Ухвала
Іменем України
23 квітня 2018 року

м. Київ
справа № 759/10020/17

провадження № 51-5609 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и в:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК)до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 08 квітня 2017 року приблизно о 21:30, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у ванній кімнаті за місцем свого проживання та реєстрації у АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ним та ОСОБА_6 кухонним ножем умисно завдав їй одного удару в ділянку живота ОСОБА_6 , після чого порізав шию та ліве плече останньої та з метою доведення до кінця свого злочинного умислу, спрямованого на позбавлення життя потерпілої, схопив ОСОБА_6 за волосся та занурив її голову у воду, тим самим перекривши доступ кисню до дихальних шляхів, від чого остання померла.
Приблизно через декілька хвилин ОСОБА_4 повернувся до ванної кімнати та ножем відокремив ліве й праве вуха вже померлої ОСОБА_6 від голови і викинув одне вухо на вулицю через балкон, а інше на балкон.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2018 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.
У касаційній сказі захисник засудженого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить змінити судові рішення та пом`якшити міру покарання ОСОБА_4 . Стверджує, що судами не враховано стану здоров`я засудженого, просить звернути увагу на те, що ОСОБА_4 є інвалідом, страждає на епілепсію та що в день, коли сталася ця подія, в її підзахисного також був приступ епілепсії, після якого він втрачав свідомість та пам`ять.
Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
З огляду на зазначене до компетенції касаційного суду не входить перевірка обставин, зазначених у ст. 409 КПК, а саме невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилається в касаційній скарзі захисник, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який в своєму рішенні зазначив про відсутність істотних порушень вимог КПК при встановленні фактичних обставин провадження судом першої інстанції. Тому при розгляді доводів касаційних скарг колегія суддів виходить із фактичних обставин провадження, встановлених судом.
Із матеріалів провадження вбачається, що суди першої і апеляційної інстанцій ретельно перевірили доводи, аналогічні тим, що викладені в касаційні скарзі захисника , зокрема і щодо стану здоров`я ОСОБА_4 , у тому числі й висновки стаціонарної комісійної судово-психіатричної експертизи № 92 від 30 травня 2017 року, згідно з якими ОСОБА_4 за своїм психічним станом у період вчинення правопорушення, в скоєнні якого підозрюється (08 квітня 2017 року), міг усвідомлювати свої дії та керувати ними та станом на теперішній час ОСОБА_4 не потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру. У період правопорушення 08 квітня 2017 року ОСОБА_4 не знаходився в стані фізіологічного афекту, а також іншому емоційному стані, який суттєво вплинув на його свідомість та діяльність.
Крім того, допитана в суді апеляційної інстанції судовий експерт психолог ОСОБА_7 підтвердила висновок стаціонарної комісійної судово-психіатричної експертизи № 92 від 30 травня 2017 року в тій частині, що в період вчинення правопорушення (08 квітня 2017 року) ОСОБА_4 не перебував у стані фізіологічного афекту, а також в іншому емоційному стані, який суттєво міг вплинути на його свідомість і діяльність. Вказаний висновок експерт обґрунтувала тим, що ситуація конфлікту з потерпілою 08 квітня 2017 року не була для обвинуваченого несподіваною, новою та такою, що загрожувала його життю та здоров`ю.
Зазначені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів вбачає обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості є необґрунтованими.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Як вбачається зі змісту судових рішень, обираючи ОСОБА_4 покарання, суд врахував тяжкість вчиненого злочину, що відповідно до ст.12 КК є особливо тяжким, дані про особу винного, який раніше не судимий, не перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом та на обліку в лікаря-психіатра, має постійне місце проживання, не одружений, не працює, є інвалідом 2 групи, а також відсутність пом`якшуючих покарання обставин та обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, суд врахував обставини вчинення кримінального правопорушення та тяжкі наслідки вчиненого злочину смерть людини.
Апеляційний суд під час перевірки вироку суду першої інстанції, у тому числі й в частині призначеного ОСОБА_4 покарання, повною мірою урахувавши зазначені обставини в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років, що само собою наближене до мінімальної межі покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 115 КК.
Погоджується з такими висновками і колегія суддів Верховного Суду, оскільки призначене ОСОБА_4 покарання відповідає принципу індивідуалізації покарання, є достатнім й необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів з його боку.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 й доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
У відкритті касаційного провадження за скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2018 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3