Постанова
Іменем України
21 червня 2018 року
м. Київ
справа № 444/290/17
провадження № 51-3553км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 на вирок Жовківського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року й вирок Апеляційного суду Львівської області від

13 липня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000299, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Любеля Жовківського району Львівської області, жительки

АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Жовківського районного суду Львівської області від 27 березня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на неї обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 : у рахунок відшкодування майнової шкоди за пошкодження автомобіля «BMW» 520i (E39)» 139 420 грн, моральної шкоди 200 000 грн, у рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з операцією та лікуванням, 23 932 грн, з утриманням автомобіля 1 925 грн, а всього на суму 365 277 грн.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнано винною в тому, що вона

8 березня 2015 року о 19:00, керуючи автомобілем марки «БМВ 520» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) на автодорозі сполученням Ковель-Володимир-Волинськ-Червоноград-Жовква у межах с. Туринки Жовківського району Львівської області, всупереч вимогам пунктів 12.4, 12.3, 12.1 Правил дорожнього руху України проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін: під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахувала дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати рух керованого нею транспортного засобу та безпечно керувати ним, без причин технічного характеру виїхала праворуч по ходу її руху за межі проїзної частини дороги, де зіткнулася з деревом. Унаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді консолідованого перелому задньо-верхнього краю лівої вертлюгової западини, після травматичної помірно вираженої контрактури лівого кульшового суглобу, нейрогенної розгинальної контрактури лівого гомілково-ступневого суглоба в еквінусі стопи, що призвели до стійкої втрати професійної працездатності

на 55 %.

Апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу прокурора, а апеляційну скаргу представника потерпілого захисника ОСОБА_8 задовольнив частково, скасував вирок місцевого суду й ухвалив свій, яким засудив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК, та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки і на підставі ст. 75 КК звільнив її від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на строк 2 роки, а також постановив виконувати самостійно додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, у решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 , посилаючись на незаконність постановлених судових рішень щодо ОСОБА_7 в частині її звільнення від відбування покарання з випробуванням, з огляду на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вимоги касаційної скарги обґрунтовує тим, що суди обох інстанцій при ухваленні рішення щодо ОСОБА_7 не повною мірою врахували дані про її особу (не проживає за місцем реєстрації, неодноразово розшукувалась органами досудового розслідування, не працює, не розкаялась у вчиненому злочині, не відшкодувала заподіяних збитків), а також не зважили на тяжкі наслідки від скоєного злочину, завданих його здоров`ю, а саме стійку втрату ним професійної працездатності на 55 %.

На вказану скаргу засуджена ОСОБА_7 подала заперечення, в яких, наводячи відповідні доводи, стверджує про безпідставність заявлених потерпілим касаційних вимог, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні його касаційної скарги, а оскаржені судові рішення залишити без змін.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні потерпілий підтримав подану касаційну і надавши відповідні пояснення, просив її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги потерпілого, оскільки вважав оскаржені судові рішення законними та обґрунтованими.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні, правильності кваліфікації її дій за

ч. 2 ст. 286 КК в касаційній скарзі потерпілий не оскаржує, як і не заперечує в ній проти виду та розміру призначеного основного покарання.

Що ж стосується доводів, викладених у касаційній скарзі потерпілого, про безпідставність звільнення ОСОБА_7 від призначеного їй покарання з випробуванням згідно зі ст. 75 КК, то вони є необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

З огляду на принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення (є тяжким), дані про особу засудженої (вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, її молодий вік), наявність обставини, що пом`якшує покарання (щире каяття), та обставини, що його обтяжує (вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння). Зважив суд також і на конкретні обставини вчинення злочину, а саме на характер та мотиви допущених порушень правил безпеки дорожнього руху, ставлення засудженої до цих порушень та її поведінку після вчинення злочину.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 основного покарання у виді позбавлення волі згідно із санкцією ч. 2 ст. 286 КК на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки і на підставі ст. 75 КК звільнив засуджену від його відбування з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки, яке, на думку Суду, є необхідним та достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження у межах, встановлених ст. 404 КПК, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК, дійшов висновку про обґрунтованість доводів прокурора в касаційній скарзі щодо неправильного застосування судом першої інстанції ст. 75 КК в частині звільнення засудженої від відбування як основного, так і додаткового покарання. При цьому апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК підлягає звільненню від відбування основного покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 2 роки, а також постановив виконувати самостійно додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

З огляду на викладене Суд вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання шляхом застосування до неї положень ст. 75 КК є належним чином вмотивованими та обґрунтованими.

Судові рішення відповідають вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 370, 420 КПК.

Разом з цим, твердження у касаційній скарзі потерпілого про неврахування судами тяжких наслідків від скоєного злочину, завданих його здоров`ю, є безпідставними, оскільки вказана обставина є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, а тому їх було взято до уваги при призначенні покарання.
Що ж стосується посилання у касаційній скарзі потерпілого на відсутність у засудженої щирого каяття у вчиненому злочині, то вони також є непереконливими.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції ОСОБА_7 свою вину визнала повністю, щиро розкаялась у вченому кримінальному правопорушенні, а також визнала позовні вимоги ОСОБА_6 про стягнення з неї на його користь в рахунок відшкодування майнової шкоди 165 277 грн. Крім того, згідно наявними в матеріалах справи копіями квитанцій від 24 березня 2017 року, та від 5 липня 2017 року ОСОБА_7 перерахувала ОСОБА_6 поштовим переказом двічі по 10 000 грн та 25 000 грн у рахунок часткового відшкодування заподіяної потерпілому шкоди, однак ці кошти не були вручені останньому у зв`язку з його відмовою від отримання переказів. Наведені обставини свідчать про те, ОСОБА_7 здійснила всі можливі дії, спрямовані для відшкодування шкоди, однак потерпілий свідомо не бажав отримати гроші. Таким чином, положення ст. 66 КК щодо визнання щирого каяття

ОСОБА_7 як обставини, що пом`якшує покарання, судом дотримано.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування вироку місцевого суду та вироку апеляційного суду, судом касаційної інстанції не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги потерпілого ОСОБА_6 .

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Жовківського районного суду Львівської області від 27 березня

2017 року й вирок Апеляційного суду Львівської області від 13 липня 2017 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3