Справа № 761/204/18
Провадження № 1-кс/761/682/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 січня 2018 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , представника власника майна ТОВ «Піщанське» - адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого у кримінальному провадженні за № 120 171 100 000 007 78 за ч. 2 ст. 3641 КК України про накладення арешту на тимчасово вилучене майно,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва звернувся старший слідчий в ОВС СУ ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 з погодженим прокурором відділу прокуратури Київської області ОСОБА_5 клопотанням про накладення арешту на фінансово господарську документація ТОВ «Піщанське», вилучену у ходу обшуку офісного приміщення вказаного товариства.
На обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що за даними досудового розслідування службові особи юридичної особи приватного права ТОВ «Піщанське» з метою одержання неправомірної вигоди для себе, зловживаючи своїм повноваженнями, всупереч інтересам юридичної особи, організували незаконний видобуток корисних копалин (піску) на території Білоцерківського району Київської області, що спричинило тяжкі наслідки.

Зокрема, всупереч наданого ТОВ «Піщанське» Державною службою геології та надр України дозволу на видобування пісків в родовищі «Піщанське» площею 8,9 га, службові особи та засновники товариства, зловживаючи своїм службовим становищем, з метою отримання неправомірної вигоди, отриманої внаслідок видобутку та подальшої реалізації корисних копалин, під прикриттям легального видобутку корисних копалин, починаючи з 2014 року поводять незаконне видобування корисних копалин (піску) на інших земельних ділянках, які не відносяться до меж, визначених дозволом державної служби Геології та надр України та актом гірничого відводу.

Проведеним 03.01.2018 обшуком в офісного приміщення ТОВ «Піщанське» за адресою: Київська обл., м. Біла Церква, вул. Леваневського, б. 68-А, виявлені та вилучені договори поставки товару, укладені з вказаним товариством, видаткові накладні, довіреності на отримання піску, накладні про реалізацію піску.

Оскільки вилучене не входить до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відноситься до предметів, які вилучені законом з обігу, вони вважаються тимчасово вилученим майном, слідчий ініціював накладення на нього арешту, метою якого є збереження речових доказів.

До категорії речових доказів вказані грошові кошти віднесені слідчим з огляду на положення ч. 1 ст. 98 КПК України, згідно з якою речовими доказами є гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 просив клопотання задовольнити з наведених у ньому підстав, додатково пояснивши, що вбачає в діях службових осіб ТОВ «Піщанське» ознаки ч. 2 ст. 3641 КК. Відомості про кримінальне правопорушення за вказаною статтею внесені до ЄРДР на підставі матеріалів правоохоронних та контролюючих органів.

Представник власника тимчасово вилученого майна адвокат ОСОБА_4 , категорично заперечувала проти накладення арешту, переконуючи слідчого суддю у тому, що вилучені документи не мають значення речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки стосуються здійснення фінансово господарської діяльності ТОВ «Піщанське».

Слідчий суддя, заслухавши слідчого, представника володільця вилученого майна, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, дійшов висновку про таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що позбавлення будь-якої особи права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на законних підставах майном у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 КПК, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті клопотання, що є предметом цього розгляду, першочергово має бути надана оцінка правомірності втручання державного органу у реалізацію особою свого права власності, таке втручання полягає у примусовому, тобто без добровільної згоди власника, обмеженні його права розпорядження майном.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК), недоторканність права власності (ст. 16).

Так, кримінальним процесуальним законом визначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа мають право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 07.06.2007 у справі «Смірнов проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що найбільш важлива вимога ст. 2 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-який акт втручання державного органу у здійснення права на безперешкодне користування своїм майном повинен бути законним.

У силу ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Крім того, процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень покликаний забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Особливої актуальності та гостроти це функція судового контролю набуває у відношенні сторони обвинувачення, представники якої наділені значним арсеналом засобів примусового характеру.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має вжити заходів щодо запобігання зловживанню стороною обвинувачення зазначеними повноваженнями з метою суворого дотримання закону, забезпечення рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.

Статтею 131 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.

Враховуючи, що слідчий суддя має можливість встановити наявність у кримінальному провадженні певних обставин виключно з матеріалів поданого клопотання, на його ініціатора і покладається відповідний обов`язок.

Досліджуючи існування на момент розгляду клопотання про накладення арешту зазначених складових, слідчий суддя відмічає, що надані матеріали не містять будь-яких даних, які б підтверджували факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 3641 КК, об`єктивна сторона якого полягає в умисному, з метою одержання неправомірної вигоди для себе чи інших осіб використання всупереч інтересам юридичної особи приватного права службовою особою такої юридичної особи своїх повноважень, що завдало відповідної шкоди.

У той же час, з наданих слідчим документів вбачається, що дії службових ТОВ «Піщанське» не були спрямовані на завдання шкоди інтересам цього товариства, що є однією з ознак вказаного злочину.

Крім того, згідно з ст. 477 КПК кримінальне правопорушення, передбачене ст. 364 1 КК, віднесене до злочинів приватного обвинувачення, тобто досудове розслідування у такому кримінальному провадженні може бути розпочате виключно на підставі заяви потерпілого.

Однак, як зазначено у витягу з ЄРДР, підставою для початку досудового розслідування стала не заява потерпілого, а матеріали правоохоронних та контролюючих органів.

У силу ч. 4 ст. 26 КПК кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого.

Сукупність наведеного свідчить, що слідчим не дотриманий порядок внесення відомостей до ЄРДР, що унеможливлює задоволення клопотання про арешт майна.

На переконання слідчого судді, вказані фактори дають достатні підстави для відмови у задоволенні клопотання.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 16, 26, 131, 170, 173, 477 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
У задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 про накладення у кримінальному провадженні № 120 171 100 000 007 78 за ч. 3 ст. 212 КК України арешту на документи, вилучені 03.01.2018 під час обшуку офісного приміщення ТОВ «Піщанське» за адресою Київська обл., м. Біла Церква, вул. Леваневського, 68-А,відмовити.

На ухвалу упродовж п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду м. Києва.

Слідчий суддя ОСОБА_1