УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 405/4652/15
провадження № 51-8637ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 липня 2018 року в межах кримінального провадження № 0000297 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК.
Суть питання
За вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 грудня 2016 року ОСОБА_5 засуджено до покарання: за ч. 3 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 4 ст. 358 КК у виді арешту на строк 5 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним і засуджено за те, що він у період із липня по 13 серпня 2014 року з використанням завідомо підроблених правоустановчих документів на квартиру АДРЕСА_2 , шляхом обману та зловживання довірою, придбав права на вищевказану квартиру, яка на підставі ордеру № 544 від 15 березня 1993 року належить ОСОБА_6 , і заволодів чужим майном шляхом укладення договору купівліпродажу вищевказаної квартири у приватного нотаріуса між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . Так, згідно з умовами договору, остання сплатила ОСОБА_5 323 575 грн, чим ОСОБА_7 було завдано збитків на зазначену суму. Вказану суму ОСОБА_5 у подальшому розподілив із невідомою особою на ім`я ОСОБА_8 , а свою частку коштів витратив на власний розсуд.
Апеляційний суд Кіровоградської області ухвалою від 24 липня 2018 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , посилається на невідповідність призначеного останньому покарання тяжкості вчинених ним злочинів та його особі через суворість, просить змінити вирок суду першої інстанції та відповідно до ст. 75 КК звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком тривалістю 2 роки.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник указує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні засудженому покарання залишили поза увагою дані, що характеризують ОСОБА_5 , а саме те, що він характеризується виключно позитивно, має на утриманні трьох дітей, його дружина не працює, перебуває в декретній відпустці, а сам засуджений працює на різних роботах у ФГ «Продай». Крім того, засуджений ОСОБА_5 перебуває на диспансерному обліку у психолога. Також захисник вважає, що суди формально підійшли до оцінки ролі засудженого у вчиненні злочинів, а саме не було врахували того, що ОСОБА_5 із самого початку досудового розслідування свою вину визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів. Указане, на думку захисника, свідчить про можливість пом`якшення ОСОБА_5 призначеного покарання та можливість звільнення його на підставі ст. 75 КК.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності та обґрунтованості судових рішень у цій частині захисник не оскаржує.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , згідно з указаними нормами закону, врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий позитивно характеризується за місцем проживання, від цивільного шлюбу має на утриманні трьох малолітніх дітей, згідно з висновком судово-психіатричної експертизи від 26 травня 2015 року № 286 ОСОБА_5 у момент скоєння злочинів на психічні захворювання не страждав. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відзначена аномалія характеру у вигляді емоційно-нестабільного розладу особистості не є проявом психічного захворювання і не впливає на осудність винного. Останній не потребує застосування заходів медичного характеру, вперше притягується до кримінальної відповідальності. При цьому суд відніс щире каяття до обставини, що пом`якшує покарання, і не встановив обставин, що його обтяжує. Також суд урахував думку потерпілої про необхідність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі.
З огляду на наведене. суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання, передбаченого санкціями статей, за якими його засуджено. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через суворість Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник засудженого ОСОБА_5 захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень через суворість, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеним захисником ОСОБА_4 у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання, відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань справедливості обраного ОСОБА_5 заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки касаційна скарга та надані до неї судові рішення свідчать, що підстави для задоволення скарги відсутні, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 липня 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3