УХВАЛА
03 жовтня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Лугіни, Житомирської
області, громадянки України, зареєстрованої та
проживаючої за адресою:

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 .
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 просить вирок суду першої інтонації скасувати, а кримінальне провадження щодо останньої закрити на підставі ст. 284 КПК України.
Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2017 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України та їй призначене покарання у виді громадських робіт строком 240 годин.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 вважає вирок незаконним, оскільки висновки суду не відповідають встановленим фактичним обставинам справи.
Апелянт зазначає, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_5 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки не містить формулювання обвинувачення.
Крім того, захисник звертає увагу на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази про те, кому належало майно, яке начебто намагалась викрасти ОСОБА_5 , оскільки жодного документу, який би підтверджував, що харчові продукти належать ТОВ «Фоззі Фуд», в матеріалах провадження відсутні. Апелянт зазначає, що під час досудового розслідування та в суді не було встановлено, які саме продукти харчування хотіла викрасти ОСОБА_5 .
Захисник ОСОБА_7 зазначає, що відеозапис з магазину ТОВ «Фоззі Фуд» є недопустимим доказом, оскільки невідомо, яким чином слідчий отримав його, під час складання протоколу огляду, диск не був запакований належним чином та не містив підписів понятих. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_5 вказаний диск не надавався для перегляду.
Захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_5 в момент затримання погано себе почувала, у зв`язку з чим їй була викликана карета швидкої медичної допомоги, обвинувачена навіть не пам`ятала свого прізвища.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 18березня 2016 року приблизно в 20 год. 00 хв. перебувала у магазині «Сільпо», розташованому за адресою: м. Київ, вул. Луначарського, буд. 4, де обирала продукти харчування, деякі з обраних харчових продуктів вживала в приміщенні торгівельного залу магазину.
Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, ОСОБА_5 взяла з полиць товар загальною вартістю 1566 грн. 77 коп., які належать ТОВ «Фоззі-Фуд».
В подальшому, ОСОБА_5 , впевнившись, що за її діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, розуміючи, що вихід з магазину обладнано сигнальними рамками системи «антикрадіжка», бажаючи приховати вчинений злочин, поклала обрані продукти харчування в термо-пакет для харчових продуктів, який також взяла з полиці в приміщенні торгівельного залу магазину «Сільпо» вартістю 24 грн. 16 коп.
Продовжуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_5 , вважаючи, що за її злочинними діями ніхто не спостерігає, не розрахувавшись за обрані продукти харчування та пакет, в який помістила продукти, пройшла через сигнальні рамки з приміщення магазину «Сільпо», тобто виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочинного умислу до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі, оскільки остання відразу була затримана працівниками охорони ТОВ «Фоззі-Фуд».
Своїми злочинними діями ОСОБА_5 спричинила матеріальну шкоду ТОВ «Фоззі-Фуд» на загальну суму 1590 грн. 93 коп.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_7 та обвинувачена ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На думку колегії суддів, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_5 , суд в повній мірі дотримався цих вимог закону.
В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 зазначає, що обвинувальний акт, яким ОСОБА_5 висунуте обвинувачення за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України, не містить чіткого формулювання обвинувачення, у зв`язку з чим суд першої інстанції повинен був повернути його прокурору, проте цього зроблено не було.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Він повинен відповідати вимогам ст. 291 КПК України, та містити відомості, зазначені в ч. 2 цієї статті.
Стаття 314 КПК України передбачає, що під час підготовчого судового засідання головуючий з`ясовує в учасників судового провадження їх думку щодо можливості призначення судового розгляду.
Як вбачається з журналу судового засідання (а.с. 25 28), судом першої інстанції на обговорення сторін кримінального провадження було поставлено питання щодо можливості призначення обвинувального акта до судового розгляду та обвинувачена ОСОБА_5 не заперечувала щодо його призначення. Більше того, в судовому засіданні 12 липня 2017 року, обвинувачена повідомила, що суть обвинувачення їй зрозуміла.
Колегія суддів звертає увагу на те, що стадія підготовчого засідання, на якій вирішується питання про невідповідність обвинувального акта вимогам закону пройшла, а тому доводи захисника ОСОБА_7 не ґрунтуються на законі.
Щодо належності та допустимості доказів, на які суд послався у вироку, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження.
Положеннями ст. 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
На думку апелянта, суд не повинен був прийняти як доказ відеозапис з магазину ТОВ «Фоззі Фуд», оскільки він не надавався ОСОБА_5 для ознайомлення, прокол огляду цього відеозапису не містить підписів понятих, а диск з відеофайлом не був належним чином запакованим. Крім того, захисник зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні запити, з якими слідчий звертався до магазину щодо надання відеозапису, а відтак ці докази є недопустимими.
На думку колегії суддів, такі доводи апелянта є непереконливими.
Відповідно до ст. 104 КПК України хід і результати процесуальної дії фіксуються у протоколі. Як видно з матеріалів кримінального провадження, під час проведення огляду відеозапису, за участю понятих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , був складений протокол, в якому зазначено уповноважену особу, яка його складала, прізвища понятих, викладений перебіг слідчої дії та є підписи всіх учасників огляду відеофайлу. Крім того, в протоколі зазначено, що відеофайл наданий добровільно.
Отже, зазначений протокол відповідає вимогам ст. 104 КПК України.
Положеннями ст. 105 КПК України передбачено, що додатком до протоколу є зокрема аудіо, - відеозапис процесуальної дії, які мають бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження.
Відповідно до матеріалів провадження, диск запакований та містить напис «відповідно до протоколу огляду відеозапису від 04 квітня 2016 року».
Крім того, в матеріалах кримінального провадження є лист слідчого ОСОБА_10 від 21 березня 2016 року Генеральному директору ТОВ «Фоззі Фуд» про надання копії відеоматеріалу з магазину «Сільпо».
Цей доказ оцінений судом в сукупності з іншими доказами, наданими йому на підтвердження винуватості ОСОБА_5 .
Не ґрунтуються на вимогах закону і посилання апелянта на недопустимість доказів довідки про кількість та вартість викраденого майна. Колегія суддів звертає увагу на те, що закон не вимагає надавати на підтвердження вказаної обставини первинні фінансово-господарські документи, зокрема податкові накладні.
Крім того, доводи захисника про те, що дані довідки є недопустимими доказами також з тієї підстави, що підписав їх не Генеральний директор ТОВ «Фоззі Фуд», а охоронець магазину ОСОБА_11 , який не є уповноваженою на це особою, є безпідставними, оскільки при складанні цього документа і посвідченні його печаткою ТОВ «Фоззі Фуд» ОСОБА_11 діяв не як охоронець магазину, а як представник потерпілого.
В суді апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_5 пояснила, що вона злочину не вчиняла, а все що відбулося є непорозумінням.Обвинувачена пояснила, що 18 березня 2016року приблизно в 20 год. 00 хв., зайшла до магазину «Сільпо», розташованому за адресою: м. Київ, вул. Луначарського, буд. 4, де мала на меті придбати продукти харчування. В торгівельному залі вона вибирала продукти харчування та оглядала інші продукти. Так як вона перший раз була в даному магазині,то випадково вийшла за сигнальні рамки системи, оскільки вважала, що це ще територія магазину. Мети викрадати продукти вона не мала.
Колегія суддів вважає, що такі доводи обвинуваченої не ґрунтуються на матеріалах провадження.
Дослідивши в суді апеляційної інстанції відеозапис з камер спостереження магазину вбачається, що обвинувачена ОСОБА_5 , перебуваючи в супермаркеті, складала продукти харчування в термопакет, а потім вийшла з торгівельного залу не через касу, а повз рамку контролю, яка розміщена на вході в магазин.
З огляду на це, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини злочину, давши належну оцінку доказам у їх сукупності, визнавши їх належними та допустимими, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, а тому доводи апеляційної скарги захисника про закриття кримінального провадження, є безпідставними.
В апеляційній скарзі, так в суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_7 звертає увагу на те, що в момент затримання ОСОБА_5 погано себе почувала, вона не пам`ятала свого прізвища, у зв`язку з чим їй була викликана швидка медична допомога. Захисник зазначає, що обвинувачена з листопада 2015 року лікувалась у лікаря невролога з приводу погіршення пам`яті, що підтверджується виписками із медичної карти амбулаторного хворого № 43046 та консультаційним висновком спеціаліста.
В той же час, сторона захисту вважає ОСОБА_5 психічно здоровою людиною, будь яких клопотань ані в суді першої інстанції, ані в апеляційному суді про призначення судово психіатричної експертизи на предмет встановлення критеріїв неосудності ОСОБА_5 заявлено не було.
Стосовно призначеного покарання колегія суддів зазначає наступне.
Положення ст. 370 КПК України щодо наведення мотивів та підстав для ухвалення судового рішення розповсюджується не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Як видно з тексту оскаржуваного судового рішення, суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді громадських робіт, не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченої.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, за має постійне місце реєстрації та проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя, відсутність претензій матеріального характеру.
Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.
На підставі цього суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді громадських робіт. З таким висновком не погоджується колегія суддів.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.

Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 вчинила злочин середньої тяжкості.
З огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою ОСОБА_5 злочину, дані про її особу, яка не судима, стан її здоров`я, відсутність претензій від ТОВ «Фоззі Фуд» до обвинуваченої, оскільки завдана йому матеріальна шкода відшкодована в повному обсязі шляхом повернення йому викраденого майна, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, колегія суддів знаходить можливим призначити їй покарання у виді штрафу, оскільки саме таке покарання буде необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.
За таких обставин колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої, а тому вирок суду підлягає зміні в частині призначення покарання.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 30 травня 2017 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України, змінити в частині призначення покарання та визначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3