Ухвала
Іменем України
18 січня 2018 року
м. Київ
провадження № 51-1184 зп18
Суддя Другої палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 , розглянув заяву засудженого ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2011 року щодо нього.
Суть питання та встановлені судом обставини
Вироком Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2011 року, ОСОБА_2 визанно винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України та призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування усіма видами транспортних засобів на строк два роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком три роки та покладено на нього обов`язки передбачені пунктами 3, 4 частини першої статті 76 КК України.

В апеляційному порядку вирок щодо ОСОБА_2 не переглядався.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі ВССУ) ухвалою від 29 грудня 2011року, керуючись статтями 394-396 КПК України залишив без зміни вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2011 року щодо ОСОБА_2 .
Засуджений ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали суду касаційної інстанції щодо нього з підстави передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПК - неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.
У своїй заяві засуджений посилається на неповноту судового розгляду справи щодо нього, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині кваліфікації його дій. Вважає, що його дії мали бути кваліфіковані за частиною першою статті 286 КК. Свої доводи обґрунтовує тим, що неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, на його думку, полягає в тому, що отримання потерпілими тілесних ушкоджень у вигляді травми грудної клітки, судами першої інстанції в певних випадках визнано як середнього ступеня тяжкості і дії винних осіб кваліфіковано за частиною першоюстатті 286 КК. Натомість у кримінальному провадженні щодо нього, судом першої інстанції, з висновками якого погодився касаційний суд, безпідставно визнано аналогічні тілесні ушкодження отримані потерпілою тяжкими, а його дії кваліфіковано за частиною другою статті 286 КК. Крім того, ОСОБА_2 зазначає, що ухвала ВССУ від 29 грудня 2011 року невідповідає іншим судовим рішенням як ВССУ так і Верховного Суду України щодо процесуального статусу осіб, які внаслідок ДТП отримали легкі тілесні ушкодження, адже в одних випадках вони не визнаються потерпілими, а допитуються як свідки, а в інших визнаються потерпілими.Також засуджений посилається на неоднакове застосування ст.1187 Цивільного кодексу України при вирішенні цивільних позовів. Посить скасувати ухвалу ВССУ від 29 грудня 2011 року та вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2011 року щодо нього та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підтвердження своїх вимог засуджений ОСОБА_2 долучив до заяви копії увал ВССУ від 12 жовтня 2017 року,21 листопада 2017 року, 12 жовтня 2017 року, 14 березня 2016 року, 22 грудня 2016 року, 13 листопада 2014 року, 24 березня 2016 року, а також копії ухвал Верховного Суду України від 15 вересня 2009 року, 4 березня 2010 року, 8 вересня 2011 року, копії рішень судів першої інстанції.
Мотиви суду
Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, внесено зміни до Кримінального процесуального кодексу України та визначено, що судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
Заява засудженого ОСОБА_2 , подана без дотримання вимог статей 448 і 449 КПК(зі змінами в редакції від 12 лютого 2015 року).

Відповідно до частини 2 статті 448 КПК у заяві про перегляд судового рішення зазначаються, зокрема, обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, передбачених статтею 445 цього Кодексу, та вимоги особи, яка подає заяву, що мають ґрунтуватися на предметі перегляду та обов`язково враховувати повноваження Верховного Суду України.

Перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПКна яку посилається засуджений, передбачає порівняння різних за змістом судових рішень касаційної інстанції, в основі яких перебуває неоднакове застосування однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах.

Усупереч зазначеним нормам закону вимоги засудженого ОСОБА_2 не конкретизовані та не узгоджуються з повноваженнями Верховного Суду України щодо перегляду судових рішень у кримінальних справах та мають суперечливий зміст.

Не дотримуючись вимог кримінального процесуального закону, заявник поверхнево посилається та долучає до заяви рішення судів, які на його думку стосуються подібних правовідносин, однак не наводить чіткого обгрунтування підстав в чому полягає неоднакове застосування саме судом касаційної інстанції однієї і тієї ж норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах.
Статтею 449 КПК передбачено, що до заяви додаються копії різних за змістом судових рішень, якщо заява подається з підстав, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 445 цього Кодексу.

Засуджений додав до своєї заяви копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року, у якій, на його думку, наведений правовий висновок щодо застосування норми матеріального права, яка неоднаково застосована цим судом, проте зазначене судове рішення такого висновку не містить, а відтак це рішення не може бути прикладом неоднакового правозастосування.
Копії інших ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих для порівняння, постановлені: 13 листопада 2014 року, 14 березня 2016 року, 24 березня 2016 року, 22 грудня 2016 року, а також ухвал Верховного Суду України від від 15 вересня 2009 року, 4 березня 2010 року, 8 вересня 2011 року, подані засудженим із заявою до Верховного Суду України,13 грудня 2017 року, ухвалені поза межами трьохмісячного строку, встановленого у частині першій статті 447 КПК.

Зазначені недоліки, встановлені при перевірці відповідності заяви вимогам КПК, перешкоджають вирішенню питання про допуск справи до провадження Верховного Суду.
Відповідно до частини другої статті 450 КПК, у разі якщо заяву подано без додержання вимог статей 448 і 449 КПК, заявник письмово повідомляється про недоліки заяви та строк, протягом якого він зобов`язаний їх усунути. Заява повертається заявнику, якщо він не усунув її недоліки протягом установленого строку.

На підставі наведеного, з урахуванням вимог ч.1 параграфу 3 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» та керуючись статтями 445, 448, 449, 450 КПК України, заявникові ОСОБА_2 необхідно надати строк для усунення вказаних недоліків.
З цих підстав суддя постановив: Про зазначені недоліки заяви повідомити засудженого ОСОБА_2 та надати йому строк для їх усунення до 13 лютого 2018 року включно. Якщо зазначені в ухвалі недоліки заяви не буде усунуто в установлений строк, заяву буде повернуто заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя: ОСОБА_1