Ухвала
Іменем України
03 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 202/997/17

провадження № 51-8469 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року,
встановив:
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2017 року
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Дніпропетровська, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судиму, останнього разу вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 серпня 2016 року за ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, до 4 років 1 місяця позбавлення волі,
засуджено за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання у виді 4 років 2 місяців позбавлення волі та штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу (1700 грн.) постановлено виконувати самостійно.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 12 грудня 2016 року до 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2017 року виправлено описку в шостому абзаці резолютивної частини вироку Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2017 року, та постановлено викласти його у наступній редакції: «На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, зарахувавши обвинуваченій ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк тримання під вартою в період з 12 грудня 2016 року до набранням вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі».

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винною у тому, що вона у невстановлений час та місці знайшла паспорт громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_8 , з метою його подальшого використання, підробила вказаний паспорт шляхом вклеювання в нього власної фотокартки.
Так, 19 листопада 2016 року, близько 19 год. 10 хв., перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , під вигаданим приводом та з обіцянкою подальшого повернення, заволоділа майном ОСОБА_9 , при цьому у якості застави залишила потерпілій сумку, у якій знаходився вищевказаний підроблений паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_8 . Своїми діями ОСОБА_10 заподіяла шкоду потерпілій ОСОБА_9 на загальну суму 1619 грн. 09 коп.
У касаційній скарзі засуджена порушує питання про перегляд зазначених судових рішень у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, через суворість. Засуджена у скарзі ставить питання перед судом про призначення їй покарання не пов`язаного з позбавленням волі. Крім того, засуджена вказує, що місцевим судом безпідставно застосовано щодо неї положення ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону України № 2046-VIII від 18 травня 2017 року, та перераховано у строк відбування покарання строк перебування під вартою з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, тоді як необхідно було застосувати ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доводи касаційної скарги засудженої про порушення щодо неї загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Як убачається з наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_6 , призначаючи їй покарання у виді позбавлення волі, виходив з того, що засуджена будучи раніше судимою на шлях виправлення не стала, вчинила злочини, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії злочинів невеликої та середньої тяжкості, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Крім того, судом враховано, що попереднім вироком суду ОСОБА_6 призначено реальне покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі, яке остання відбуває на час постановлення вказаного вироку.

Обставиною, яка пом`якшує покарання засудженій судом визнано щире каяття. Обставиною, яка обтяжує покарання засудженій судом визнано рецидив злочину.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано дійшов висновку, що перевиховання засудженої можливе лише в умовах ізоляції її від суспільства, та правильно призначив покарання із застосуванням ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України.
Таким чином, колегія суддів вважає, що у даному конкретному випадку призначене засудженій покарання (позбавлення волі та штраф, який постановлено виконувати самостійно) відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження нових злочинів, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
А тому, підстав вважати призначене засудженій ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його суворість, про що засуджена зазначає у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
Крім того, не заслуговують на увагу доводи засудженої щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.
Так, відповідно до правого висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2018 року, Положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч. 2 ст. 4 КК України.
Якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII).
Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України).
Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.
Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.
Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII).
Таким чином, суд першої інстанції, зараховуючи в строк відбування покарання строк перебування ОСОБА_4 під вартою з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, враховуючи, що злочин вчинено ОСОБА_11 до 20 червня 2017 року, дійшов вірного висновку та правильно застосував ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.
При розгляді апеляційної скарги засудженої, суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів з яких апеляційну скаргу засудженої залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2018 року
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3