Справа № 755/9887/17
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"22" листопада 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001487 від 03 лютого 2017 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганськ, громадянина України, з повною вищою освітою, не одруженого, директора в ТОВ «ГРІСВІТ», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в:
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_7 02 лютого 2017 року, приблизно о 18 год. 15 хв., керуючи технічно справним автомобілем «Skoda-Felicia», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частини вул. Алма-Атинській, в напрямку від вул. Трактористів, в бік вул. О.Довбуша в м. Києві, зі швидкістю 35 км/год.

Проїзна частина має по одній смузі для руху транспорту в одному напрямку. На проїзній частині відсутня дорожня розмітка. Максимально дозволена швидкість транспортних засобів на даній ділянці дороги 60 км/год.
В той час проїзну частину в межах нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.35.1; 5.35.2 ПДР України, переходила пішохід ОСОБА_5 .
Під час руху водій ОСОБА_7 , допустив порушення вимог п.п., 18.1. Правил дорожнього руху України, який передбачає, що «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
Порушення вищевказаної вимоги ПДР України з боку водія ОСОБА_7 , виразилось в тому, що він керуючи автомобілем «Skoda-Felicia», д.н. НОМЕР_1 , під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований навпроти буд. № 36 вул. Алма-Атинській в м. Києві, вимоги п. 18.1. ПДР України проігнорував, не переконавшись, що на пішохідному переході перебуває пішохід, не зменшив швидкість свого автомобіля та не зупинився перед пішохідним переходом, а виїхав на нього, не давши дорогу пішоходу ОСОБА_5 ,. котра в той час переходила дорогу в межах нерегульованого пішохідного переходу, з права на ліва по відношенню до руху автомобіля «Skoda-Felicia», д.н.з. НОМЕР_1 .

Дана ДТП, згідно висновку експертизи № 12-1/819 від 23.06.2017 р., виникла з вини водія ОСОБА_7 , котрий порушив вимоги п. 18.1, Правил дорожнього руху України, та за її наслідками, згідно висновку судово-медичної експертизи № 658/е від 31.05.2017, ОСОБА_5 були заподіяні тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Так, будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 надав покази, в яких підтвердив обставини скоєння, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення.
Також, будучи допитаною з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпіла ОСОБА_5 зазначила, що у цій ситуації, вона , як пішохід переходила проїзну частину в межах нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.35.1; 5.35.2 ПДР України.
Також, у цей період обвинувачений керуючи автомобілем Skoda-Felicia, д.н. НОМЕР_1 , біля буд. № 36 вул. Алма-Атинській в м. Києві, проігнорував вимоги п. 18.1. ПДР України, внаслідок чого відбувся наїзд передньою частиною вказаного ТЗ в лівий бік її тіла, після чого вона впала на асфальт.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла отримала тілесні ушкодження, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню.
Крім того, будучи допитаною, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_8 надала суду аналогічні покази, що обвинувачений та потерпіла в частині механізму виникнення ДТП.

Вказані показання обвинуваченого, потерпілої та свідка суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.
Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджуються обставини визначені ст. 91 даного Кодексу, а саме, час, місце та спосіб вчинення злочину.
Обставин регламентованих ст. 87 КПК України у відношенні свідка в ході судового розгляду встановлено не було.
В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.

Протоколом огляду місяця дорожньо-транспортної пригоди з відповідною фототаблицею, здійсненого з 20:30 год. до 21:40 год. 02.02.2017, старшого слідчого СВ Голосіївського УП ГП НП у м. Києві ОСОБА_9 , в присутності понятих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , та обвинуваченого і слідчого ОСОБА_12 , підтверджується безпосередньо факт настання самої події кримінального правопорушення, а саме дорожньо-транспортної пригоди, його час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, характеристика природних умов, наслідків, що настали в результаті зіткнення, зокрема технічні пошкодження вказаного ТЗ.
Порушень вимог ст.ст. 104-106, 234, 237, 223 КПК України судом не встановлено та сторонами не доведено.
Зі схеми місця дорожньо-транспортної пригоди слідує, що вона містить зображення місця пригоди у вигляді схеми, яка оформлена на місці пригоди і підписана водієм ОСОБА_7 у присутності понятих, та на якій графічно відображені й зафіксовані всі об`єкти та обставини, що стосуються події та можуть мати значення для об`єктивного визначення її причин, а саме: ділянка дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода; сталі орієнтири, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів та слідів; ТЗ, причетний до ДТП, координати їх розміщення відносно елементів проїзної частини та сталих орієнтирів; сліди та предмети, що стосуються пригоди: розміщення частин та об`єктів, що відокремилися від транспортного засобу, відносно елементів проїзної частини, транспортних засобів; площа розсіювання уламків, сліди заносу; координати місця зіткнення, відносно сталих орієнтирів; ширина проїзної частини разом з роздільними смугами; розташування дорожньої розмітки.
Як наслідок, цими відомостями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджуються обставини визначені ст. 91 даного Кодексу та сам алгоритм та механізм вчинення злочину, який кореспондується з показаннями наданими обвинуваченим, потерпілою та свідком у суді, тобто з обставинами вчинення кримінального правопорушення визнаними судом доведеними.
Вказані документи суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 99 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено.
При цьому, з досліджених судом, у порядку § 3 Глави 28 КПК України, у судовому засіданні, висновків експертів, тобто докладних описів проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, судовим слідством встановлено наступне.

Згідно висновку експерта № 12-1/819 від 23.06.2017 р., в даній дорожній ситуації, водій автомобіля Skoda-Felicia, д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 повинен був керуватись вимогами пунктів: 12.2; 18.1 Правил дорожнього руху України.
В даній дорожній ситуації, водій автомобіля Skoda-Felicia, д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 , з моменту виникнення небезпеки для руху мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_5 ,, шляхом виконання вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху України.
В даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля Skoda-Felicia, д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 , експертом, з технічної точки зору, невідповідностей вимогам пункту 12.2 ПДР України не вбачається, а вбачається невідповідність вимогам пункту 18.1 Правил дорожнього руху України.
Дана ДТП виникла з вини водія ОСОБА_7 , котрий порушив вимоги п.п. 18.1 ПДР України.
З висновку експертизи № 658/е від 31.05.2017 слідує, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 , отримала тілесні ушкодження: «Закрита травма лівого плеча у вигляді перелому плечової кістки по лінії шийки зі зміщенням уламків, гематома верхньої третини лівого плеча, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню, що спричинило тривалий розлад здоров`я, відповідно п.п. 4.6. та 2.2.1./в «Правил».
З висновку Київської міської наркологічної клініки лікарня «Соціотерапія» № 000911 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 02.02.2017, слідує, що обвинувачений не перебував в стані сп`яніння.

Порушень положень § 5 Глави 4 КПК України в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено.
Згідно ч. 5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.
Таким чином, зазначені висновки суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні містять в собі докладні описи проведених досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на поставлені запитання, які ґрунтуються на відомостях, які сприймалися безпосередньо та, які стали відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження, тобто в повній мірі відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 101-102 вказаного Кодексу, судом не встановлено та сторонами не доведено.

Тобто, цими відомостями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджуються обставини визначені ст. 91 даного Кодексу та сам алгоритм та механізм вчинення злочину, який кореспондується з обставинами вчинення кримінального правопорушення визнаними судом доведеними, а саме в частині того, що причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність дій обвинуваченого вимогам пункту 18.1 ПДР України, отримання потерпіоюм тілесних ушкоджень, які за ступенем тяжкості відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.
За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом, у зв`язку чим кваліфікує його дії саме за вказаною статтею зазначеного Кодексу, оскільки він своїми умисними діями скоїв порушення правил безпеки дорожнього руху будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Так, обставиною, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , згідно ст. 66 КК України, є щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, допустиму характеристику за місцем роботи, спосіб життя (працює, не одружений, раніше не судимий), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає, за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 286 КК України у виді обмеження волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування його ст. 69, чи норм ст. 69-1 даного Кодексу до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді обмеження волі є достатньою для його виправлення та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
При вирішенні цивільного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 , третя особа АСК «Омега» про стягнення моральної шкоди, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), суд виходить з наступного.
У судовому засіданні цивільний позивач та її представник пояснили суду, що моральна шкода полягає у пережитих нею стражданнях після вказаних подій, та з урахуванням тривалої втрати працездатності й фактично незворотних процесів у стані здоров`я.
У судовому засіданні цивільний відповідач акцентував увагу на тому, що розмір компенсації у світлі обставин справи заявлений позивачем є надмірним, тобто таким, що не випливає із ступеня вини даного відповідача.
Представник третьої особи подав заяву про розгляд справи у їх відсутність на підставі наявних доказів.

Тож, суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.
Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.
Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Позивач вказує на те, що моральна шкода складає 100 000 грн., які вона просить стягнути з цивільного відповідача.
У той же час, як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.
Як роз`яснено в п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001 та від 27.02.2009), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У відповідності з ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За таких обставин суд, враховуючи думку учасників процесу в частині наявності моральної (немайнової) шкоди у потерпілої, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), визначає розмір такої шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає дійсним її розмір на рівні 40 000 грн.

Також, розглядаючи клопотання захисника ОСОБА_6 про застосування амністії до ОСОБА_7 згідно Закону України "Про амністію у 2016 році" (надалі Закон), Закону України "Про застосування амністії", суд вважає за необхідне вказати таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст. 85 КК України на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.
Статтею 86 КК України регламентовано, що амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб.
Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.
Згідно ст. 1 Закону, звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, в т.ч. п. є) які на день набрання чинності цим Законом мають одного чи обох батьків, які досягли 70-річного віку або визнані інвалідами першої групи, за умови, що в цих батьків немає інших працездатних дітей.
У цій ситуації, обвинувачений за цим вироком визнані винуватим у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 286 КК України, який згідно ст. 12 даного Кодексу, не є тяжким або особливо тяжким.
При цьому, обвинувачений, на день набрання чинності цим Законом має обох батьків, які досягли 70-річного віку, а саме ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_7 наявне клопотання про застосування амністії до нього підтримав, просив задовольнити, та надав відповідну згоду з цього питання

Прокурор не заперечував проти задоволення клопотань.
Відповідно до положень ст. 86 КК України, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування аністії в України» установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
Згідно ст. 15 Закону, особам, засудженим до покарання (основного чи додаткового) у виді штрафу, сума штрафу, сплаченого ними до прийняття судом рішення про звільнення від відбування покарання у зв`язку з амністією, не повертається.
З огляду на, що вказане клопотання захисника підлягає задоволенню, як обґрунтоване.
Питання речових доказів у кримінальному проваджені, вирішується судом відповідно до ст. 100 КПК України.

Питання судових витрат у провадженні суд вирішує відповідно до ст. 124 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_7 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 86 КК України, ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в України», п. є) ст. 1, ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування основного та додаткового покарання за цим вироком у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 , третя особа АСК «Омега» про стягнення моральної шкоди, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином) - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_5 40000 (сорок тисяч) гривень моральної шкоди на відшкодування шкоди завданої злочином (кримінальним правопорушенням).

В іншій частині у задоволенні цивільного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати на залучення експерта для проведення експертиз у сумі 1484 (одна тисяча чотириста вісімдесят чотири) гривень 40 копійок.

Речові докази: транспортний засіб «Шкода Феліція», д.н.з. НОМЕР_1 , - залишити у володінні власника ОСОБА_7 .

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я: ОСОБА_1