АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/581/18 Справа № 205/1414/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, -

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити свою ухвалу, якою задовольнити його клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд першої інстанції зазначив, що заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі з наведених заявником підстав не передбачена і можлива виключно у порядку ч.2 ст.87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.

Крім того суд вказав, що посилання засудженого ОСОБА_7 на порушення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які розтлумачені, зокрема, в рішеннях Європейського суду з прав людини від 17 вересня 2009 року у справі «Скоппола проти Італії» та від 09.07.2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства» в частині незастосування судом більш м`якого кримінального закону, прийнятого до винесення остаточного рішення у кримінальній справі, не може вважатися неправильним, оскільки суд на момент ухвалення вироку від 06.01.2005 року відносно ОСОБА_7 вірно застосував положення кримінального закону в частині призначення остаточного покарання засудженому у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією особистого майна, як такі, що діяли на момент ухвалення вказаного вище вироку.

Також суд звернув увагу на некоректність посилання засудженого на рішення ЄСПЛ у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства», оскільки в зазначеному рішенні знайшла своє втілення така характеристика англо-саксонської правової системи, як прецедентність, що була покладена в його основу, оскільки заявники у вказаній справі були засуджені до довічного позбавлення волі саме на підставі законодавства Об`єднаного Королівства.

Крім того вказує, що правильність застосування судом кримінального закону при ухваленні зазначеного вироку знайшла своє підтвердження і в ході розгляду касаційної скарги ОСОБА_7 . Верховним Судом України, який своєю ухвалою від 04.10.2005 року залишив вирок судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.01.2005 року без змін.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, ОСОБА_7 зазначає, що оскаржуваним рішенням йому було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

При цьому судом не було враховано, що справа відносно нього була розглянута апеляційним судом як судом першої інстанції, чим його було позбавлено права апеляційного оскарження, а на етапі розгляду касаційної скарги заявника він був позбавлений юридичної допомоги захисника. Були залишені поза увагою також правові позиції Європейського суду з прав людини, вимоги Конституції України, як не було у встановленому законом поряд застосовано і Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того вказує, що довічне позбавлення волі без можливості дострокового звільнення у розумінні практики ЄСПЛ є тортурами та нелюдським поводженням.

Заслухавши суддю-доповідача; засудженого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим . Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказані вимоги процесуального закону судом були дотримані, оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та вмотивованим, доводами апеляційної скарги його правильність не спростовується.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на даний час заявник ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна, до якого його було засуджено вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06.01.2005 р., що у межах процедури касаційного оскарження був залишений без змін ухвалою Верховного Суду України від 04.10.2005 р.

Обґрунтовуючи вимоги своєї заяви, ОСОБА_7 посилається на те, що Конституційним Судом України було ухвалене рішення від 29.12.1999 р., яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України положення Кодексу 1960 року, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення про їх неконституційність.
Заявник вважає, що з дня ухвалення вказаного рішення і до прийняття Верховною Радою України Закону № 1483, яким приведено Кодекс 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, та комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, на протязі якого максимальною мірою покарання за вчинення злочину, передбаченого ст. 93 КК України (в редакції 1960 р.), за який його було засуджено, було позбавлення волі на строк до 15 років.
Таким чином, на думку заявника, за правилами ч. 4 ст. 5, ч. 3 ст. 74 КК України призначене йому покарання має бути приведене у відповідність із законом про кримінальну відповідальність та знижене до максимального покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Із такими доводами не можна погодитись, оскільки наведені заявником обставини були предметом розгляду Конституційного Суду України, який у своєму рішенні від 26.01.2011 р. № 1-рп/2011 зазначив зокрема, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо 26.01.2011 смертної кари.
Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).
За таких обставин Конституційний Суд України зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Крім того, Конституційний Суд України прийшов до висновку, що після Рішення від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, зважаючи на те, що в частині четвертій статті 5 Кодексу 2001 року йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.
Одночасно Конституційній Суд України зазначив, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, а отже положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі частини першої статті 58 Конституції України, частини другої статті 6 Кодексу 1960 року, частини першої статті 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.
Із наведених обставин Контситуційний Суд України зробив висновок про те, що в аспекті конституційного подання та конституційного звернення положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року № 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями статей 3, 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152Конституції України, статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України", частини другої статті 6 Кримінального кодексу України 1960 року, частини другої статті 4, частини першої статті 5 Кримінального кодексу України 2001 року треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для заміни призначеного ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, а також про те, що така заміна може мати місце виключно у межах процедури, визначеної ч. 2 ст. 87 КК України, здійснення якої виходить за межі повноважень суду.
Доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують. Так, посилання апелянта на порушення, які, на його думку, були допущені щодо нього на етапі розгляду судами кримінальної справи щодо нього, виходять за межі питання, що розглядається, та не обґрунтовують вимоги його клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Доводи апелента щодо необхідності застосування судом при розгляді його клопотання Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які розтлумачені, зокрема, в рішеннях Європейського суду з прав людини від 17 вересня 2009 року у справі «Скоппола проти Італії» та від 09.07.2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства», колегія суддів оцінює критично, оскільки вони полягають у власному суб`єктивному тлумаченні останнім відповідних положень Конвенції захист прав людини і основоположних свобод та судових рішень, в той час як фактично суперечності між ними та призначенням ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі, що на той час було передбачене законом про кримінальну відповідальність за вчинене ним діяння, не вбачається.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 537, 539 КПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська області від 22 грудня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4