Дата документу Справа № 331/4001/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/778/984/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 331/4001/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

власника майна (підозрюваного) ОСОБА_7 ,

представника власника майна (захисника) адвоката ОСОБА_8

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні, матеріали кримінального провадження №0000070, за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Жовтневого районного сулу м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року, якою

частково задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на майно, яке було вилучене 10.08.2018 року під час здійснення обшуку ОСОБА_7 , а саме:

-мобільний телефон «Google Nexus 6P» IMEI НОМЕР_1 , із сім картою НОМЕР_2 в корпусі сірого кольору, із чохлом чорного кольору, у робочому стані, без видимих пошкоджень;

-мобільний телефон «Nokia 6300», серійний номер НОМЕР_3 , із сім картою НОМЕР_4 , в корпусі золотистого кольору, у робочому стані, без видимих пошкоджень;

-флеш-накопичувач «Kingston» DTSE9 G2 USB 3.0 (16 GB) сірого кольору, без видимих пошкоджень.

Згідно з ухвалою, слідчий, за погодженням із прокурором, звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту в рамках кримінального провадження №0000070, внесеного до ЄРДР 28.01.2016 року, за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364-1 КК України, та за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.5 ст. 191, ч.2 ст.15 ч.5 ст.191, ч.3 ст.185, ч.2 ст.364, ч.1 ст.388 КК України, порушував питання про накладення арешту на майно.

Окрім інших обставин з клопотання випливало, що 08.08.2018 року слідчим відділом Управління було отримано повідомлення від оперативного підрозділу УСБУ в Запорізькій області, що у будинку, розташованому за адресою: м. Дніпро, вул. Воскресенська, буд.23, а саме у актовій залі розташованій на 3-му поверсі зазначеного будинку, зберігаються предмети та документи, які можуть бути використані як докази вчинення вказаних злочинів та мають значення для досудового розслідування та відображають господарську діяльність підприємства ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» та стосуються майна даного підприємства, комп`ютерна техніка, мобільні пристрої для передачі інформації, флеш-карти та інші носії інформації, які містять відповідну інформацію, а також майно ПрАТ «ІнтерМікро Дельта, Інк» на яке накладено арешт, знаряддя вчинення злочину та інші речі, предмети і документи, здобуті злочинним шляхом.

10.08.2018 року в порядку п.1 ч.1 ст.208 КПК України затримано громадянина ОСОБА_7 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України. Під час здійснення особистого обшуку особи виявлено та вилучено речі, питання про арешт яких ініціював слідчий.

Зазначені в клопотанні слідчого речі та документи мають вагоме значення для досудового розслідування у даному кримінальному провадженні та можуть бути використані як доказ.

Оскільки з метою збереження речових доказів, запобігання можливості їх приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, виникла необхідність у накладенні арешту на тимчасово вилучене майно.

Задовольняючи частково клопотання слідчого,слідчий суддя зазначила, що органом досудового розслідування, відповідно до ч.2 ст.173 КПК України, доведено наявність правових підстав для накладення арешту на майно, вилучене під час проведення 10.08.2018 року особистого обшуку ОСОБА_7 , яке відповідає критеріям, визначеним в ст.98 КПК України, може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, окрім паспорту громадянина України, який не відповідає зазначеним критеріям.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 , не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою, вважає що вона прийнята із недотриманням норм кримінального процесуального законодавства. Апелянт вважає, що відсутні обставини, які дають підстави вважати, що він знищить чи підробить речі і документи, які мають суттєве значення для досудового розслідування або іншим чином протиправно перешкоджатиме кримінальному провадженню. Слідчим суддею не враховано розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не досліджено можливість використання арештованого майна як доказу у кримінальному провадженні. Під час ухвалення рішення суд не дослідив наслідки арешту майна для підозрюваного та його родини. Крім того, судом не доведено необхідності арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених ст.170 КПК України. у своєму рішенні суд не відобразив позицію сторони захисту. Також в оскаржуваному рішенні відсутній строк дії ухвали про арешт майна та не було вирішено питання щодо підтвердження права власності на майно, що підлягало арешту.

Також апелянт зазначає, протокол його затримання 10.08.2018 року було завершено складати о 05:15 год., при цьому, в протоколі зазначено, що вилучені речі поміщено до поліетиленового пакету, належним чином упакованого та скріпленого підписами. Однак 17.08.2018 року ОСОБА_7 стало відомо, що мобільний телефон «Google Nexus 6P» востаннє використовувався 10.08.2018 року о 10:52 год., тобто після оформлення протоколу особистого обшуку. Внаслідок виявлення фактів протиправного доступу до вилученого майна, у апелянта є обґрунтоване занепокоєння з приводу того, що його приватну інформацію буде використано у незаконний спосіб.

Враховуючи викладене, просить скасувати ухвалу слідчого судді про арешт майна від 15.08.2018 року.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про сутність судового рішення та доводи апеляційної скарги; власника майна та його представника, які підтримали апеляційну скаргу та вважали ухвалу слідчого судді не законною і необґрунтованою; прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується із висновками слідчого судді, що зазначене в клопотанні майно (мобільні телефони і флеш-накопичувач) за сукупністю ознак, передбачених в ст.98 КПК України відносяться до речових доказів (оскільки можуть зберігати відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження), відтак існували реальні підстави для накладення арешту на нього відповідно до ч.3 ст.170 КПК України.

Доводи апелянта на предмет того, що слідчий суддя необґрунтовано зазначила, що арешт майна накладається в рамках кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.5 ст. 191, ч.2 ст.15 ч.5 ст.191, ч.3 ст.185, ч.2 ст.364, ч.1 ст.388 КК України, тоді які він є підозрюваним за ч.2 ст.364-1 КК України, є необґрунтованими. Так, на майно яке було тимчасово вилучено у ОСОБА_7 на накладено арешт, було накладено не як власність підозрюваного, а саме, як майно, яке відповідає критеріям ст.98 КПК України, оскільки могло зберігати відомості, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження яке розслідується за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.5 ст. 191, ч.2 ст.15 ч.5 ст.191, ч.3 ст.185, ч.2 ст.364, ч.1 ст.388 КК України.

Посилання апелянта на те, що мобільні телефони і флеш-накопичувач не є предметом, чи знаряддям кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364-1 КК України не спростовують факту того, що вилучене майно відповідає критеріям ст.98 КПК України, в рамках вказаного кримінального провадження за ч.1 ст.111, ч.5 ст. 191, ч.2 ст.15 ч.5 ст.191, ч.3 ст.185, ч.2 ст.364, ч.1 ст.388 КК України.

Слідчим суддею встановлено правові підстави для накладення арешту на майно, достатність доказів, які вказують на вчинення кримінального правопорушення (обґрунтованість підозри), розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального правопорушення.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи апелянта на предмет обмеження ОСОБА_7 права на спілкування, оскільки ОСОБА_7 має можливість спілкуватися за допомогою будь-якого іншого мобільного телефону. Арешт телефонів дійсно утворює певні складності (поновлення телефонних контактів, тощо) але не позбавляє цього права в повному обсязі.

Так саме колегія суддів не погоджується з доводами, що можливого використання органом досудового розслідування приватної (конференційної) інформації, яка знаходиться на Google аккаунті ОСОБА_7 , адже будь-яких доказів на підтвердження цього факту апелянт не навів, так саме не навів зрозумілих доводів для чого саме органу досудового розслідування необхідно розголошувати інформацію приватного змісту.

Доводи ОСОБА_7 про те, що внаслідок арешту він не може використовувати інформацію, яка необхідна для виконання його посадових обов`язків, колегія суддів також вважає необґрунтованою, враховуючи той факт, що останній був відсторонений від посади директора ДФ УУБ.

Решта доводів апелянта в більшій мірі стосується належності і допустимості як доказів інформації що міститься в мобільних телефонах і флеш-накопичувачі, однак це питання не є переметом розгляду на теперішній стадії процесу (арешт майна), і має досліджуватися при розгляді провадження судом по суті.

Зазначені обставини свідчать про безпідставність тверджень апеляційної скарги ОСОБА_7 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування ухвали слідчого судді, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Жовтневого районного сулу м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року, якою частково задоволено клопотання слідчого про накладення арешту на майно, яке було вилучене 10.08.2018 року під час здійснення особистого обшуку ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4