УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Справа №273/1053/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 125 ч.2 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
25 липня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю: секретаря ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представників потерпілого ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нова Чорторія, Любарського району Житомирської області, громадянина України, українця, з професійно-технічною освітою, одруженого, не працюючого, військовозобов`язаного, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
обвинуваченого за ч.2 ст.125 КК України, -
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 , просить вирок суду та ухвалу Баранівського районного суду від 17 жовтня 2017 року про призначення справи до судового розгляду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження. У разі, якщо суд не знайде підстав для скасування вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді двох років обмеження волі та задовольнити його цивільний позов у повному обсязі. У разі, якщо суд не знайде підстав скасування оскаржуваного вироку, просить його змінити в частині збільшення сум, що підлягають стягненню за його цивільним позовом, стягнувши з ОСОБА_8 на його користь у відшкодування матеріальної шкоди 24 390 гривень.
Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного судом покаранням ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також неповнотою судового розгляду. Зазначає, що оскаржувані судові рішення є незаконними, оскільки суд першої інстанції безпідставно залишив без задоволення його скаргу на процесуальні рішення прокурора та слідчого, подану під час підготовчого провадження в суді; не виклав жодних мотивів, з яких виходив при спростуванні його доводів про наявність в діях засудженого ознак більш тяжкого злочину погрози чи замаху на вбивство з мотивів релігійної нетерпимості; не дослідив та не оцінив належним чином докази, які підтверджують його витрати на лікування; призначив найм`якіше із можливих покарань, а також залишив поза увагою характер спричинення тілесних ушкоджень, його вік, відсутність активного сприяння розкриттю злочину та факту щирого каяття з боку засудженого.
В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 , обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 зазначили, що вона не підлягає задоволенню у зв`язку із безпідставністю та необґрунтованістю, оскільки доводи апеляційної скарги спростовуються доказами, дослідженими судом першої інстанції.
Вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2018 року, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України і призначено йому покарання у виді 160 (сто шістдесят) годин громадських робіт.
Цивільний позов потерпілого задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - 2 200 гривень та у відшкодування моральної шкоди - 5000 гривень. В решті позову відмовлено.
За обставин встановлених судом та викладених у вироку, 21 червня 2017 року близько 15 год. 30 хв. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , перебували в гаражному приміщенні, що належить на праві власності ОСОБА_12 , яке розташоване по АДРЕСА_2 , де здійснювали ремонтні роботи по демонтажу автомобільної оглядової ями.
В процесі виконання ремонтних робіт між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 виникла суперечка через те, що останній зробив зауваження ОСОБА_9 з приводу не правильного викручування гвинтів. У ході суперечки ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, вирішив спричинити ОСОБА_9 тілесні ушкодження.
Реалізуючи свій злочинний намір направлений на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_8 умисно наніс кулаком правої руки два удари по голові ОСОБА_9 , який на той час знаходився в середині оглядової ями та розбирав опалубку.
В подальшому без відриву в часі ОСОБА_8 , продовжуючи свої неправомірні дії, схопив обома руками ОСОБА_9 за верхній одяг і витягнув його на поверхню оглядової ями та кулаками обох рук наніс останньому спочатку близько 5 ударів по обличчю та тулубу, а після цього ще один удар правою ногою по спині ззаду.
Внаслідок нанесених ударів ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді: синців, саден, крововиливів, забійної рани на голові, синці на обох верхніх кінцівках та спині, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
Заслухавши доповідача, пояснення потерпілого ОСОБА_9 та його представників в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що дослідивши в судовому засіданні зібрані докази, які були оцінені судом у сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження потерпілому, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Такі висновки суду відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст. 125 КК України кваліфіковані правильно.
Доводи апеляційної скарги потерпілого щодо невірної кваліфікації дій обвинуваченого, апеляційний суд вважає безпідставними.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 вину у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України за встановлених судом обставин визнав повністю. Крім визнання вини обвинуваченим, суд дійшов висновку, що його винуватість підтверджується показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , висновком експерта №1317 від 22.06.2017 року, в якому зазначено, що у потерпілого ОСОБА_9 виявлено синці, садна, крововилив, забійну рану на голові, синці на обох верхніх кінцівках та спині. Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_9 утворилися від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, від неодноразових ударів такими по голові, при стисканні руки потерпілого пальцями рук сторонньої особи, могли виникнути в термін та за обставин, вказаних потерпілим та відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я (а.п.138-139).
Вказані докази є належними та допустимими, зауважень щодо вказаних доказів при розгляді провадження в суді першої інстанції від сторін кримінального провадження не надходило.
Проаналізувавши сукупність зібраних доказів в їх взаємозв`язку, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за яке його засуджено доведена повністю.
З висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.
Також, апеляційний суд звертає увагу апелянта на те, що відповідно ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а тому є безпідставним посилання апелянта на невірну кваліфікацію судом дій обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки згідно обвинувального акта ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України.
Крім того, в матеріалах провадження міститься постанова прокурора Новоград-Волинської місцевої прокуратури від 30.06.2017 року (а.п.40-42) , якою відмовлено потерпілому ОСОБА_9 про зміну правової кваліфікації на ч.2 ст.161 КК України зазначена постанова є чинною.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, які згідно ст. 12 КК України відносяться злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, судом зазначено, що обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні свою вину у вчиненому визнав повністю. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують його покарання судом не встановлено. Також судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_8 одружений, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.
На підставі викладеного, суд вважав за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в межах, передбачених санкцією частини статті КК України, за якою його засуджено, у виді громадських робіт.
З врахуванням наведеного, колегія судді погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_8 та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів. Призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання не можна визнати таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Крім того, згідно досудової доповіді відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , останній має середній рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, його виправлення без позбавлення або обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі і для окремих осіб) (а.п. 55).
Безумовних доводів, які б вказували на необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 більш суворого покарання апелянтом не наведено.
Також, апеляційний суд звертає увагу на роз`яснення, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання, як втручання держави в приватне життя особи, повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) («Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року), виходити із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Вимоги апелянта щодо скасування ухвали суду про призначення судового розгляду є безпідставними, оскільки вказана ухвала не підлягає апеляційному оскарженню.
Щодо вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 слід зазначити наступне.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_9 заявив цивільний позов на суму 24 841 грн. щодо стягнення майнової шкоди та 20 000 грн. щодо стягнення моральної шкоди.
Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих
стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та
зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При
цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди,
суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Приймаючи рішення про часткове задоволення моральної шкоди, суд першої інстанції відповідно до вимог закону врахував характер дій обвинуваченого та те, що потерпілий внаслідок ушкодження його здоров`я зазнав певних фізичних страждань. Враховуючи характер правопорушення та обсяг цих страждань, керуючись вимогами розумності та справедливості, суд вважав, що достатнім для компенсації моральної шкоди є стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого 5 000 гривень.
Апеляційний суд вважає, що місцевим судом відповідно до закону було належним чином вмотивовано прийняте рішення при визначенні розміру моральної шкоди. Такий розмір моральної шкоди в даному випадку відповідає принципу розумності та справедливості.
Також, судом частково задоволено цивільний позов в частині стягнення майнової шкоди.
Відповідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому визначено, що збитками, з-поміж іншого, є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права.
Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_9 для відновлення свого здоров`я міг здійснити грошові витрати на придбання ліків та реабілітацію, та взяв до уваги на підтвердження матеріальних витрат на лікування фіскальні чеки та акт про надання медичних послуг для пацієнта від 11.07.2017 року, в яких зазначені суми витрачені на ліки та лікування, що становлять 2 200 гривень. В решті позовних вимог потерпілого судом відмовлено.
Зазначення апелянтом, що суд не дослідив та не оцінив належним чином докази, які підтверджують його витрати на лікування, спростовуються висновками суду першої інстанції, наведеними у вироку.
Так, судом зазначено, що він не бере до уваги товарні чеки, надані потерпілим, оскільки з останніх не зрозуміло де проходив лікування та що безпосередньо лікував потерпілий.
Крім того, згідно висновку експерта з представленої амбулаторної карти хворого на ім`я ОСОБА_9 , зазначено: забійна рана верхньої губи з пошкодженням коронок передніх зубів. На підтвердження матеріальних збитків потерпілий не надав суду доказів причинно-наслідкового зв`язку з нанесеними тілесними ушкодженнями обвинуваченим та лікуванням і протезуванням потерпілим зубів.
Не надав таких доказів потерпілий і при апеляційному розгляді кримінального провадження.
Таким чином, колегією суддів встановлено, що в апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих підстав для зміни вироку суду в частині задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що вирок суду першої інстанції законний та обґрунтований і підстав для його скасування чи зміни немає.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Баранівського районного суду Житомирської області від 16 травня 2018 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного Кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді: