Ухвала
іменем україни

18 жовтня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002687, щодо

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Кримське Сакського району АР Крим,
який мешкає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за касаційною скаргою засудженого на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі з доповненнями до неї засуджений, не погоджуючись із ухваленими щодо нього судовими рішеннями через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх скасувати, провадження закрити за відсутністю в його діях складу злочину. Свої вимоги засуджений мотивує тим, що висновки судів ґрунтуються на припущеннях та недопустимих доказах, зокрема слідчі дії проведені з порушенням права на захист, вилучені речі були видані під тиском працівників поліції. Вказує на те, що матеріали провадження не містять доказів його винуватості. Також зазначає про те, що суд в порушення вимог ст. 317 КПК України позбавив його права на ознайомлення з матеріалами провадження.

Вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2016 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року, ОСОБА_5 визнано винуватим за ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він 27 жовтня 2015 року приблизно о 22.45 год., маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, знаходячись біля будинку № 37-а на вул. Історичній у м. Запоріжжі, побачив потерпілу ОСОБА_7 та, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для її життя та здоров`я, відкрито, умисно, повторно викрав належне їй майно на загальну суму 2 400 грн.

Крім того, 28 жовтня 2015 року приблизно о 00.20 год., ОСОБА_5 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, знаходячись навпроти будинку № 69 на вул. Лізи Чайкіної у м. Запоріжжі, побачив потерпілу ОСОБА_8 та, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для її життя та здоров`я, відкрито, умисно, повторно викрав майно останньої на загальну суму 979,90 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого на підтримання скарги, пояснення прокурора, який заперечив проти скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що порушує питання засуджений, перегляду в касаційному порядку не підлягає, а отже, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Той факт, що засуджений умисно, повторно вчинив грабіж, поєднаний з насильством, підтверджується показаннями потерпілих, свідків, даними, що містяться у протоколах огляду місця події, пред`явлення особи для впізнання та іншими матеріалами провадження.

На думку колегії суддів,висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їх належність та допустимість.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, наявність обставини, що обтяжує покарання - рецидив злочинів, а також дані про його особу, тобто суд дотримався вимог статей 65-67 КК України.

Крім того, доводи засудженого щодо відсутності в його діянні складу кримінального правопорушення, аналогічні наведеним у його касаційній скарзі, були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи його апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року щодо ОСОБА_5 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3