АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №610/676/17-к Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/790/978/18 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

- головуючого ОСОБА_2

- суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

- при секретарі ОСОБА_5 ,

- за участю прокурора ОСОБА_6 ,

- захисника ОСОБА_7 ,

- обвинуваченого ОСОБА_8 ,

- законного представника

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Харкова кримінальне провадження №11кп/790/978/18 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_10 на вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Протопопівка Балаклійського району Харківської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, непрацюючого, інваліда 2-ї групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України раніше не судимого,-

засуджено за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на 7 років позбавлення волі.

На підставі ч.2 ст.20, п.1 ч.1 ст.94 КК України до ОСОБА_8 застосовано примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку, виконання зазначеного примусового заходу медичного характеру покладено на медичну службу установи виконання покарань, де буде перебувати ОСОБА_8 .
Як установив суд, 17 листопада 2016 року, близько 15 години, за адресою: АДРЕСА_2 , після спільного розпивання спиртних напоїв в ході сварки між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , які перебували в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин у ОСОБА_8 виник умисел на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 штовхнув ОСОБА_11 на підлогу в одній із кімнат вказаного будинку, взяв у праву руку слюсарський сталевий молоток - обценьки та умисно завдав ОСОБА_11 численні удари вказаним молотком - обценьки по волосистій частині голови, тобто у місце знаходження життєво - важливого органу, внаслідок чого згідно висновку судово - медичної експертизи №218-ОКБ/16 від 12.12.2016 року ОСОБА_11 були спричиненні наступні тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма у формі забою головного мозку з формуванням субарахноїдального крововиливу (під м`які мозкові оболонки), субдуральної (під твердою мозковою оболонкою) геморагічної гідроми в лівій тім`яній області, дірчастого втиснутого перелому лівої тім`яної кістки, з наявністю тринадцяти забитих ран на голові, в тому числі на верхній губі та правої вушної раковини, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя.
При цьому ОСОБА_8 не довів свій злочинний умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті іншій людині до кінця, з незалежних від його волі обставин, у зв`язку з наданням потерпілому ОСОБА_11 своєчасної кваліфікованої медичної допомоги.
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні посилається на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого в наслідок м`якості. Зазначив, що суд не в повній мірі врахував, що ОСОБА_12 вчинив особливо тяжкий злочин проти життя, свою провину визнав частково, з потерпілим не примирився, вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння. Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 покарання за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України 8 років позбавлення волі. На підставі ст.ст.20, 96 КК України застосувати до ОСОБА_8 примусовий захід медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку за місцем відбування покарання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та суворість призначеного обвинуваченому покарання. Зазначив, що суд не прийняв до уваги, що ОСОБА_12 не мав умислу на вбивство ОСОБА_11 , що підтверджується показаннями свідків та самого потерпілого, який показав, що жодних неприязних стосунків чи конфліктів між ним та ОСОБА_12 не було. На думку захисника, суд необґрунтовано зазначив, що показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 є аналогічними показанням потерпілого ОСОБА_11 , оскільки свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не були очевидцями злочину, а свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показала, що потерпілий ОСОБА_11 хотів зґвалтувати її тому ОСОБА_12 завдав ОСОБА_11 ударів по голові. Крім того, зазначив, що висновки суду про не доведення ОСОБА_12 свого умислу на вбивство до кінця з причин, що не залежали від його волі, а саме у зв`язку з наданням ОСОБА_11 своєчасної кваліфікованої допомоги, є необґрунтованими, оскільки матеріали кримінального провадження не містять даних щодо надання потерпілому екстреної медичної допомоги. Наголосив, що з обставин кримінального провадження слідує, що ОСОБА_12 не бажав настання смерті потерпілого, хоча наносячи удари молотком по голові повинен був допускати таку можливість, тобто діяв із непрямим умислом, а замах на умисне вбивство з непрямим умислом є неможливим. Тому дії обвинуваченого слід кваліфікувати за фактично вчинене заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке є небезпечним для життя в момент заподіяння, тобто за ч.1 ст.121 КК України. Зазначив, що суд при призначенні покарання не в повній мірі врахував, що ОСОБА_12 належним чином виконував свої процесуальні обов`язки, не ухилявся від суду, давав повні й об`єктивні показання, чим активно сприяв розкриттю злочину. Просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_12 з ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України та призначити покарання в межах санкції цієї статті.

В апеляційній скарзі, в редакції внесених доповнень, обвинувачений посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушенню та особі обвинуваченого в наслідок суворості. Зазначив, що він не мав умислу на заподіяння смерті потерпілого, а наніс йому тілесні ушкодження, оскільки потерпілий хотів зґвалтувати його цивільну дружину. Зазначив, що після отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_11 пішов до дому самостійно. Указав, що він мав можливість позбавити життя потерпілого, однак не зробив цього, оскільки не мав умислу на вбивство. Наголосив, що свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не були очевидцями злочину, а свідок ОСОБА_13 надала свідчення, які фактично співпадають з його показаннями. Наголосив, що з обставин кримінального провадження слідує, що він діяв із непрямим умислом, однак замах на умисне вбивство з непрямим умислом є неможливим, а особа повинна нести відповідальність за фактично вчинене заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке є небезпечним для життя в момент заподіяння, тобто за ч.1 ст.121 КК України. Крім того, зазначив, що суд при призначенні покарання не врахував, що він перебуває на обліку у лікаря психіатра з 16.11.2010 року, є інвалідом другої групи, до адміністративної відповідальності не притягався, за місцем мешкання характеризується позитивно, потерпілий до нього претензій не має. Просить вирок суду змінити, перекваліфікувати його дії на ч.1 ст.121 КК України, призначити йому за цим законом покарання в межах санкції цієї статті та на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробування з іспитовим строком.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченого, його захисника та законного представника, які підтримали доводи скарги захисника та обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України судове рішення, до якого, згідно ч.1 ст.369 цього ж КПК відноситься вирок, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, згідно ч.3 ст.370 КПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно вимог, передбачених п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині обвинувального вироку, повинні бути зазначені докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Відповідно до роз`яснень п.п.16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», при обґрунтуванні висновків суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, у висновку експерта, та інших джерел доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише зазначенням прізвища свідка, потерпілого або назви проведеної експертизи тощо. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу.

За змістом цих норм закону суд має викласти у мотивувальній частині обвинувального вироку результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у кримінальному провадженні, зазначити джерело доказу, фактичні данні, що стосуються доказуваної обставини, а також зазначити, які обставини даними доказами спростовуються або підтверджуються. Остаточну оцінку доказам суд дає з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності й достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України, а висновки суду щодо оцінки доказів повинні викладені в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви в їх достовірності.

Крім того, розмежовуючи замах на умисне вбивство та умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, потрібно надати оцінку сукупності обставин, які можуть бути передумовою для висновку про спрямування умислу обвинуваченого. Сама лише локалізація тяжкого тілесного ушкодження та спосіб його нанесення, без урахування інших обставин, не свідчать про умисел на позбавлення життя. Замах на позбавлення життя особи може бути вчинено лише з прямим умислом, тобто коли обвинувачений усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у виді смерті людини і бажає їх настання. За відсутності умислу на позбавлення людини життя дії обвинуваченого кваліфікуються за їх фактичними наслідками.

Як слідує із матеріалів провадження, суд у мотивувальній частині вироку лише перерахував прізвища свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , зазначивши, що вони дали показання аналогічні показанням потерпілого ОСОБА_11 .

При цьому суд, всупереч вищезазначеним роз`ясненням постанови Пленуму Верховного Суду України, зміст показань цих свідків не розкрив, відповідного аналізу не провів, належної оцінки їм не надав та не зазначив, які обставини даними доказами спростовуються або підтверджуються.

В апеляційних скаргах захисник і обвинувачений зазначають, що посилання суду на аналогічність показань свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 показанням потерпілого ОСОБА_11 є хибними, оскільки свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 взагалі не були очевидцями події, а показання свідка ОСОБА_13 є протилежними показанням потерпілого ОСОБА_11 .

Оскільки усупереч вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України зміст показань вищезазначених свідків у вироку не розкрито, тому колегія суддів позбавлена можливості перевірити наведені вище доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.

Крім того, відповідно до положень ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні, до якого належить і судове, підлягають доказуванню ряд обставин, що мають для нього значення, зокрема: час, місце, спосіб, форма вини та мотив вчинення кримінального правопорушення і ці обставини, згідно п.2 ч.3 ст.374 КПК України, повинні бути наведені у сформульованому у мотивувальній частині вироку обвинувачені, визнаному судом доведеним.

Про це ж зазначено у роз`ясненнях, які містяться в п.п.8, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ и постановлення вироку» від 29.06.1990 року № 5, згідно яких суди у кожній справі повинні встановлювати відмічені вище обставини, а також спрямованість умислу підсудного. Якщо підсудний визнається винним у замаху на вчинення злочину, необхідно зазначити причини, з яких злочин не доведено до кінця.
Цих вимог належним чином не виконано.

Зі змісту вироку слідує, що ОСОБА_8 не довів свій умисел на протиправне заподіяння смерті іншій людині до кінця з незалежних від його волі обставин, - у зв`язку з наданням потерпілому ОСОБА_11 своєчасної кваліфікованої медичної допомоги.
Однак судом не встановлено і у вироку не зазначено, які саме обставини завадили ОСОБА_8 довести свій умисел на вбивство потерпілого до кінця на місці злочину, чи виконав обвинувачений усі дії, які вважав за потрібне щоб довести умисел на вбивство до кінця, тобто обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Крім цього суд у вироку зазначив, що ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_11 пошкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя, що суперечить висновкам суду про доведеність наявності у обвинуваченого умислу на спричинення смерті потерпілого.
Ці порушення вимог кримінального процесуального закону, згідно ч.1 ст.412 КПК України, є істотними, оскільки перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і відповідно до п.3 ч.1 ст.409 того ж КПК - є підставами для скасування вироку.

Відповідно до положень ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені порушення процесуального закону шляхом повторного дослідження обставин кримінального провадження, оскільки ці обставини під час кримінального провадження у суді першої інстанції не були встановлені, а клопотань про повторне дослідження обставин від учасників судового провадження не заявлено.

З огляду на наведене, колегія суддів керується приписами ч.6 ст.9 КПК України, які визначають, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, тоді застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тому, виходячи із передбаченої п.13 ч.1 ст.7 КПК України загальної засади кримінального провадження щодо забезпечення права на захист, ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового судового розгляду суду необхідно усунути допущені порушення кримінального процесуального закону, вжити заходів до повного, всебічного дослідження обставин кримінального провадження, перевірити інші доводи апеляційних скарг прокурора, обвинуваченого та захисника, дати належну оцінку зібраним доказам згідно чинного кримінального процесуального кодексу України, в залежності від чого ухвалити законне та обґрунтоване рішення з викладенням у ньому аналізу доказів і докладних мотивів його прийняття.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Балаклійського районного суду Харківської області від 10 серпня 2017 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у тому ж суді першої інстанції.

Запобіжний захід ОСОБА_8 - тримання під вартою продовжити до 17 червня 2018 року

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: