Постанова
Іменем України
3 травня 2018 року
м. Київ
справа № 185/5487/16-к
провадження № 51-3412км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 31 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 7 грудня 2016 року в кримінальному провадженні № 0000360
за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само

( АДРЕСА_2 ), такого, що судимості не має,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 31 серпня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК із застосуванням

ст. 69 КК на 2 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Постановлено вирок у частині призначеного додаткового покарання виконувати самостійно.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 грудня 2016 року вказаний вирок змінено, виключено з його резолютивної частини рішення про самостійне виконання додаткового покарання. У решті вирок залишено без зміни.

За вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він

4 травня 2016 року приблизно о 17:20, керуючи технічно справним автомобілем маркиВАЗ-210994-20, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Папаніна в с. Булахівці Павлоградського району Дніпропетровської області у напрямку автодороги Знам`янка-Луганськ-Ізваріне, з перевищенням допустимої швидкості руху в населеному пункті зі швидкістю 100 км/год., перевозячи пасажирів, серед яких на задньому сидінні перебувала ОСОБА_8 , порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 1.7, 12.3, 12.4Правил дорожнього руху України й не проявив особливої уважності, своєчасно не оцінив небезпеки для руху, створюваної дитиною, яка знаходилася на проїзній частині як учасник дорожнього руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не маючи жодних перешкод технічного та фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, в результаті чого навпроти будинку АДРЕСА_3 на вказаній вулиці допустив зіткнення правою боковою частиною автомобіля з лівою боковою частиною велосипеда «Kolt 26» під керуванням малолітнього ОСОБА_9 . Після зіткнення з велосипедом

ОСОБА_7 втратив контроль у керуванні автомобілем, який у некерованому стані під час занесення виїхав на ліве, а потім на праве узбіччя вул. Папаніна, де навпроти будинку № 11 відбулося зіткнення його задньої частини з деревом. У результаті дорожньо-транспортної події пасажир автомобіля ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження, від яких померла на місці пригоди.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

За змістом касаційної скарги захисник засудженого просить судові рішення щодо ОСОБА_7 змінити й звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК, оскільки суд першої інстанції при призначенні покарання й апеляційний суд, залишаючи вирок місцевого суду без зміни, не повною мірою врахували дані про особу засудженого, його сімейний стан, щире каяття, відшкодування шкоди, відсутність претензій зі сторони потерпілої та її прохання суворо не карати, в результаті чого ОСОБА_7 призначено надто суворе покарання, тоді як згідно з рішенням Європейського суду з прав людини «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У запереченнях на касаційну скаргу потерпіла ОСОБА_10 підтвердила факт розкаяння й відшкодування їй шкоди ОСОБА_7 та, посилаючись на дані про його особу, сімейний стан, просила звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника.

Мотиви Суду

Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, установлених у вироку, ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, в тому числі на показаннях засудженого, який визнав винуватість в учиненні інкримінованого йому діяння, та потерпілої, яка просила його суворо не карати, і у касаційній скарзі не заперечуються.

Що ж стосується покарання, призначеного ОСОБА_7 , як основного, так і додаткового, то воно відповідає вимогам закону.

Згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого діяння та його наслідки, особу засудженого, який щиро розкаявся, позитивно характеризується за місцем роботи й проживання, має на утриманні малолітню доньку, а також суд урахував думку потерпілої щодо покарання, в результаті чого визнав щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину пом`якшуючими покарання обставинами і дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування ст. 69 КК та призначення ОСОБА_7 основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, за якою його засуджено.

Апеляційний суд погодився з таким рішенням суду першої інстанції та одночасно спростував доводи апеляційних скарг ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_10 про суворість призначеного засудженому покарання та безпідставне незастосування

ст. 75 КК.

Окрім того, в ухвалі апеляційного суду наведено мотиви про необґрунтованість посилання засудженого та потерпілої на факт перебування родичів ОСОБА_7 на його утриманні та на їх стан здоров`я, правильність яких підтверджується матеріалами кримінального провадження, а саме: об`єктивних даних про фактичну матеріальну допомогу ОСОБА_7 своїм батькам похилого віку та колишній дружині доказами не підтверджено, а довідок про стан здоров`я членів сім`ї та перебування на лікуванні, як про це справедливо зазначено в ухвалі апеляційного суду, не взято до уваги у зв`язку з тим, що вони характеризують їх стан до події злочину.

Таким чином, колегія суддів касаційного суду вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів, а рішення про відсутність підстав для застосування

ст. 75 КК обґрунтованим.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 31 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 7 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3