АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер справи: 653/3043/15-к
Номер провадження : 11-кп/791/707/18 Головуючий в І інстанції : ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2018 року вересня місяця 18 дня колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого судді : ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Секретар судового засідання: ОСОБА_5

З участю прокурора: ОСОБА_6

Захисника: ОСОБА_7

Обвинуваченого: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в залі Апеляційного суду Херсонської області в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами заступника прокурора Херсонської області ОСОБА_9 та першого заступника прокурора Херсонської області ОСОБА_10 на вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 21 червня 2018 року щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Генічеськ, Херсонської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, не одруженого, освіта середня, раніше не судимого, у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 135, ч.2 ст. 286 КК України,-

в с т а н о в и л а :

Зазначеним вироком ОСОБА_8 , визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 135, ч.2 ст. 286, КК України, та призначено йому покарання:
-за ч.1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
-за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки;
У відповідності до ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом іспитового терміну в 3 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
У відповідності зі ст. 76 КК України на період іспитового строку покладено на ОСОБА_8 такі обов`язки:
- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу пробації;
- повідомляти орган пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- періодично з`являтися для реєстрації до органу пробації.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_8 - не обирався.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 - задоволений.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 спричинену моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 1769 грн. 20 коп. судових витрат за проведення експертиз.
Вирішено питання щодо речових доказів.

ОСОБА_8 10 березня 2014 року близько 23 год. 00 хв., в порушення вимог п.2.9 «а» Правил дорожнього руху України, керуючи у стані алкогольного сп`яніння автомобілем «Фіат Тіпо» д/н НОМЕР_1 , який знаходився у технічно справному стані, та відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_12 , здійснюючи рух по вул. Петровського, зі сторони пр. Миру, в напрямку вул. Воровського, м. Генічеськ, Херсонської області, грубо порушуючи вимоги п. 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, з урахуванням дорожньої обстановки та дорожніх умов, складовими частинами котрих є період доби, ширина та освітлення проїзної частини видимість в напрямку руху, при наближенні велосипеда під керуванням ОСОБА_11 , який рухався у смузі свого руху вздовж проїжджої частини на зустріч йому, завчасно не зайняв положення в межах своєї смуги проїзної частини, яке б забезпечувало безконтактний роз`їзд із бічним інтервалом, допустив зіткнення з велосипедом, яким керував ОСОБА_11 , в полосі руху останнього, в наслідок чого ОСОБА_11 відповідно висновку судово-медичної експертизи № 75/Г від 23 червня 2014 року отримав тяжкі тілесні ушкодження, які є у прямому причинно-наслідковому зв`язку з діями ОСОБА_8 , оскільки виникли внаслідок дії тупих твердих предметів по ударному механізму спричинення, при дорожньо-транспортній пригоді. Вказані наслідки знаходяться в причинному зв`язку з грубим порушеннями з боку ОСОБА_8 Правил дорожнього руху, а саме: п.13.1, п. 13.3.

Окрім того, одразу після вчинення вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок, якої ОСОБА_11 , отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: забою головного мозку важкого ступеня, відкритого перелому правої великогомілкової кістки зі зміщенням, осадження правої половини обличчя, тилу лівої кисті, передньої поверхні гомілок, що супроводжувалися коматозним станом, ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що ОСОБА_11 , перебуває в небезпечному для життя та безпорадному стані, оскільки сам поставив його в такий стан, маючи умисел на завідоме залишення особи без допомоги, яка була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження від отриманих тілесних ушкоджень, при наявній можливості з його боку надати потерпілому ОСОБА_11 , допомогу, діючи в порушення вимоги п. 2.10 «а», «г» правил дорожнього руху України, не надав йому першу медичну допомогу та не повідомив про його стан лікарям швидкої допомоги, а продовжив рух автомобіля та втік з місця пригоди до адреси: АДРЕСА_2 , де перебував до 11 березня 2014 року поки не був виявлений працівниками міліції.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Херсонської області ОСОБА_10 , вважає, що вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 21.06.2018 стосовно ОСОБА_13 є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано застосував вимоги ст. 75 КК України, та приймаючи рішення про призначення ОСОБА_14 покарання із застосуванням випробувального терміну, своє рішення належним чином не мотивував, безпідставно послався на пом`якшуючі обставини, тоді як вказані обставини ніяким чином не знижують ступінь тяжкості скоєного злочину.

Так, поза увагою суду залишено той факт, що ОСОБА_15 раніше вже неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами у стані алкогольного сп`яніння, однак на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, та знову вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, який відповідно до вимог ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких кримінальних правопорушень.

При цьому ОСОБА_16 , одразу після вчинення вищевказаної дорожньо-транспортної події, внаслідок якої ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження з місця події втік.

Завдані потерпілому матеріальну та моральну шкоду обвинуваченим до цього часу у повному обсязі не відшкодовано, у зв`язку з чим судом обґрунтовано задоволено цивільний позов ОСОБА_11 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_17 суду пояснила, що є дружиною потерпілого, ОСОБА_15 зовсім не цікавиться станом здоров`я ОСОБА_11 , який на даний час знаходиться вдома, та потребує постійного нагляду та допомоги, так як зовсім безпорадний, не може про себе самостійно дбати. Вважає, що заявлена матеріальна та моральна шкода підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки її чоловік зазнав великих страждань, як у фізичному та і в моральному плані.

Суд у мотивувальній частині вироку взагалі не зазначив, яким чином пом`якшуючі обставини дають можливість звільнити ОСОБА_13 від відбування покарання з випробуванням, а не призначити йому покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України з реальним його відбуттям.

При цьому, судом безпідставно враховано як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, як щире каяття у скоєному, оскільки як вбачається з матеріалів провадження останній свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав лише під тиском зібраних у провадженні доказів та викриттям його злочинної діяльності працівниками правоохоронних органів, при цьому спричинену матеріальну та моральну шкоду потерпілому до цього часу у повному обсязі не відшкодував, у зв`язку з цим потерпілим у провадженні заявлено цивільний позов, який судом визнано обґрунтованим та задоволено, у зв`язку з чим вважати, що обвинувачений щиро розкаявся у скоєному є неможливим.

Обставин підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням вимог ст.75 КК України не вбачається, вважає, що ОСОБА_14 необхідно призначити покарання без застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Просить повторно дослідити докази у провадженні, а саме характеризуючий матеріал на обвинуваченого ОСОБА_18 . Вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 21.06.2018 стосовно ОСОБА_13 у частині призначеного покарання скасувати. Ухвалити новий вирок та призначити ОСОБА_14 покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 1 року позбавлення волі, за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки з відбуттям покарання у кримінально-виконавчій установі. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Херсонської області ОСОБА_9 , вважає, вирок Генічеського районного суду від 21.06.2018 стосовно ОСОБА_13 , незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості

В обґрунтування своїх вимог вказує, що згідно ч. 3 ст. 415 КПК України висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення апеляційним судом, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 23.03.2016 за апеляційною скаргою прокурора зі змінами скасовано попередній вирок Генічеського районного суду від 24.12.2015 стосовно ОСОБА_13 та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому апеляційним судом наголошено на тому, що призначене обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України є таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Суд першої інстанції, повторно розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_13 , не дотримався вимог ч. 3 ст. 415 КПК України, оскільки знову призначив обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, внаслідок чого обрав обвинуваченому несправедливе покарання внаслідок м`якості та ухвалив судове рішення, яке не відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України.

Разом із цим мотивуючи свої висновки щодо виду, розміру обраного ОСОБА_14 заходу примусу, суд не узяв до уваги характер допущених обвинуваченим порушень Правил дорожнього руху України та їх украй тяжкі непоправні наслідки для здоров`я потерпілого, а також дані про особу обвинуваченого, котрий неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння. Однак, на шлях виправлення не став та вчинив кримінальне правопорушення у стані сп`яніння.

Не ґрунтуються на матеріалах справи та на вимогах закону посилання суду про щире каяття ОСОБА_18 .

Як установлено за результатами судового розгляду, пост кримінальна поведінка ОСОБА_13 вказаних ознак не містила, а навпаки, відзначалася байдужістю. Відповідно до пояснень у судовому засіданні представника потерпілого, а також допитаної як свідка його дружини впродовж часу, що минув після ДТП на час розгляду справи місцевим судом, знаючи про наслідки свого діяння і необхідність значних витрат на лікування потерпілого, ОСОБА_15 жодного разу не відвідав його, не поцікавився станом здоров`я, не попросив пробачення. Більше того, у судовому засіданні обвинувачений з метою пом`якшення власної відповідальності намагався обґрунтувати свою протиправну поведінку, пов`язану із залишенням тяжко пораненого потерпілого на місці події, психологічною напругою. А тому щире каяття ОСОБА_13 є формальним, оскільки не відображає його реального ставлення до скоєного та не свідчить про наявність такої обставини, що пом`якшує покарання. Виходячи з наведеного виправлення та перевиховання ОСОБА_13 не можливе за допомогою інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням. У такому випадку мета покарання не може бути досягнута. А тому ОСОБА_14 необхідно призначити основне покарання у виді реального позбавлення волі, оскільки саме цей захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Крім того, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 8 постанови від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, і до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки.

Судом першої інстанції зазначені вимоги закону України про кримінальну відповідальність дотриманні не були, оскільки як убачається із матеріалів провадження ОСОБА_15 злочин, передбачений ч. 1 ст. 135 КК України, вчинив 10.03.2014. Даний злочин відповідно до вимог ст. 12 КК України віднесено до категорії невеликої тяжкості.

Таким чином, незважаючи на те, що на час постановлення вироку у провадженні, а саме 21.06.2018, минуло більше 3 років з дня вчинення ОСОБА_19 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, суд питання про можливість застосування ст. 49 КК України не вирішив, останнього від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не звільнив.

У зв`язку із цим, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон, який підлягав застосуванню, що відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування вироку в апеляційному порядку.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, суд за наявності безперечних підстав для застосування ст. 49 КК України, вказане питання на розсуд учасників процесу не поставив, думку ОСОБА_20 з нього приводу не з`ясував, як наслідок безпідставно не звільнив його від кримінальної відповідальності чи відбування покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Суд першої інстанції помилково у мотивувальній частині вироку визнав як обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_13 , «вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння».

З пред`явленого ОСОБА_14 органом досудового слідства обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України, яке визнане судом обґрунтованим, вбачається, що він керував транспортним засобом (автомобілем) у стані алкогольного сп`яніння, чим порушив, крім інших, положення пунктів п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України, про що зазначено у формулюванні обвинувачення.

Отже, ця обставина увійшла в об`єктивну сторону складу злочину фактично як кваліфікуюча ознака, з огляду на бланкетність диспозиції усіх частин ст. 286 КК України, а тому суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує (ч. 4 ст. 67 КК України).

За таких обставин суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для перегляду вироку в апеляційному порядку.

Крім цього, суд першої інстанції, у порушення у резолютивній частині вироку не вказав, що покладені на обвинуваченого обов`язки, передбачені п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України, застосував в редакції Закону України від 14.04.2009 № 1254-VI «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України щодо діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України», яка діяла на час вчинення злочину, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

Просить на підставі ч. 3 ст. 404 КПК України повторно дослідити обставини, які підтверджують обставини вчинення кримінальних правопорушень, та дані, які характеризують особу обвинуваченого.

Вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 21.06.2018 стосовно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

Судом апеляційної інстанції ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_14 призначити покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 49 КК України звільнити від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

За ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Ухвалити рішення, яким з мотивувальної частини вироку виключити посилання суду, як на обставину, що обтяжує покарання, «вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння».

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В запереченнях потерпілий та захисник ОСОБА_7 просив вирок суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційні скарги, думку обвинуваченого та його захисника які просили апеляційні скарги прокурорів задовольнити частково, заслухавши сторони в судових дебатах, які залишилися на своїх позиціях, та останнє слово обвинуваченого, перевіривши та дослідивши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вимогами ч.1 ст.370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 284 КПК України якщо під час судового розгляду кримінального провадження будуть встановлені підстави для його закриття, суд, вислухавши думку учасників судового розгляду і висновок прокурора, своєю мотивованою ухвалою закриває провадження.

Зі змісту вимог ч. 8 ст. 284 КПК України вбачається, що застосування ст. 49 КК України не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі провадження продовжується в звичайному порядку.

Доводи наведені в апеляційній скарзі прокурора ОСОБА_9 , а саме про те, що на час постановлення вироку у провадженні 21.06.2018, минуло більше 3 років з дня вчинення ОСОБА_19 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, заслуговують на увагу, та знаходять своє відображення в матеріалах провадження.

ОСОБА_15 просить звільнити його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Від так суд першої інстанції не вирішив питання про можливість застосування ст. 49 КК України, та безпідставно не звільнив ОСОБА_13 від кримінальної відповідальності чи відбування покарання за ч. 1 ст. 135 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, тим самим на думку колегії суддів, істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

Також заслуговують на увагу і доводи прокурора щодо обставини, що обтяжує покарання, оскільки, згідно з ч. 4 ст. 67 КК України та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 4 постанови № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо якась із обставин, наведених у ч. 1 ст. 66, ч. 1 ст. 67 КК України, передбачена в статті Особливої частини КК України як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд при призначені покарання не може ще раз ураховувати її як пом`якшуючу або обтяжуючу покарання обставину. Зазначених вимог закону України про кримінальну відповідальність суд першої інстанції не дотримався, оскільки у мотивувальній частині вироку визнав як обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_13 , «вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння» за п. 2.9 ПДР.

Крім того відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_14 покарання дійшов висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства із застосуванням ст.75 КК України.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується та вважає, що він не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених ст.50,65 КК України, оскільки суд не в повній мірі врахував дані про особу винного та належним чином не мотивував чому він дійшов висновку про можливість перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства та застосування ст.75 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції дійсно маючі дані про те, що ОСОБА_15 вчинив тяжкий суспільно небезпечний злочин, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння, однак, на шлях виправлення не став та вчинив кримінальне правопорушення у стані сп`яніння, та що матеріальну та моральну шкоду обвинуваченим у повному обсязі не відшкодував та не попросив пробачення, їх належним чином не врахував і призначив покарання із застосуванням ст. 75, 76 КК України.

Колегія суддів не погоджується з апеляційними скаргами прокурора про відсутність щирого каяття обвинуваченого, оскільки у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України щире каяття має полягати у належній критичній оцінці особою свого протиправного діяння, його осуді, жалю з приводу вчиненого, бажанні усунути негативні наслідки чи компенсувати завдану шкоду, а також готовності понести кримінальну відповідальність згідно із законом. ОСОБА_15 провину визнав повністю відшкодував матеріальну шкоду.

Вважає, що суд першої інстанції допустив невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості в частині застосування ст. 75 КК України.

Колегія суддів погоджується з посиланням прокурорів, а тому апеляційні скарги в цій частині підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вирок суду на підставі ст. 409, 414 КПК України у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначення покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості підлягає скасуванню в частині призначення покарання.

Призначаючи ОСОБА_14 покарання, колегія суддів у відповідності до вимог ст.50,65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, обставина яка пом`якшує покарання , думка потерпілого, щире каяття, відсутність обтяжуючих обставин. Крім того колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується постановами Генічеського районного суду Херсонської області від 07.11.2013 року та від 10.03.2014 року та вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання в межах мінімальної санкції інкримінованої йому статті, оскільки його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства. Таке покарання домірне тяжкості злочину і не сприймається явно несправедливим унаслідок м`якості чи/або суворості.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 284, 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги першого заступника прокурора Херсонської області ОСОБА_9 та заступника прокурора Херсонської області ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 21 червня 2018 року щодо ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання.

Постановити в цій частині новий вирок яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі п.2 ч. 1 ст.49 КК України звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України у зв`язку з закінченням строків давності та закрити кримінальне провадження в цій частині.

Запобіжний захід залишити без зміни, а початок строку покарання відраховувати з часу фактичного затримання в порядку виконання вироку суду.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили негайно та може бути оскаржений учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення, шляхом подачі касаційної скарги.

Судді: ОСОБА_2 /підпис/ ОСОБА_3 /підпис/ ОСОБА_4 /підпис/

З оригіналом згідно:

Суддя: ОСОБА_2