Справа № 761/2504/18
Провадження № 1-кс/761/1896/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2018 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , підозрюваного ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва клопотання старшого слідчого в ОВС 4 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_8 , погоджене з прокурором відділу Генеральної прокуратури України радником юстиції ОСОБА_9 , про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000326 від 26.08.2016 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Червоноград Львівської області, громадянина України, українця, з вищою освітою, адвоката, одруженого, має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

який підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.258-3, ч.2 ст.189 КК України, -

В С Т А Н О В И В :
26 січня 2018 року старший слідчий в ОВС 4 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_8 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.258-3, ч.2 ст.189 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000326 від 26.08.2016 року.

Як вбачається з матеріалів клопотання Головним слідчим управлінням СБ України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000326 від 26.08.2016 року за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.189, ч.1 ст.258-3 КК України, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , громадян Російської Федерації ОСОБА_12 (він же ОСОБА_13 ), ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_16 , ОСОБА_17 - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, а також за фактом вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.
Клопотання прокурора обґрунтоване тим, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.258-3, ч.2 ст.189 КК України, а саме: вчиненні організаційного та іншого сприяння діяльності терористичної організації, а також вимозі передачі чужого майна, вчиненій за попередньою змовою групою осіб, у громадянина ОСОБА_18 з погрозою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

20 травня 2017 року ОСОБА_7 затриманий в порядку ст. 208 КПК України та в цей же день йому вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, та Шевченківським районним судом м. Києва до останнього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 18 липня 2017 року без визначення розміру застави.

07 червня 2017 року Апеляційним судом м. Києва винесено ухвалу про часткове задоволення апеляційної скарги адвоката, а саме, про застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з можливістю внесення застави у сумі 128000 грн.

10 червня 2017 року ОСОБА_7 вручено письмове повідомлення про нову підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 189; ч. 1 ст. 258-3 КК України.

Того ж дня, Шевченківським районним судом м. Києва винесено ухвалу про зміну підозрюваному ОСОБА_7 запобіжного заходу із застави на домашній арешт з покладенням на нього певних обов`язків.

05 липня 2017 року Апеляційним судом м. Києва винесено ухвалу про скасування ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 червня 2017 щодо зміни запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_7 із застави на домашній арешт та постановлено нову ухвалу, якою задоволено клопотання про зміну йому запобіжного заходу із застави на тримання під вартою строком до 20 липня 2017 року включно.

13 липня 2017 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_7 та застосовано до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний час доби строком до 13 вересня 2017 року включно.

20 вересня 2017 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва надано дозвіл на затримання підозрюваного з метою його приводу для участі у розгляді вищевказаного клопотання.

27 вересня 2017 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва до підозрюваного ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 19 листопада 2017 року включно.

14 листопада 2017 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 до 22 грудня 2017 року.

19.12.2017 слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання про продовження строку тримання підозрюваного ОСОБА_7 під вартою та застосовано до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби строком до 20.01.2017 включно.

В клопотанні слідчого наведені дані, що вказують на причетність підозрюваного ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому дій, а також на обґрунтування підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч.1 ст.258-3, ч.2 ст.189 КК України, а саме:рапорт про виявлення ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України; повідомлення ДЗНД СБ України від 07.06.2017 №5/2/1-10948 щодо причетності ОСОБА_7 до організаційного та іншого сприяння терористичній організації Ісламська Держава; протокол огляду від 29.05.2017 мобільного телефону «SAMSUNG», моделі SM-N910X, серійний номер НОМЕР_1 , вилученого у ОСОБА_7 під час особистого обшуку в ході затримання; протокол обшуку від 19.05.2017 житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , за місцем проживання ОСОБА_19 дружини ОСОБА_20 , в якому вилучені документи з фотозображеннями ОСОБА_20 , що співпадають із фотозображеннями, наявними в заяві анкеті від 15.03.2016 року для внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та обліковій картці на особу, яка порушує клопотання про видачу паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_21 ; повідомлення ДЗНДСБ України від 16.11.2016 року № 5/2/1 19033 з інформуванням посольства Федеративної республіки Німечинна від 26.10.2016 року щодо проходження в Сирії ОСОБА_20 курсів з підготовки вибухової справи та отримання схеми з виготовлення саморобних вибухових пристроїв, які повинні бути використані для вчинення терористичних актів на території ФРН; протокол допиту свідка ОСОБА_22 від 08.06.2017 щодо вимагання у нього в тому числі ОСОБА_7 грошових коштів для діяльності терористичної організації ІД; протокол пред`явлення ОСОБА_22 особи ОСОБА_7 для впізнання за фотознімками від 08.06.2017, відповідно до якого ОСОБА_22 впізнав вказаного громадянина як особу, яка вимагала та в подальшому отримала у нього грошові кошти для діяльності терористичної організації ІД; протокол допиту свідка ОСОБА_23 від 07.06.2017 щодо причетності ОСОБА_7 до діяльності терористичної організації ІД; протоколи допитів свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_24 , які показали, що ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та інші невідомі їм особи вимагали від ОСОБА_18 передати грошові кошти, погрожуючи вбивством та заподіянням останньому тяжких тілесних ушкоджень; протокол пред`явлення ОСОБА_18 особи ОСОБА_7 для впізнання за фотознімками від 19.05.2017, відповідно до якого ОСОБА_18 впізнав вказаного громадянина як особу, яка вимагала у нього грошові кошти з погрозою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень; повідомлення ДЗНД СБУ від 20.03.2017 № 5/2/1-5410, від 15.05.2017 № 5/2/1-9294, від 17.05.2017 № 5/2/1-9407, від 21.04.2017 № 5/2/1-7930, від 19.05.2017 № 5/2/1-9645 про те, що ОСОБА_7 та інші особи, діючи за попередньою змовою вимагали грошові кошти від ОСОБА_18 , вчиняли погрози заподіяння тяжких тілесних ушкоджень; заява ОСОБА_18 від 15.03.2017 щодо обставин вчинення ОСОБА_7 та іншими особами вимагання у нього грошових коштів, поєднаного з погрозами заподіяння тяжких тілесних ушкоджень; протокол огляду від 20.03.2017 оптичного диску на якому містяться дані щодо вчинення погроз фізичної розправи; протокол за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 09.03.2017, 15.03.2017; 13.06.2017; протокол обшуку компанії «Мальви» від 19.05.2017, відповідно до якого у кабінеті № 516 зазначеної компанії виявлено та вилучено 200 тис. гривень, які 19.05.2017 були передані ОСОБА_18 на вимогу ОСОБА_11 в рамках контролю за вчиненням злочину, а також в ході обшуку кабінету ОСОБА_11 виявлено та вилучено аркуші паперу, що містять телефонні номери ОСОБА_18 та його сина ОСОБА_24 ; протокол огляду предметів та документів, вилучених 19.05.2017 під час проведення обшуку в компанії «Мальви» та інші матеріали кримінального провадження у їх сукупності.

На думку слідчого, існують ризики передбачені п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що підозрюваний ОСОБА_7 перебуваючи на волі, зможе переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, продовжити вчинення злочинів, у яких підозрюється, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не здатне забезпечити запобігання наявним ризикам, враховуючи й той факт, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, а тому відносно нього не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, окрім як тримання під вартою.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, наполягав на його задоволенні з підстав, які у ньому зазначені.

Підозрюваний ОСОБА_7 та його захисники заперечували проти задоволення клопотання, зазначаючи, що відомості, внесені до ЄРДР за ст. 258-3 КК України, не відповідають змісту підозри, яка оголошена ОСОБА_7 . Крім того, повідомлення про підозру ОСОБА_7 складено заступником Генерального прокурора ОСОБА_25 10.06.2017, який не входить до групи прокурорів у даному кримінальному провадженні. Також відбулись порушення гарантій адвокатської діяльності у даному кримінальному провадженні під час вручення підозри, оскільки ОСОБА_7 , який є адвокатом, повідомлення про підозру було вручено не Генеральним прокурором України, його заступником, керівником регіональної прокуратури, як це передбачено ст. 481 КПК України, а прокурором відділу процесуального досудового розслідування Генеральної прокуратури України ОСОБА_26 .

Також, сторона захисту вважає, що підозра ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 258-3 КК України є необґрунтованою, а докази, надані на її підтвердження є недопустимими.

Захисник ОСОБА_6 крім того звернув увагу слідчого судді на те, що ОСОБА_7 є діючим адвокатом, має постійне місце проживання, чотирьох неповнолітніх дітей на утриманні, має ряд хронічних захворювань, зокрема: бронхіальну астму та протрузії і грижі хребта, позитивно характеризується за місцем проживання та реєстрації.

Підозрюваний ОСОБА_7 також додав, що він проживає разом із сім?єю за вказаною адресою, його дружина зараз перебуває на 7-му місяці вагітності. При цьому просив врахувати, що досудове розслідування триває загалом вже понад 18 місяців, а щодо нього понад 8 місяців, за цей час слідством не отримано нових доказів його причетності до вчинення правопорушень. Протягом вказаного часу він сумлінно виконував покладені на нього обов?язки, не ухилявся від слідства чи суду, ходив на всі виклики. Його перебування у лікарнях пов?язано із незадовільним станом здоров?я і не свідчить про намагання уникнути від участі у слідчих чи процесуальних діях. Заперечив свою провину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, заявив, що не має відношення до діяльності терористичної організації, а віросповідання ісламу не може бути підставою притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, заслухавши учасників досудового провадження, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК слідчий суддя під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу зобов?язаний встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованість підозри; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК, та на які вказує слідчий; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно зі ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Частина 5 цієї ж статті регламентує, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

При цьому варто зазначити, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов?язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Посилання сторони захисту на те, що зміст відомостей, які внесені до ЄРДР у даному кримінальному провадженні за ч.1 ст. 258-3 КК України, не відповідають змісту підозри, оголошеної ОСОБА_7 , не приймаються до уваги слідчим суддею виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Співставлення змісту фабули кримінального правопорушення, яка внесена до ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000326 за ч.1 ст. 258-3 КК України та рапорту щодо виявлення ознак кримінального правопорушення від 23.08.2016 року дає можливість стверджувати, що відомості, внесені до ЄРДР в цілому відповідають тим даним, які були відомі органам досудового розслідування на момент внесення відомостей до ЄРДР та дозволяють здійснювати досудове розслідування щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 258-3 КК України у межах даного кримінального провадження. При цьому оцінку доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні вказаного кримінального правопорушення вправі надавати суд під час розгляду обвинувального акту по суті.

Враховуючи викладене, з урахуванням наведених вище доказів, слідчий суддя вважає, що з наданих органом досудового розслідування матеріалів можна дійти висновку про наявність обґрунтованої підозри вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч.1 ст. 258-3 КК України.

Більш того, якщо виходити з поняття «обґрунтована підозра», приведеного в п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», то обґрунтована підозра означає, що існують факти і інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення і не вимагають доведеності обвинувачення особи у вчиненні кримінального правопорушення усією сукупністю зібраних доказів, які визнані судом належними, допустимими та достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Твердження сторони захисту щодо відсутності статусу підозрюваного у ОСОБА_7 у зв?язку із порушенням положень п.1 ч.1 ст.481 КПК України, а саме вручення повідомлення про підозру не тим прокурором, яким складено таке повідомлення, а також відсутність у заступника Генерального прокурора України ОСОБА_25 повноважень прокурора у кримінальному провадженні, необхідно зазначити наступне.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст. 481 КПК України письмове повідомлення про підозру адвокату здійснюється Генеральним прокурором України, його заступником, керівником регіональної прокуратури в межах його повноважень.

Статтею 277 КПК України передбачено вимоги до змісту письмового повідомлення про підозру, а статтею 278 КПК України передбачено порядок вручення письмового повідомлення про підозру.

Аналіз положень статей 277, 278 КПК України у співставленні з положеннями статті 481 КПК України свідчить про те, що законодавець розрізняє поняття складання письмового повідомлення про підозру та його вручення як дві різні процесуальні дії.

А отже гарантії, передбачені ст. 481 КПК України розповсюджуються виключно на вчинення такої процесуальної дії як здійснення письмового повідомлення про підозру, і не поширюються на іншу процесуальну дію вручення повідомлення про підозру.

Крім того, з аналізу повноважень керівника відповідного органу прокуратури, які визначені КПК України, та виключних вимог статті 481 КПК України про здійснення письмово повідомлення про підозру щодо окремої категорії осіб не вбачається, що керівник органу прокуратури, а у даному випадку заступник Генерального прокурора України ОСОБА_25 не наділений повноваженнями складання письмового повідомлення про підозру у кримінальному провадженні № 0000326 щодо ОСОБА_7 , який має статус адвоката.

За таких обставин у слідчого судді відсутні правові підстави для висновку про те, що ОСОБА_7 не набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні №0000326 за ч.2 ст. 189, ч.1 ст. 258-3 КК України.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки підозрюваного, слідчий суддя відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Як вбачається зі змісту клопотання, яке було підтримано прокурором у судовому засіданні, наявні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_7 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, продовжити вчинення злочинів, у яких підозрюється.

Зі змісту матеріалів кримінального провадження, які долучені до клопотання, вбачається що під час досудового розслідування у вересні 2017 року ОСОБА_7 ухилявся від участі у процесуальних діях, зокрема від участі у засіданні Апеляційного суду м. Києва та від отримання повісток (ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2017).

Разом з тим, слідчим суддею враховується також і процесуальна поведінка підозрюваного під час перебування в умовах домашнього арешту з 19 грудня 2017 року по теперішній час, яка свідчить про належну процесуальну поведінку останнього, його явку за першим викликом до слідчого судді для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу на тримання під вартою.

Наведене у сукупності дає підстави вважати, що існує вірогідність того, що ОСОБА_7 може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду та ухилятись від участі у певних слідчих або процесуальних діях.

Отже, за результатами встановлених у судовому засіданні обставин слідчий суддя вважає, що дійсно існують певні ризики неналежної процесуальної поведінки підозрюваного.

Разом з тим, з урахуванням тривалості досудового розслідування, наявності у ОСОБА_7 реальної можливості продовжити вчинення кримінальних правопорушень, як про це зазначено у клопотанні, такий ризик жодними обставинами не був підтверджений, а тому, слідчий суддя приходить до висновку про те, що ризик продовжити кримінальне правопорушення слідчим у клопотанні та прокурором у судовому засіданні не був доведений.

Відповідно до ч.2 ст.183 КПК запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до раніше не судимої особи може бути застосований лише у разі, якщо вона підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Покарання за інкриміновані ОСОБА_7 кримінальні правопорушення передбачає позбавлення волі понад зазначений строк.

Слідчий та прокурор, обгрунтовуючи клопотання про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаються на положення ч. 5 ст. 176 КПК, яка визначає, що у разі підозри особи у вчиненні злочину за ст. 258-3 КК України, інший запобіжний захід, ніж тримання під вартою, до підозрюваного застосований бути не може.

Водночас, відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Відповідно до положень ч.2 ст.2 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

Відповідно до позиції ЄСПЛ, вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

Отже, рішення слідчого судді про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинне не лише відповідати внутрішньому законодавству, але й бути постановленим з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Так, у справі «Медведев та інші проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що право на свободу і особисту недоторканість має першочергове значення у «демократичному суспільстві» у значенні, передбаченому Конвенцією.

Відповідно до п. «с» ст. 5 Конвенції законними є арешт або затримання, здійснені з метою допровадження особи до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

ЕСПЛ у справі «Луценко проти України» (Заява № 6492/11) наголошує, що стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим свободи або мати гарантії від продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції. Будь-яке свавільне тримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції. У цьому контексті термін «свавільність» розуміється ширше, ніж лише невідповідність національному законодавству. Як наслідок, законне позбавлення свободи за національним законодавством усе одно може бути свавільним і, таким чином, може порушувати Конвенцію, зокрема, коли з боку державних органів мала місце недобросовісність або введення в оману (див. рішення у справі «Моорен проти Німеччини»), або коли таке позбавлення свободи не було необхідним за конкретних обставин (див. рішення у справі «Нештак проти Словаччини»).

Кримінальний процесуальний закон покладає обов`язок на сторону обвинувачення довести слідчому судді, крім обґрунтованості підозри та наявності ризиків не процесуальної поведінки підозрюваного, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Посилання у клопотанні на положення ч. 5 ст. 176 КПК, яка визначає, що у разі підозри особи у вчиненні злочину за ст. 258-3 КК України, інший запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не може бути застосований до підозрюваного, має бути оцінено в ширше, ніж лише відповідність національному законодавству.

Склад злочину за вказаною вище статтею утворює, серед іншого, участь сприяння особи у діяльності терористичної групи чи терористичної організації.

Водночас, при вирішенні справи «О`Хара проти Об`єднаного Королівства» Суд постановив, що гостра проблема боротьби з терористичними злочинами не виправдовує розширення поняття «обгрунтованість», завдаючи шкоду гарантіям, закріпленим у статті 5 Конвенції.

Більше того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Калашников проти Росії» зазначено, що тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом» і слід виходити з презумпції залишення підозрюваного на свободі. Будь-яка вимога щодо обов`язкового тримання під вартою несумісна зі ст. 5 Конвенції за визначенням. Якщо закон встановлює презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути переконливо доведено наявність конкретних обставин, які переважають правило поваги до особистої свободи. Також зазначено, що у кожному випадку, коли вирішується питання про тримання особи під вартою, діє презумпція на користь звільнення.

Таким чином, якщо закон прямо або непрямо вимагає обов`язкового застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, це призводить до порушення ст. 5 Конвенції, оскільки нівелює застосування принципів верховенства права та законності.

Отже, враховуючи, що при обґрунтуванні необхідності обрання підозрюваному ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою сторона обвинувачення посилається на ч.5 ст. 176 КПК, яка унеможливлює застосування передбачених ст. 5 Конвенції гарантій проти свавільного затримання особи та встановленої ЄСПЛ презумпції на користь звільнення особи, слідчий суддя дійшов висновку про доцільність розгляду питання про обрання до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу.

Наведений висновок узгоджується із сталою позицією Європейського суду з прав людини у справах «Чанєв проти України», «Панкратьєв проти України», «Хомулло проти України», «Баришевський проти України», у яких ЄСПЛ констатував порушення ст. 5 Конвенції з огляду на те, що національні суди не розглядали будь-які інші запобіжні заходи в якості альтернативи триманню під вартою.

Слідчим суддею встановлено, що ризиками не процесуальної поведінки ОСОБА_7 є можливість переховуватись від органів досудового розслідування або суду.

При цьому слідчим суддею приймається до уваги як загальна тривалість досудового провадження понад 17 місяців, так і тривалість досудового розслідування щодо безпосередньо ОСОБА_7 яка складає 8 місяців. За цей час щодо підозрюваного різними судовими рішеннями застосовувались такі запобіжні заходи як тримання під вартою, застава та домашні арешт протягом певного часу доби. Протягом зазначеного тривалого часу, ОСОБА_7 перебуваючи на свободі, мав можливість безперешкодно покинути місце проживання, однак до таких дій не вдавався, не зник від слідства чи суду, не був оголошений у розшук. Більше того, при виклику для розгляду цього клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою самостійно прибув до суду за першим викликом.

Крім того, будь-які дані, які б свідчили, що застосування іншого запобіжного заходу, який не пов`язаний з триманням ОСОБА_7 під вартою, не зможе забезпечити виконання останнім його процесуальних обов`язків, ініціатором клопотання слідчому судді не наведені.

Відповідно до ст.178 КПК при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК, слідчий суддя зобов`язаний оцінити у сукупності всі обставини, у тому числі вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність у нього родини й утриманців; репутацію підозрюваного, його майновий стан тощо.

Відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про адвокатуру» та адвокатську діяльність, професійні права, честь і гідність адвоката гарантуються та охороняються Конституцією України, цим Законом та іншими законами.

Так, слідчим суддею враховується, що ОСОБА_7 є діючим адвокатом, має міцні соціальні зв?язки, одружений, має чотирьох неповнолітніх дітей, має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, має рід хронічних захворювань. Також слідчий суддя приймає до уваги ту обставину, що дружина підозрюваного вагітна п?ятою дитиною, яка має невдовзі народитись.

Зазначені обставини у сукупності з покаранням, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим, існуючі ризики, пов`язані з можливістю переховуватись від органів досудового розслідування або суду, приводять слідчого суддю до переконання, що забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного може більш м`який запобіжний захід, ніж ініційований стороною обвинувачення, а саме домашній арешт.

За таких обставин, на переконання слідчого судді, зазначений запобіжний захід з покладенням обов?язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, є співрозмірним із тяжкістю кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , та у повній мірі зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та запобігти визначеним ризикам.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст. 9 Закону України «Про міжнародні договори», ст. 8, 9, 176-179, 193, 194, 196, 309 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
Відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС 4 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України підполковника юстиції ОСОБА_8 за погодженням з прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_3 про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000326 від 26.08.2016 року підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний час доби.

Заборонити підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишати житло за адресою АДРЕСА_2 , у період часу з 23 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. ранку наступної доби, без дозволу слідчого, прокурора або суду.

На підставі ч.5 ст.194 КПК України покласти на підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,наступні обов`язки:
- заборонити відлучатися з місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з 23 год. 00 хв. до 06 год. 00 хв. ранку наступної доби, без дозволу слідчого, прокурора або суду (в залежності від стадії кримінального провадження);

- прибувати по першому виклику до слідчого, прокурора або суду (в залежності від стадії кримінального провадження).

Роз`яснити, що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники поліції, з метою контролю за поведінкою підозрюваного, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю. У разі невиконання обов`язків до підозрюваного може бути застосовано більш суворіший запобіжний захід.

Виконання ухвали покласти на працівників органів Національної поліції за місцем проживання ОСОБА_7 .
Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчого.
Строк дії ухвали про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту визначити до 19 березня 2018 року включно.

На ухвалу прокурором, підозрюваним його захисником протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду м. Києва.

Слідчий суддя ОСОБА_1