Справа № 127/336/17 Провадження №11-кп/772/1133/2017
Категорія: крим. Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2017 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

потерпілої: ОСОБА_8

представників потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянув 05 грудня 2017 року у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0000375за апеляційними скаргами представника ПАТ «Тернопільський молокозавод», обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 23 червня 2017 року, яким

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Верхнячка Христинівського району Черкаської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого водієм філії «Умань-молоко» ПрАТ «Тернопільський молокозавод», раніше не судимого;

засуджено за ч.2 ст.286 КК України до 4 року позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання перебування в установі попереднього ув`язнення з 17.11.2016 по 21.06.2017.

Цивільний позов законного представника потерпілої ОСОБА_8 в інтересах малолітньої особи позивача ОСОБА_11 до ПрАТ «Тернопільський молокозавод», ОСОБА_6 , ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди заподіяної злочином задоволено частково.

Цивільний позов законного представника потерпілої ОСОБА_8 в інтересах малолітньої особи позивача ОСОБА_11 в частині позовних вимог до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди заподіяної злочином залишено без розгляду.

Цивільний позов законного представника потерпілої ОСОБА_12 в інтересах малолітньої особи позивача ОСОБА_13 до ПрАТ «Тернопільський молокозавод» про відшкодування шкоди заподіяної злочином задоволено частково.

Вирішено питання із речовими доказами, судовими витратами та цивільними позовами.

За участю прокурора: ОСОБА_14
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_6 за вироком суду засуджений за те, що 17 листопада 2016 року о 08.50 керуючи технічно-справним вантажним автомобілем «DAF CF 85.430», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись у м. Вінниці, ігноруючи вимоги дорожнього знаку 3.2 Правил дорожнього руху України (рух механічних транспортних засобів заборонено), виїхав на вулицю Соборну та рухався у напрямку перехрестя із вул. Театральною, не врахувавши дорожню обстановку, а саме те, що в районі трамвайної зупинки «вул. Театральна», позначеної дорожнім знаком 5.42 Правил дорожнього руху України (місце зупинки трамваю), зупинився трамвай №307, який рухався по визначеному маршруту у попутному напрямку, для здійснення посадки-висадки пасажирів, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, натомість продовжив рух та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_15 , яка вийшла із з казаного трамваю. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_15 від отриманих травм загинула на місці пригоди. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №966 від 27.12.2016, внаслідок наїзду ОСОБА_15 отримала тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення та які перебувають у причинному зв`язку зі смертю останньої.

Згідно висновку автотехнічної експертизи №954а від 29.12.2016, у даній дорожній ситуації водій автомобіля «DAF CF 85.430», державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_16 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода ОСОБА_15 та в його діях вбачається невідповідність вимогам п.п.12.3 та 18.8 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, ОСОБА_16 порушив вимоги п.п. 12.3, 18.8 та вимоги дорожніх знаків 3.2 та 5.42 Правил дорожнього руху України.

Порушення водієм ОСОБА_6 зазначених вимог Правил дорожнього руху України знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме із спричиненням смерті ОСОБА_15 .

Обвинувачений ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі просив замінити вирок суду в частині задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 та стягнення із ПАТ «Тернопільський молокозавод» занадто великої суми моральної шкоди, яка в регресному порядку буде стягуватись із нього.

Він же в своїх клопотання просив уточнити зарахування строку попереднього ув`язнення в порядку частини 5 статті 72 КК України та застосувати до нього статтю 4 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Апеляційна скарга представника відповідача ПАТ «Тернопільський молокозавод» містить прохання про скасування вироку суду в частині задоволення цивільних позовів потерпілих та стягнення на їх користь сум моральної шкоди, невирішення позовних вимог, заявлених до страхової компанії, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення норм КПК та неправильне застосування закону. Вони просили також повернути вирішення позовів потерпілих на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі потерпілої ОСОБА_8 міститься прохання про скасування вироку суду і постановлення нового із-за м`якості призначеного обвинуваченому покарання та часткового задоволення заявленого цивільного позову в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_11 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; пояснення обвинуваченого, його захисника, представника відповідача в підтримання доводів поданих ними апеляційних скарг та заперечення проти задоволення апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_8 , представника потерпілої, яка просила задовільнити їхню апеляційну скаргу та залишити без задоволення інші апеляційні скарги; представника потерпілого ОСОБА_12 ОСОБА_9 щодо законності прийнятого рішення; прокурора, який просив залишити оскаржуваний вирок суду без змін та виступи їх всіх в судових дебатах в підтримання висловлених ними позицій; дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення поданих апеляційних скарг із наступних підстав.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення за яким він засуджений, при обставинах викладених у вироку, ніким не оспорюються, а тому в цій частині вирок суду не переглядається.

За відсутності обтяжуючих покарання обставин та наявності пом`якшуючих щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину та часткового відшкодування заподіяних збитків потерпілому, суд також у відповідності до вимог статті 65 КК України врахував, що кримінальне правопорушення відноситься до категорії необережних тяжких, тверезість обвинуваченого, невелику швидкість транспортного засобу під час ДТП, погодні умови, мокре дорожнє покриття та пост кримінальну поведінку обвинуваченого, добровільне відшкодування ним заподіяної шкоди ще до прийнятого рішення.

При цьому також у вироку враховано особу обвинуваченого, який за місцем проживання і роботи позитивно характеризується, на наркологічному і психіатричному обліку він не перебував, являється особою молодого віку, проживав разом із батьками - матір`ю інвалідом ІІ групи по онкозахворюванню та батьком учасником АТО.

За таких обставин суд обрав винному покарання у виді чотирьох років позбавлення волі із трирічним додатковим покаранням.

На переконання суду таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження скоєння інших злочинів, як ним самим так і іншими особами.

За тими пунктами порушень ПДР України на які посилається в апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 , обвинувачений був засуджений. Швидкість руху автомобіля під керуванням водія ОСОБА_6 при наїзді на потерпілу досліджувалась та встановлена експертом автотехніком, вона становила 27,2-31.9 км/год. Обставини, встановлені судом у вироку потерпілими не оскаржуються, а тому немає підстав вважати що обвинувачений рухався із більшою швидкістю до наїзду на ОСОБА_15 .

Наявність слідів гальмування, зазначених у залучених до кримінального провадження доказах є свідченням, що обвинувачений намагався уникнути зіткнення, проте йому не вдалося зробити у обстановці, яка склалася. Тому суд не приймає доводи потерпілої, що ОСОБА_6 не приймав заходів уникнення наїзду.

При апеляційному розгляді апеляцій ОСОБА_6 підтвердив своє повне визнання вини та щире каяття, що підтверджується не лише його словами, а і діями. Він за допомогою батьків до вирішення кримінального провадження частково відшкодував заподіяну шкоду потерпілому ОСОБА_12 в інтересах його та неповнолітньої дочки, який вирок суду не оскаржував.

Пояснення винного щодо його бажання частково відшкодувати шкоду іншій потерпілій ОСОБА_8 , не заперечувала сама потерпіла, проте свою відмову від грошових коштів пояснила вимогою обвинуваченого отримати взамін розписку про це, що для неї було образливим якищем.

Посилання у скарзі, що із боку ОСОБА_6 не відбулося навіть часткового відшкодування збитків матері загиблої не узгоджуються із даними нею поясненнями в апеляційному суді.

При вирішенні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_12 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями обвинуваченого, заявлених ними до ПАТ «Тернопільський молокозавод», суд обґрунтовано керувався роз`ясненнями постанов Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та Пленуму №4 від 01.03.2013 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ«Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».

Згідно зазначених роз`яснень, за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди.

Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, зокрема, діяльністю щодо використання транспортного засобу, така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Відповідно до роз`яснень пунктів 8, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за моральну шкоду заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП України).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При визначенні розміру відшкодування суд навів в своєму рішенні необхідні мотиви прийнятого рішення, спростування яких не міститься в апеляційній скарзі представника ПАТ «Тернопільський молокозавод».

Відповідно до статті 21 Закону №1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу, що було зроблено за позовом потерпілої ОСОБА_8 (а.с.21-26 т.1).

Проте, стягнень із страхової компанії за рішенням суду не було проведено.

Необхідно зазначити, що потерпілі у відповідності із вимогами ч.1 ст.12 та ч.2 ст.16 ЦК України пред`явили свої матеріальні претензії про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями, до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія».

Місцевий суд всупереч вимог ст.129, ч.1 ст.326 КПК України залишив вирішення позову потерпілих без розгляду.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційних скарг врегульовані нормами ст.407 КПК України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.408 КПК України апеляційний суд вправі змінити вирок зменшити чи збільшити суму стягнень, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію правопорушення та в разі коли цивільний позов вирішувався місцевим судом. Проте, апеляційний суд не наділений повноваженнями постановляти новий вирок, вирішувати цивільний позов, як суд першої інстанції, оскільки в такому разі особа позбавлена можливості апеляційного оскарження, що суперечило би нормам КПК та Конституції України.

Частиною 5 статті 128 КПК України встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку із цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального Кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального законодавства.

Виходячи із рішень Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ по конкретних справах, їхніх правових позицій із цього приводу від 20.01.2016 року та враховуючи, що питання, які виникли у даному кримінальному провадженні не врегульовані КПК, в той час як норми ЦПК України не суперечать засадам кримінального судочинства, за відсутності інших повноважень, ніж визначених п.3 ч.1 ст.408 КПК України, апеляційний суд прийняв рішення про скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову із направленням провадження в цій частині до суду першої інстанції на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи, що в іншій частині вирішення позовних вимог потерпілих ніяких істотних порушень норм КПК місцевим судом не було допущено, немає ніяких підстав до скасування вироку суду в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.405, 407, 409, 412, 419 КПК України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В :
Апеляційні скарги обвинуваченого, представника цивільного відповідача ПАТ «Тернопільський молокозавод» та потерпілої ОСОБА_8 задовільнити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 23 червня 2017 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 в частині залишення без розгляду цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 в частині позовних вимог до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування заподіяної шкоди скасувати.

Кримінальне провадження в цій частині виділити в окреме провадження та повернути його для розгляду до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Оскаржуваний вирок суду в частині перерахування обвинуваченому строку попереднього ув`язнення в порядку частини 5 статті 72 Кримінального кодексу України змінити.

Зарахувати обвинуваченому ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі починаючи із 16 листопада 2016 року по день набрання вироком законної сили по 05 грудня 2017 року.

Клопотання обвинуваченого про застосування до нього акту амністії залишити без задоволення.

В решті оскаржувати вирок суду відносно обвинуваченого залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Згідно з оригіналом:
Суддя: