Справа № 442/3560/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/855/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2017 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у дистанційному судовому провадженні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 червня 2017 року,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
представника колонії ОСОБА_9 ,
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 червня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції мотивує своє рішення тим, що засуджений ОСОБА_6 не довів своє виправлення, а отже не може бути звільнений умовно-достроково від подальшого відбування покарання у вигляді позбавлення волі.

На ухвалу суду засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її та постановити нову, якою задоволити вищенаведену заяву і звільнити умовно-достроково засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання.

В обґрунтування покликається на те, що дана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки висновки суду першої інстанції викладені в судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам справи, що в свою чергу призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Апелянт вважає, що став на шлях виправлення, так як станом на 10 березня 2016 року відбував покарання у секторі максимального рівня безпеки / приміщення камерного типу ДВК №40. Однак в жовтні 2016 року рішенням адміністрації ДВК №40 був переведений з сектору максимального рівня безпеки в дільницю ресоціалізації (відділення №3). Вважає, що вищенаведена заміна умов тримання в межах ДВК №40 свідчить про те, що адміністрація колонії вважала його особою, яка стала на шлях виправлення. Також апелянт звертає увагу на те, що останнє порушення режиму відбування покарання вчинено ним ще в січні 2012 року.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_7 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Згідно з ч.2 ст. 81 КК України головною підставою умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є виправлення особи.

Відповідно до положень п.17 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 26 квітня 2002 року, суду слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Висновок суду про доведеність виправлення засудженого повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі.

Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , суд першої інстанції зазначив, що засуджений не довів своє виправлення, а відтак не заслуговує на застосування до нього умовно-дострокового звільнення. Проте такий висновок суду не ґрунтується на доказах, наявних в матеріалах провадження.

Розглядаючи клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання, суд першої інстанції належним чином не дослідив усі обставини справи та дійшов необґрунтованого висновку про те, що засуджений ОСОБА_6 не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування призначеного покарання.

Як вбачається з характеристики Дрогобицької виправної колонії №40 Львівської області початок строку відбуте покарання засудженому ОСОБА_6 рахується з 01 листопада 2006 року, кінець строку покарання 23 грудня 2018 року; за час відбування покарання у даній виправній колонії порушень режимних вимог не допускав, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, адміністрацією установи чотири рази заохочувався, у взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, намагається утримувати у чистоті та порядку спальне місце та при ліжкову тумбочку, намагається самостійно виконувати роботу із самообслуговування та дотримуватись вимог пожежної безпеки, бере участь у реалізації програми диференційованого виховного впливу «Фізкультура та спорт», прагне до підвищення свого загальноосвітнього рівня та вдосконалення професійно-технічних навичок, навчається в приватному акціонерному товаристві «Вищий навчальний заклад Міжрегіональна Академія управління персоналом», підтримує зв`язки з рідними шляхом листування та побачень, отримує від них посилки (передачі) і бандеролі, на профілактичному обліку в установі не перебуває та визнає вину у вчиненому.

З матеріалів справи вбачається, що 10 березня 2016 року ОСОБА_6 відбував покарання у секторі максимального рівня безпеки / приміщення камерного типу (СМРБ.ПКТ) в ДВК №40, однак в жовтні 2016 року рішенням адміністрації ДВК №40 засуджений був переведений з сектору максимального рівня безпеки в дільницю ресоціалізації (відділення №3), що відповідно до положень ст.ст. 100 і 101 КВК України свідчить про те, що засуджений став на шлях виправлення.

Більше того, суд першої інстанції в своїй ухвалі послався на відмову комісії ДВК №40 у застосуванні ст. 81, 82 КК України від 10 березня 2016 року, як такому, що не став на шлях виправлення та не довів своє виправлення, проте такий висновок був наданий більше ніж півтора роки тому.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 подав свідоцтво про шлюб ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , що на думку колегії суддів свідчить про його міцні соціальні зв`язки. Щодо поданих адвокатом ОСОБА_8 матеріалів, а саме довідки №86 від 11 травня 2017 року та витягу із заліково-екзаменаційних відомостей, то такі містяться в матеріалах справи та взяті судом апеляційної інстанції до уваги.

Засуджений ОСОБА_6 відбув 3/4 строку покарання, призначеного судом за вчинений ним злочин, що є необхідною умовою для умовно-дострокового звільнення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_6 своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та до нього може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 не може бути умовно-достроково звільнений від відбування покарання, так як він не довів своє виправлення є безпідставним та не обґрунтованим.

Станом на 30 листопада 2017 року не відбута частина засудженим строку покарання складає 1 рік 23 дні.

За таких обставин ухвала Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 червня 2017 року, якою відмовлено в клопотанні ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання підлягає скасуванню, а засуджений умовно-достроковому звільненню з місць позбавлення волі на строк 1 рік 23 дні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 409, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задоволити.

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 червня 2017 року - скасувати.

Заяву про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 задоволити.
Звільнити ОСОБА_6 умовно-достроково від відбування покарання призначеного вироком Апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2008 року на 1 рік 23 дні.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4