Справа № 355/1279/16 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/711/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 20.12.2017

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого-судді - ОСОБА_2

суддів- - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

за участю прокурора - ОСОБА_8

захисника - ОСОБА_9

особи, щодо якої вирішується

питання про застосування примусових

заходів виховного характеру - ОСОБА_10

законного представника - ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року, якою клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернуто прокурору Баришівського відділу Бориспільської місцевої прокуратури Київської області для усунення недоліків,
В С Т А Н О В И Л А :
До Баришівського районного суду Київської області надійшло клопотання заступника начальника СВ Баришівського ВП Переяслав Хмельницького ВП ГУ НП України в Київській області про застосування примусових заходів виховного характеру відносно неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року вказане клопотання повернуто прокурору Баришівського відділу Бориспільської місцевої прокуратури Київської області у зв`язку з невідповідністю даного клопотання вимогам КПК України. Обґрунтовуючи своє рішення суд послався на те, що клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру відносно неповнолітнього має відповідати вимогам КПК. Однак клопотання не містить формулювання обвинувачення, а містить лише виклад фактичних обставин та посилання на ч.2 ст. 286 КК України, у зв`язку з чим неможливо перевірити відповідність правової кваліфікації та обвинувачення фактично вчиненому неповнолітнім ОСОБА_10 суспільно небезпечному діянню. Також не у відповідності до вимог ч.1 ст. 292 КПК України, ч.2 ст. 105 КК України викладено інформацію про примусовий захід виховного характеру, який пропонується застосувати, тобто не зазначено, які саме обмеження і особливі вимоги вважають за необхідне застосувати до неповнолітнього слідчий та прокурор.
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 12.05.2017 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги зазначає, що вказана ухвала є незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Вказує на те, що неповнолітній ОСОБА_10 , з огляду на свій вік, не може бути притягнутий до кримінальної відповідальності, та йому не може бути висунуте обвинувачення, яке, на думку суду, має бути сформульоване та викладене у клопотанні про застосування примусових заходів виховного характеру.
Також не можна погодитись із доводами суду щодо відсутності в клопотанні щодо ОСОБА_10 інформації про примусовий захід виховного характеру, який пропонується застосувати.
Зокрема в поданому клопотанні вказано на необхідність застосування до ОСОБА_10 заходів виховного характеру, передбачених п.п. 2,3 ст. 105 КК України.
Вказує і на те, що вимоги суду про те, що в клопотанні, окрім цього, необхідно зазначити, які саме обмеження і особливі вимоги необхідно застосувати до неповнолітнього, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки вказаною статтею КК України це не передбачено.
У запереченнях на апеляційну скаргу захисник неповнолітнього зазначає, що свою незгоду із вказаною ухвалою прокурор обґрунтував, трактуючи законодавство у вигідному для себе вигляді, а не привівши конкретні посилання на те, що саме у оскаржуваній ухвалі не відповідає закону. Разом з тим, висновок суду про те, що клопотання має відповідати вимогам ст. 291 КПК України ґрунтується не тільки на законі, а й на матеріалах кримінального провадження. За таких обставин просить апеляційну скаргу прокурора відхилити, а ухвалу суду залишити без змін.
Заслухавши суддю доповідача, думку прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку захисника та законного представника неповнолітнього, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, думку ОСОБА_10 , який також заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 314 КПК України суд у підготовчому судовому засіданні має право повернути клопотання про застосування примусових заходів прокурору, якщо воно не відповідає вимогам КПК України.

Вимоги до клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру викладені у ч.1 ст. 292 КПК України. Відповідно до цієї норми закону зазначене клопотання має відповідати вимогам ст. 291 КПК України, а також містити інформацію про захід виховного характеру, який пропонується застосувати.

Вивчивши подане клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру щодо неповнолітнього ОСОБА_10 , який вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та порівнявши дане клопотання із відповідними нормами закону, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про невідповідність цього клопотання вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України. Ця невідповідність проявилась у тому, що ОСОБА_10 не було пред`явлене обвинувачення.

Колегія суддів вважає, що за наявності порушення закону, яке проявилось тому, що клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_10 не містить сформульованого обвинувачення, що вказує на невідповідність цього клопотання вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість призначення цього клопотання до розгляду та на законних підставах повернув його прокурору.

Доводи апеляційної скарги прокурора про відсутність підстав формулювати обвинувачення щодо ОСОБА_10 із урахуванням того, що він не є суб`єктом злочину, а натомість і відсутність підстав для викладення його у клопотанні про застосування примусових заходів виховного характеру, не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, за змістом ч.1 ст. 292 та п.5 ч.2 ст. 291 КПК України клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру, так як і обвинувальний акт повинні містити формулювання обвинувачення. За змістом п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК. Застосування у цій нормі закону терміну «діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність» вказує на те, що обвинувачення повинно формулюватись не лише щодо злочинів, а і щодо суспільно-небезпечних діянь, які підпадають під ознаки злочинів, передбачених Особливою частиною Кримінального кодексу України в тому числі і тих, які вчинені не суб`єктами злочину. Із урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що у клопотанні про застосування примусових заходів виховного характеру обвинувачення повинно формулюватись в обов`язковому порядку, а відсутність формулювання обвинувачення в клопотанні про застосування примусових заходів виховного характеру вказує на невідповідність цього клопотання вимогам закону, а саме п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, що є перешкодою для призначення цього клопотання до розгляду і є підставою для повернення клопотання прокурору. При цьому колегія суддів зважає на те, що розгляд клопотання за відсутності сформульованого обвинувачення порушує право ОСОБА_10 на захист, суперечить вимогам ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практиці Європейського суду із прав людини, викладених у чисельних рішеннях Суду («Абрамян проти Росії», «Матточча проти Італії», тощо) і є передумовою для звернення особи за захистом своїх прав до ЄСПЛ. Апеляційна скарга прокурора у цій частині є необґрунтованою і у цій частині не підлягає до задоволення.

Поряд із цим колегія суддів вважає не обґрунтованими висновки суду першої інстанції в частині порушення вимог ч.2 ст. 105 КК України щодо інформації про примусовий захід виховного характеру, який пропонується застосувати щодо неповнолітнього ОСОБА_10 , а саме відсутність посилання на те, які саме обмеження дозвілля і встановлення яких саме особливих вимог до поведінки неповнолітнього пропонуються слідчим та прокурором. Так, ч.2 ст.105 КК України встановлений вичерпний перелік примусових заходів виховного характеру, які можуть бути застосовані до неповнолітнього. Пунктом 2 ч.2 ст. 105 КК України передбачений захід у вигляді обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього. Цією нормою закону не передбачено необхідності визначення конкретних обмежень дозвілля неповнолітнього та встановлення конкретних вимог до поведінки неповнолітнього. Діючий КК України взагалі не містить переліку обмежень дозвілля неповнолітнього та переліку особливих вимог до поведінки неповнолітнього, які необхідно було би встановлювати при застосуванні примусового заходу виховного характеру, передбаченого п.2 ч.2 ст. 105 КК України. У зв`язку із тим, що Кримінальний кодекс України не допускає аналогії і не підлягає розширеному тлумаченню, вимоги про зазначення в обвинувальному акті наведеної вище інформації не ґрунтуються на вимогах закону. Наведене в своїй сукупності вказує на необґрунтованість і незаконність ухвали Баришівського районного суду Київської області від 12.05.2017 року в частині невідповідності клопотання вимогам ч.1 ст. 292 КПК України та ч.2 ст. 105 КК України щодо виду примусового заходу виховного характеру, а тому ця ухвала підлягає зміні шляхом виключення із неї зазначеного рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга прокурора в цій частині є обґрунтованою і підлягає до задоволення у цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року, якою клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернуто прокурору Баришівського відділу Бориспільської місцевої прокуратури Київської області для усунення недоліків змінити.
Виключити з ухвали рішення суду в частині невідповідності клопотання вимогам ч.1 ст. 292 КПК України та ч.2 ст. 105 КК України щодо виду примусового заходу виховного характеру, який пропонується застосувати.

В решті ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 12 травня 2017 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3