Справа №489/2069/17 30.01.2018

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційною скаргою законного представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 ,
на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2017 року про застосування примусових заходів виховного характеру у відношенні
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Воскресенське Вітовського району Миколаївської області, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
особа, відносно якої застосовано
примусові заходив виховного характеру ОСОБА_5
її законний представник ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8
потерпіла ОСОБА_9
законний представник потерпілої ОСОБА_10
представник цивільного позивача ОСОБА_11 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2017 року до ОСОБА_5 застосовані примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі під нагляд її матері ОСОБА_6 до досягнення нею повноліття.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь законного представника потерпілої ОСОБА_10 у рахунок відшкодування майнових збитків - 3761 грн. 65 коп., та моральної шкоди - 7000 грн.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Законний представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , просить ухвалу у частині вирішення цивільного позову скасувати. Ухвалити нову ухвалу, якою у задоволенні цивільного позову відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Апелянт вважає ухвалу в частині вирішення цивільного позову незаконною, оскільки, на її думку, позивачем не надано доказів на підтвердження витрат на лікування потерпілої, а саме не надано лист призначення лікаря та кількість вжитих ліків потерпілою. Просить врахувати, що позивачем надана лише виписка з медичної картки стаціонарного хворого. Суд звертав увагу позивача на ці недоліки, робив перерву у судовому засіданні на кілька днів, але позивач так і не надав суду лист призначення лікаря.
Посилається на те, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження моральної шкоди.
Звертає увагу на те, що позивач надав товарні чеки на покупку ліків з торгівельного будинку «Сінтес», в якому не здійснюється продаж ліків. Крім того, позивачем надано ряд чеків на покупку ліків, які не призначаються для лікування струсу головного мозку, при забої м`яких тканин голови.
Звертає увагу на те, що квитки вартістю 2 грн. не використовуються понад 3 роки та проїзд у маршрутці коштує 4 грн. Вважає, що позивачем надано занадто велику кількість квитків - 42 квитка по 13 грн 40 коп, оскільки потерпіла знаходилася на лікуванні всього 5 днів.
Узагальнений виклад заперечень на апеляційну скаргу прокурора Інгульського відділу Миколаївської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_12 .
Прокурор вважає, що ухвалу необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що рішення суду у частині вирішення цивільного позову є обґрунтованим.
Узагальнений виклад заперечень на апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_10 .
Законний представник ОСОБА_10 вважає прийняте судом рішення законним та обґрунтованим, а апеляційну скарга є такою, що не підлягає задоволенню. Посилається на те, що до матеріалів кримінального провадження долучені не одна, а дві виписки з медичної картки, які підтверджують, що потерпіла знаходилась на стаціонарному лікуванні з 26.01.2017 р. до 01.02.2017 р. (7 днів, а не 5) та з 16.02 по 24.02.17 р. (9 днів). При цьому, у кожній з виписок зазначено, що на час стаціонарного і тривалого амбулаторного лікування та відновлювального періоду його донька потребує вживання численних ліків (понад 9 найменувань), внаслідок чого на їх придбання здійснені значні витрати, які підтверджені відповідними чеками та квитанціями.
Зазначає, що через відсутність у перевізника квитків на повну суму кожного разу надавалося по 2 квитка вартістю 13 грн. 40 коп. Також це стосується і квитків вартістю 2 грн. під час поїздок громадським транспортом у м. Миколаєві, які видавалися за одну поїздку по 2 квитки, що відповідає встановленій вартості проїзду в розмірі 4 грн. Тому доводи ОСОБА_6 про недоведеність витрат на лікування та проїзд є надуманими і необгрунтовними.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
26 січня 2017 року приблизно о 14.00 год., ОСОБА_5 , перебуваючи у приміщенні аудиторії № 42 Миколаївського державного коледжу економіки і харчових технологій, розташованого по пр. Миру 18 в м. Миколаєві, на ґрунті раптово виниклого конфлікту та особистих неприязних стосунків нанесла ОСОБА_9 декілька ударів по голові, завдавши тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, забою м`яких тканин голови, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Застосовуючи примусові заходи виховного характеру, суд зазначив, що неповнолітня ОСОБА_5 на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння не досягла віку, з якого настає кримінальна відповідальність, а тому відносно неї необхідно застосувати примусові заходи виховного характеру.
Приймаючи рішення за цивільним позовом законного представника потерпілої ОСОБА_10 , суд зазначив, що він підлягає частковому задоволенню, з урахуванням вартості медикаментів за призначенням лікаря та квитків за проїзд батьків до лікарні.
Суд дійшов висновку, що у неповнолітньої ОСОБА_5 відсутнє майно достатнє для відшкодування завданої шкоди та самостійний заробіток.
Тому на підставі ст. 1179 ЦК України з законного представника неповнолітньої ОСОБА_5 ОСОБА_6 , стягнув на користь законного представника потерпілого - ОСОБА_10 , на відшкодування майнової шкоди 3761 грн 65 коп, а на відшкодування моральної шкоди 7000 грн.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення законного представника ОСОБА_6 , а також ОСОБА_5 та її захисника ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги, заперечення потерпілої, її законного представника та представника цивільного позивача, а також прокурора, які просили ухвалу в частині вирішення цивільного позову залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд дійшов до наступного.
Висновки суду про вчинення ОСОБА_5 суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, є правильними та відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Оскільки на момент суспільно-небезпечного діяння неповнолітня ОСОБА_5 не досягла віку, з якого настає кримінальна відповідальність, відносно неї застосовано примусовий захід виховного характеру у вигляді передачі під нагляд її матері ОСОБА_6 до досягнення нею повноліття.
У цій частині рішення суду першої інстанції не оспорюється.
Що стосується вирішення судом цивільного позову суд приходить до такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Як передбачено ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Дані вимоги закону судом при вирішенні цивільного позову судом не дотримані.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_10 до початку судового розгляду подав цивільний позов до неповнолітньої ОСОБА_5 (а.с. 28-29), а в подальшому уточнив позовні вимоги, подавши позов до законного представника ОСОБА_5 її матері ОСОБА_6 .
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач зазначив, що діями ОСОБА_5 йому завдано майнові збитки в загальній сумі 8166 грн, які складаються з вартості медичних послуг в сумі 6722 грн 60 к., а також витрат на оплату транспортних послуг в сумі 1443 грн. 40 к.
Проте, у позовній заяві відсутній перелік медикаментів, які витрачені на лікування потерпілої, їх конкретне найменування, вартість, а також посилання на конкретні медичні документи, які б свідчили про їх призначення саме потерпілій. Хоча до позовної заяви долучені чеки на підтвердження витрат на медикаменти, але у позовній заяві не міститься їх перелік та конкретна вартість.
Разом з тим, суд першої інстанції, задовольняючи заявлений цивільний позов частково, та стягнувши на користь ОСОБА_10 з ОСОБА_5 майнову шкоду в розмірі 3761,65 грн та моральну шкоду в сумі 7000 грн взагалі не мотивував прийняте рішення. Зокрема, у рішенні не вмотивовано, які саме докази на підтвердження цивільного позову про відшкодування майнової шкоди суд врахував, а які ним не враховані при прийнятті рішення.
Як слідує з наведених мотивів, судом першої інстанції враховано вартість медикаментів (не зазначено яких саме та чому частково, а не на ту суму, як просив позивач), а також вартість квитків за проїзд до лікарні (не зазначено конкретно за який період та в якій сумі).
Як видно з журналу судового засідання, цивільний відповідач пояснювала суду, що у наданих суду чеках на ліки зазначені ліки, які не мають відношення до лікування потерпілої. Дані аргументи цивільного відповідача ОСОБА_6 судом не перевірені та їм оцінки не надано.
Відповідно до вимог ч.2 ст. 1179 ЦК України, у разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини.
Ці вимоги закону залишилися поза увагою суду, оскільки під час судового розгляду як відповідач не був не залучений батько ОСОБА_5 , з якого відповідно до вимог ч.2 ст. 1179 ЦК України також можливе відшкодування заподіяних збитків.
У зв`язку із викладеним, апеляційний суд вважає, що прийняте судом рішення у частині вирішення цивільного позову не можна вважати законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Зазначені порушення є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України є підставою для скасування судового рішення.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу.
Відповідно до ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження визначені ч.1 ст.7 цього Кодексу.
За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження порушені загальні засади кримінального провадження в частині вирішення цивільного позову як законність, ухвала в в цій частині підлягає скасуванню з підстав істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, з призначенням нового судового розгляду.
Отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 407,409, 412, 532 КПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу законного представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 червня 2017 року у відношенні ОСОБА_5 скасувати в частині розгляду цивільного позову законного представника ОСОБА_13 та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в цій частині в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині ухвалу залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3