до найближчого медичного закладу, хоча сам поставив потерпілу в небезпечний для життя стан, завідомо залишив потерпілу у небезпеці і з місця пригоди втік.

Отже, водій ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) порушив вимоги п. 2.10. Правил дорожнього руху України, яким визначено:
У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:
а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;
б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил;
в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди;
г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я;
ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті "г" пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;
д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських;
е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди;
є) до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки).
Таким чином, ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.135 Кримінального кодексу України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через свій безпорадний стан, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

У сукупності, ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України.
17 вересня 2018 року органом досудового розслідування у відповідності до ст. ст. 40, 104, 131, 132, 208-211 та 213 Кримінального процесуального кодексу України, було затримано гр.ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 )
18 вересня 2018 року ОСОБА_6 у встановленому ст.ст.276, 277 та 278 Кримінального процесуального кодексу України повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 Кримінального кодексу України.

В обґрунтування заявленого клопотання слідчий зазначає, що після вчинення за наведених вище обставин злочинів, ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) перебуваючи на волі з метою переховування від органів досудового розслідування та суду може виїхати за межі України чим самим ухилятися від виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, незаконно впливати на потерпілого, свідків у цьому кримінальному провадження, скоїв тяжкий злочин, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років. Вказані обставини, на думку органу досудового розслідування, свідчать про неможливість застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) особистого зобов`язання та особистої поруки, домашнього арешту та застава, так як такі ним дотримані не будуть та не зможуть запобігти ризикам, визначеним ч. 2 ст. 177 КК України. За таких обставин, слідчий у клопотанні просить застосувати щодо ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк шістдесят днів.

У судовому засіданні прокурор та слідчий клопотання підтримали, просили його задоволити та обрати відносно підозрюваного ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. При цьому, прокурор просив прийняти до уваги, що ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) вчинив тяжкий злочин, покинув місце події, намагався покинути м. Ужгород та приховати автомобіль яким було скоєно злочин.

Захисник підозрюваного ОСОБА_7 в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні клопотання та обрати відносного його підзахисного запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, пояснивши, що її підзахисний ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) вину у вчиненому злочині визнає повністю, має намір відшкодувати заподіяну шкоду, місце злочину покинув, оскільки боявся самосуду свідків, які знаходилися поруч в час події . Якщо суд прийде до переконання, що слід обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, то на думку захисника слід визначити заставу, яку підозрюваний зобов`язується внести на рахунок.

Підозрюваний ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) у судовому засіданні з свою вину у вчиненому злочину визнав, просив обрати відносно нього запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали внесеного клопотання з додатками, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Згідно положень ст.132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться (зареєстрований) орган досудового розслідування як юридична особа..

У відповідності до ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Крім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, враховуються обставини, передбачені ст.178 КПК України, вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно до ч.1, п.4 ч.2 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до не раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя враховує вимоги п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого (підозрюваного) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Тобто, із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст.183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Відповідно до п. «с» ч.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Слідчим суддею враховуються вимоги пункту 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якого термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), а також пункту 1 частини 1 статті 178 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з яким слідчий суддя при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу зобов`язаний оцінити вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення.

Водночас, слідчий суддя на вказаному етапі досудового розслідування не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

З матеріалів клопотання слідує, що органом досудового розслідування ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України, тобто порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого та злочину передбаченого ч.1 ст.135 Кримінального кодексу України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через свій безпорадний стан, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Відповідно до ст.12 КК України злочин за ч.2 ст.286 Кримінального кодексу Українивідноситься до категорії тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років.

Наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17.09.2018 та схемою до нього, протоколом огляду транспортного засобу від 17.09.2018р., письмовими пояснення підозрюваного.
При розгляді клопотання слідчим суддею також оцінено особу підозрюваного ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ), який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Поряд з вказаними обставинами, слідчий суддя також враховує те, що ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ), після вчинення злочину покинув місце події та намагався покинути м. Ужгород, та виїхати за кордон, де був і затриманий, а саме на КПП «Тиса» під час перетину державного кордону України.

Враховуючи зазначене, а також тяжкість вчиненого підозрюваним злочину, слідчий суддя приходить до висновку про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема те, що ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) з метою уникнення від кримінальної відповідальності може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи вчинити інше правопорушення, що в свою чергу, свідчить про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч.1 ст.176 КПК України, не може запобігти доведеним під час розгляду клопотання ризикам.

Таким чином, враховуючи наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України, а також наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, слідчий суддя вважає, що до підозрюваного ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) з метою забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, слід обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

На думку суду, з огляду на вказані вище обставини, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права та свободи ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ).

Частиною 3 статті 183 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно ч.4 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею.

З матеріалів кримінального провадження та судового розгляду вбачається, що підозрюваним вчинено злочини який спричинив загибель людини.

Враховуючи вищезазначене та приймаючи до уваги те, що наявні ризики передбачені ст.177 КПК України, а також те, що злочин, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ) призвів до загибелі людини, вважаю за можливе у відповідності до ч.4 ст.183 КПК України не визначати розмір застави у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст. ст. 176, -178, 183, 186, 193, 194, 196, 197, 309, 310 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого задоволити.

Застосувати відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Ізраїль, м. Єрусалим, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина Ізраїль, підозрюваного у вчиненні злочинів передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст. 135 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строком до 60 (шістдесят) днів, а саме до 15 листопада 2018 року.

Строк тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту його фактичного затримання 17 вересня 2018 року.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1