Дата документу Справа № 314/1529/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 314/1529/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/1269/18 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вільнянська ВК № 20»,
захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі провадження за апеляційною скаргою прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року, якою засуджений
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Маріуполь Донецької області, громадянин України, маючий середню освіту, непрацюючий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 ,
який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська виправна колонія (№20)» за вироком Апеляційного суду Донецької області від 13 квітня 2006 року за п.п. 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 71 КК України у вигляді 16 років позбавлення волі. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 1 березня 2016 року зараховано строк попереднього ув`язнення з 23 жовтня 2005 року по 28 вересня 2006 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі,
початок строку: 23 жовтня 2005 року,
кінець строку: 18 листопада 2020 року,
був звільнений умовно-достроково на 2 роки 6 місяців 2 дні,-

В С Т А Н О В И Л А:
Як вбачається з ухвали суду першої інстанції, 12 квітня 2018 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Своє рішення про звільнення засудженого умовно-достроково, суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_7 довів своє виправлення, а тому заслуговує на умовно-дострокове звільнення.
В апеляційній скарзі прокурор вважає, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, просить її скасувати та ухвалити нову, якою у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування умовно-дострокового звільнення відмовити.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що висновок про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує настанню права на пільгу, передбачену ст. 81 КК України.
Зазначає, що за час відбування покарання засуджений характеризується посередньо, має 12 заохочень та 5 стягнень, що свідчить про відсутність активної форми поведінки з боку засудженого, яка була б намаганням виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.
Також зазначає, що з моменту прибуття до Вільнянської ВК № 20, засуджений працевлаштований майже не був, що вказує на відсутність такої обов`язкової ознаки для застосування ст. 81 КК України, як сумлінне ставлення до праці.
Крім того, засуджений взагалі не намагався погасити шкоду, яку заподіяв злочином, що вказує на те, що він свою вину не визнав та не бажає ставати на шлях виправлення.
Від засудженого ОСОБА_7 на адресу апеляційного суду надійшли письмове клопотання, яке фактично є запереченнями на апеляційну скаргу, в яких зазначає, що він став на шлях виправлення, має 12 заохочень, за 7 років жодного разу не був у дисциплінарному ізоляторі, 16 травня 2018 року одружився, хоче працювати та утримувати сім`ю, просить застосувати до нього умовно-дострокове звільнення.
Також від засудженого ОСОБА_7 на адресу апеляційного суду надійшли письмове клопотання, в якому він просить анулювати цивільний позов за строками давності, так як з моменту його засудження зі сторони родичів потерпілих не було ніяких заяв про виплату матеріальної та моральної шкоди.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, вважав, що оскільки засуджений відбуває покарання за вчинення особливо тяжкого злочину, шкоду відшкодувати не намагався, не переконав адміністрацію установу у своєму виправленні та перевихованні, він не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заслухавши засудженого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора і ухвалу суду просили залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Маріуполь Донецької області, громадянин України, маючий середню освіту, до засудження не працював, проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше був засуджений за вчинення тяжкого корисливого злочину, за який був звільнений від відбування покарання з випробування з іспитовим строком.
На цей час відбуває покарання в ДУ «Вільнянська виправна колонія (№20») за вироком Апеляційного суду Донецької області від 13 квітня 2006 року, яким його було засуджено за вчинення особливо тяжкого злочину, передбаченого п.п. 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 71 КК України у вигляді 16 років позбавлення волі.
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 1 березня 2016 року до строку вказаного покарання було зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за період часу з 23 жовтня 2005 року по 28 вересня 2006 року.
Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 3/4 строку, призначеного судом за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 9, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, яке відносяться до категорії умисних особливо тяжких.
Разом з тим, у відповідності до ст. 81 КК України, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання закон пов`язує не лише із відбуттям певної частини призначеного покарання, а і з сумлінною поведінкою і ставленням до праці, якими засуджений довів своє виправлення.
При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.
При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.
Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.
Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.
Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.
Примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.
З матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 28 жовтня 2005 року.
Під час тримання у ДУ «Маріупольський слідчий ізолятор в Донецькій області», де він знаходився з 28 жовтня 2005 року по 16 листопада 2005 року характеризується наступним чином: вимог режиму тримання не порушував, заохочень і стягнень не мав.
З 16 листопада 2005 року по 6 грудня 2005 року тримався у Донецькому слідчому ізоляторі, де характеризувався наступним чином: вимог режиму тримання не порушував, заохочень і стягнень не мав.
З 6 грудня 2005 року по 24 січня 2007 року тримався у ДУ «Маріупольський слідчий ізолятор», де характеризувався наступним чином: вимоги режиму тримання порушував, мав 3 стягнення за зберігання заборонених предметів, заохочень не мав.
З 24 січня 2007 року по 18 березня 2011 року відбував покарання в ДУ «Сокирянська виправна колонія (№67)», за час відбування покарання характеризувався наступним чином: вимоги режиму тримання порушував, мав 1 стягнення за порушення форми одягу, заохочень не мав.
З 18 березня 2011 року по 25 березня 2011 року тримався в ДУ «Запорізькій слідчий ізолятор», де характеризувався наступним чином: вимог режиму тримання не порушував, заохочень і стягнень не мав.
З 25 березня 2011 року відбуває покарання у ДУ «Вільнянська виправна колонія (№ 20)». За час відбування покарання отримав 1 стягнення від начальника установи за відсутність у строю під час перевірки. За виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки 12 разів заохочувався правами начальника установи.
При апеляційному розгляді встановлено, що під час відбування покарання засуджений в цілому характеризується посередньо.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики, засуджений ОСОБА_7 працює днювальним гуртожитку для засуджених, до праці ставиться сумлінно. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи. Намагається утримувати спальне місце та приліжкову тумбочку у чистоті та порядку, не завжди має охайний зовнішній вигляд. Намагається дбайливо ставитись до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, використовувати їх тільки за призначенням. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться з розумною ініціативою. Намагається виконувати роботи із самообслуговування, не має достатнього рівня необхідних навичок для їх самостійного виконання. До виконання робіт із благоустрою установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Дотримується вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Не бере участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Участі в реалізації диференційованого виховного впливу на засуджених не бере. Не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня та вдосконалення наявних професійно-технічних навичок, бібліотеку не відвідує. Не бере участь у роботі самодіяльних організацій, проявляє соціально-корисну активність в організації їх роботи. Не входить до складу ради колективу засуджених. Підтримує зв`язки з рідними шляхом листування та побачень, отримує від них посилки та передачі. На профілактичному обліку не перебуває. Має позов у розмірі 21168 гривень, але виконавчий лист до установи не надходив. У скоєному злочині вину визнає, розкаюється (а.с. 18-20).

Разом з тим, засудженому ОСОБА_7 31 жовтня 2013 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 КВК України, 15 квітня 2016 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КВК України, 5 грудня 2016 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми у вигляді умовно-дострокового звільнення, ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 30 березня 2017 року також відмовлено у застосуванні умовно-дострокового звільнення (а.с. 18-20).

Крім того, з дослідженої судом апеляційної інстанції довідки про заохочення та стягнення вбачається, що 11 заохочень засуджений отримав протягом нетривалого часу у період з липня 2011 року по грудень 2015 року, а останнє заохочення отримав через більш ніж 2 роки після попереднього, одночасно з цієї довідки вбачається, що у більш тривалий період часу з жовтня 2005 року по липень 2011 року засуджений взагалі не отримав жодного заохочення, натомість протягом цього періоду отримав 4 стягнення, а ще одне отримав у січні 2017 року (а.с. 21-22).

Вказані стягнення, їх вид та кількість, які хоча на час звернення з цим клопотанням до суду були погашені і зняті, але факт їх накладення та епізодичність отриманих заохочень свідчать про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування засудженого ОСОБА_7 вбачається, що він за період з 1 січня 2017 року по 1 травня 2018 року не працював, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 24).

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції невірно встановив фактичні обставини по справі і прийшов до помилкового висновку, що засуджений ОСОБА_7 довів своє виправлення та перевиховання і підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала скасуванню із постановленням нової ухвали апеляційного суду, якою у задоволенні клопотання засудженого слід відмовити.

Що стосується клопотання засудженого про анулювання цивільного позову, то в цьому провадженні розгляду воно не підлягає.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 81 КК України, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 травня 2018 року, якою засуджений ОСОБА_7 звільнений умовно-достроково на 2 роки 6 місяців 2 дні, скасувати.

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4