Cправа № 750/2191/18
Провадження № 1-в/750/52/18

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 березня 2018 року м. Чернігів

Суддя Деснянського районного суду міста Чернігова ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові кримінальне провадження за клопотанням заступника прокурора Чернігівської області про звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку,

в с т а н о в и в:
Заступник прокурора Чернігівської області звернувся до суду з клопотанням про звільнення засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.04.1994, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання, просив його задовольнити, з наведених у ньому підстав.

Засуджений ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся в установленому процесуальним законом порядку.
Відповідно до ч. 4 ст. 539 КПК України неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомленні про місце та час розгляду клопотання (подання) не перешкоджає проведенню судового розгляду.
Заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що клопотання є обґрунтованим і підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 квітня1994 року ОСОБА_4 визнаний винним та засуджений за ч.2 ст. 142 КК України ( в редакції 1960 року) до 5 років позбавлення волі у ВТК посиленого режиму з конфіскацією всього майна.

Після набрання 02.06.1994 даним вироком законної сили, на адресу начальника УВС м. Чернігова було надіслано розпорядження про виконання вироку Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.04.1994.

Проте, як вбачається з вимоги УІАП ГУНП в Чернігівській області, листа начальника ЧВП ГУНП в Чернігівській області, вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.04.1994 залишається невиконаним по теперішній час, оскільки засуджений ОСОБА_4 ухиляється від відбування покарання, у зв`язку з чим останній був оголошений в розшук (ОРС «Розшук» № 43/25/137 від 25.10.1994).

З тієї ж вимоги УІАП ГУНП в Чернігівській області вбачається, що протягом ухилення від відбування покарання, засуджений ОСОБА_4 нових злочинів не вчиняв.

Відповідно до п. 11 Розділу 11 Прикінцевих та перехідних положень КК України правила, встановлені Кримінальним кодексом України 1960 року щодо давності, поширюються на осіб, які вчинили злочини до набрання чинності цим Кодексом, за винятком випадків, якщо цим Кодексом пом`якшується кримінальна відповідальність зазначених осіб.

Під давністю виконання обвинувального вироку розуміють закінчення установлених в законі строків з дня набрання обвинувальним вироком законної сили, у зв`язку з чим засуджений звільняється від виконання призначеної судом міри покарання.

Кримінально-правові приписи щодо давності виконання обвинувального вироку були закріплені у статті 49 КК України ( в редакції 1960 року). В нині діючому КК України питання щодо звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку розв`язані у статті 80.

Отже, слід порівняти статтю 49 КК України ( в редакції 1960 року) та статтю 80 КК України на предмет того, яка з них є найбільш сприятливою для засудженого.

Так, в частині другій статті 49 КК України ( в редакції 1960 року) закріплено положення, відповідно до якого обвинувальний вирок не може бути виконано, якщо від часу його винесення минуло п`ятнадцять років і давність не була перервана вчиненням нового злочину.

Зі змісту частини другої статті 49 КК України ( в редакції 1960 року) слідує, що ухилення від відбування покарання не може бути перепоною для застосування давності через п`ятнадцять років після винесення вироку.

Стаття 80 КК України не містить аналогічних приписів щодо безумного звільнення особи від відбування покарання в разі спливу п`ятнадцятирічного строку після винесення вироку, навіть якщо особа ухиляється від відбування покарання.

Отже, порівняльний аналіз наведених норм вказує на те, що найбільш сприятливою нормою для засудженого і такою, що поліпшує його правове становище є стаття 49 КК України ( в редакції 1960 року), яка в даному разі і підлягає застосуванню.

Таким чином, враховуючи те, що з часу винесення вироку стосовно засудженого ОСОБА_4 сплив п`ятнадцятирічний строк, протягом якого засуджений не вчиняв нових злочинів, його ухилення від відбування покарання не є перешкодою для його звільнення від відбування покарання, тому є всі правові підстави для задоволення клопотання прокурора.

Керуючись ст. 80, п. 11 Розділу 11 Прикінцевих та перехідних положень КК України, ч.2 ст. 49 КК України ( в редакції 1960 року), п. 14 ч. 1 ст. 537, ст. 539 КПК України,
п о с т а н о в и в:
Клопотання прокурора задовольнити.

Вважати обвинувальний вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 квітня 1994 року, яким ОСОБА_4 визнаний винним та засуджений за ч.2 ст. 142 КК України ( в редакції 1960 року) до 5 років позбавлення волі в ВТК посиленого режиму з конфіскацією всього майна, таким, що не підлягає виконанню.

Звільнити засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування покарання за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 квітня 1994 року, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом семи днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1