Справа № 487/2326/16-к
Провадження № 1-кп/487/519/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.10.2018 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України і ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187 і ч.1 ст. 162 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

З Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України і ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187 і ч.1 ст. 162 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_4 і ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, посилаючись на те, що судовий розгляд не розпочався, обґрунтованість підозри у вчиненні обвинуваченими тяжкого злочину, за який передбачене покарання до десяти років позбавлення волі з конфіскацією майна. А також особу обвинувачених, так ОСОБА_5 раніше судимий, має не зняту і не погашену в законному порядку судимість за вчинення корисливого злочину, будучи звільненим від відбування покарання з випробуванням на шлях виправлення не встав та період умовно-дострокового звільнення вчинив новий злочин, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 п.1, 3, 5 ст.177 КПК України, які продовжують існувати до теперішнього часу, а саме: переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого і свідків, місце проживання яких відомо обвинуваченим, вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки не має стійких соціальних зв`язків, постійного місця проживання та офіційних джерел доходу.

Обвинувачений ОСОБА_4 раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, проте відносно ОСОБА_4 обвинувальний акт за вчиненням ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України направлено для розгляду до суду, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 п.1, 3, 5 ст.177 КПК України, які продовжують існувати до теперішнього часу, а саме: переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого і свідків, місце проживання яких відомо обвинуваченим, вчинити інші кримінальні правопорушення.

У зв`язку з чим інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти зазначеним ризикам, що унеможливлює застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 заперечувала проти клопотання прокурора, вважала, що прокурором не доведено наявність ризиків, проте ОСОБА_5 тривалий час перебуває під вартою, має постійне місце проживання, у зв`язку з чим просила застосувати більш м`який запобіжний захід.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 підтримав думку свого захисника, заперечував проти клопотання прокурора та просив застосувати до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.
В судовому засіданні захисник ОСОБА_6 заперечував проти клопотання прокурора, вважав, що ризики прокурором не доведені та вважав можливим застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 заперечував проти клопотання прокурора, підтримав думку свого захисника, посилаючись на дуже поганий стан здоров`я, а в умовах СІЗО він не має можливості лікуватися та знаходження на утриманні двох неповнолітніх дітей.
Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, приходить до наступного:

Як вбачаться із реєстру матеріалів досудового розслідування, під час досудового розслідування відносно обвинувачених ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ухвалою слідчого судді обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, ухвалами суду обвинуваченим ОСОБА_4 і ОСОБА_5 продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, проте вказаних ухвал прокурором до клопотання не надано.

Судовий розгляд по справі не розпочато, але у обвинувачених 04.10.2018 року закінчується строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до положень ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, зазначеним у ст. 177 КПК України.

Запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, які гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Слідчий суддя, суд має право зобовязати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.
Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною пятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Відповідно до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у ч.3 цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

При цьому, слід врахувати, що реалізуючи положення ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя, а також суд відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України мають враховувати, що після спливу певного часу (строку дії попередньої ухвали) саме лише існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, а тому в судовому рішенні судові органи зобов`язані, розглянувши можливість обрання альтернативних запобіжних заходів, навести інші підстави для подальшого тримання особи під вартою (Рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі "Прокопенко проти України" , Рішення ЄСПЛ від 06.11.2008 року у справі «Єлоєв проти України»).
При цьому, ЄСПЛ неодноразово наголошував на необхідність обґрунтування підстав обрання або продовжування запобіжного заходу, у Рішенні ЄСПЛ від 13.12.2007 року «Ткачов проти України» зазначив, що повторювання формальних підстав без будь-якої спроби продемонструвати, яким чином вони застосовуються відносно справи заявника, не може бути розцінено як «відповідні» та «достатні» підстави для застосування запобіжного заходу.
А загальне положення щодо розумних строків тримання під вартою викладено у правовій позиції ЄСПЛ у Рішення «Харченко проти України», згідно якої продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».
Крім того, посилання прокурора про тяжкість вчиненого злочину, не є достатнім для застосування до обвинуваченого виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Так, у справі " Мамедова проти Росії" 0764/05 від 01.06.2006 року щодо недостатності посилання на тяжкість злочину та ймовірне покарання Європейський Суд зазначив, що суди, перевіряючи законність та обгрунтовність продовження тримання заявниці під вартою, незмінно посилались на тяжкість обвинувачень як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини. Однак Суд неодноразово відзначив, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватись від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.
Крім того, дане кримінальне провадження розглядається тривалий час, а обвинувачений ОСОБА_4 перебуває під вартою з 25.08.2016 року.
Отже, в судовому засіданні прокурором не доведено неможливість, на теперішній час запобігти ризикам п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, інші підстави для подальшого виправданого тримання особи під вартою не зазначені та не доведені, тому в задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід відмовити.
Враховуючи викладені обставини, суд приходить до переконання, що забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 та запобігти зазначеним ризикам, можливо шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешт за місцем його реєстрації та фактичного проживання.

Згідно з вимогами ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передається для виконання органу внутрішніх справ за місцем проживання підозрюваного.
Відповідно до ч. 6 цієї ж статті строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.
Обираючи обвинуваченому запобіжний захід у виді домашнього арешту, суд, вважає необхідним покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені п. 1,2, 3, 4, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України.
В частині задоволення клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу в виді тримання під вартою слід відмовити, виходячи з наступного:
Так, згідно реєстру матеріалів досудового о розслідування, відносно обвинуваченого ОСОБА_5 ухвалою слідчого судді обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, під вартою останній перебуває з 11.08.2016 року, запобіжний захід який в подальшому було продовжено до 04.10.2018 року.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому, запобіжні заходи слугують меті перешкоджанню кримінального провадження та однією з форм її реалізації є запобігання спробам будь-якого перешкоджання здійсненню судового розгляду.
Підставами для застосування заходів забезпечення кримінального провадження ч.1 ст. 194 КПК України визначає: наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення підозрюваним обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав існування хоча б одного із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначених у клопотанні.
Так, відомості, викладені в Реєстрі матеріалів досудового розслідування можуть свідчити про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими ОСОБА_5 інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
В своєму клопотанні прокурор посилався на існування ризиків, передбачених ч. 1 п.1, 3, 5 ст.177 КПК України, які продовжують існувати до теперішнього часу, а саме: переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого і свідків, місце проживання яких відомо обвинуваченим, вчинити інші кримінальні правопорушення.

Проте, суд вважає, що клопотання прокурора щодо продовження ОСОБА_5 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необґрунтованим та безпідставним, виходячи з того, що ОСОБА_5 засуджений вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.06.2016 року за ч.1 ст. 296, 71 ч.1 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, який набрав законної сили.
Згідно матеріалів кримінального провадження копія вироку суду від 10.06.2016 року та розпорядження про набрання ним законної сили, направлено 15.07.2016 року за № 10361 до Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області для виконання.
Відповідно до повідомлення начальника Заводського ВП ГУНП в Миколаївській області від 15.08.2016 року за №6740/52, вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.06.2016 року та розпорядження про його виконання направлено до СІЗО м. Миколаєва для відбуття ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі.
Відповідно до ч.2 ст. 194 КПК України, слідчий суддя, суд забов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених ч.1 цієї статті.
Отже, з серпня 2016 року ОСОБА_5 відбуває покарання у виді позбавлення волі за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.06.2016 року в умовах Миколаївського слдічого ізолятора.
Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи прокурора про існування ризиків: переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого і свідків, вчинити інші кримінальні правопорушення, є неприйнятним та цілком безпідставним, оскільки як на теперішній час, так і на час застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою 11.08.2016 року, а також продовженням строку запобіжного заходу вони не існували .
На підставі викладеного, суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходуу виді тримання під вартою.
Відповідно до ст. 202 ч. 5 КПК України у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про відмову у продовженні строку тримання під вартою, про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший запобіжний захід, про звільнення особи з-під варти у випадку, передбаченому частиною 3 ст. 206 цього Кодексу, або у випадку закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою, підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому він перебуває, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання цього підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Оскільки вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.06.2016 року ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі, тому відсутні підстави для звільнення його з Миколаївського слідчого ізолятора.

Крім того, з метою забезпечення швидкого, повного та об`єктивного судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 та забезпечення захисту законних прав і інтересів обвинуваченого, суд приходить до переконання про необхідність тимчасово залишити ОСОБА_5 у Миколаївському слідчому ізоляторі, до закінчення судового розгляду кримінального провадження за його обвинуваченням у Заводському районному суді м. Миколаєва.

Керуючись ст.ст. 177, 194, 331 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.
Змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, на домашній арешт.

Заборонити ОСОБА_4 цілодобово залишати місце постійного проживання: АДРЕСА_1 , без дозволу суду.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки:

1.Прибувати до Заводського районного суду м. Миколаєва за першою вимогою;

2.здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

3.не відлучатися з населеного пункту в якому він проживає без дозволу суду або прокурора.

4.повідомляти суд та прокурора про зміну місця свого проживання.

5.утримуватися від спілкування із свідками та потерпілим згідно реєстру матеріалів досудового розслідування доданого до обвинувального акту.

Попередити ОСОБА_4 про наслідки невиконання обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, роз`яснивши, що в разі їх невиконання до нього може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Запобіжний захід - домашній арешт встановлюється до 01.12.2018 року.

Обов`язки по контролю за поведінкою обвинуваченого ОСОБА_4 покласти на працівників Заводського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області.

Копію ухвали направити до СІЗО м. Миколаєва, Заводського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області, для відома та виконання.

Після отримання даної ухвали суду уповноваженій службовій особі місця ув`язнення - негайно звільнити ОСОБА_4 з-під варти.

В задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.
Тимчасово залишити у Миколаївському слідчому ізоляторі обвинуваченого ОСОБА_5 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187, ч.1 ст. 162 КК України до закінчення судового розгляду Заводським районним судом м. Миколаєва.

Копію ухвали надіслати начальнику СІЗО м. Миколаєва.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1