Дата документу Справа № 332/2462/14-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №11-кп/778/980/17 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/2462/14-к Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2017 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 04 вересня 2014 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Запоріжжя, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винною і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винною і засуджено за те, що вона 19 лютого 2014 року, приблизно о 09 годині 30 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за своїм місцем проживання в квартирі АДРЕСА_2 , під час сварки з ОСОБА_9 , виниклої на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, діючи навмисно, з метою вбивства, нанесла останній не менш п`яти ударів молотком по голові, спричинивши згідно висновку експерта з судово-медичної експертизи №924 від 24.03.2014 року: відкриту черепно-мозкову травму; відкритий перелом кісток склепіння черепу із центром на малому крилі клиноподібної кістки ліворуч; крововилив під твердою мозковою оболонкою над конвекситальній поверхні лобової, тім`яної і скроневої лівої півкулі головного мозку (обсягом до 50 см3); крововилив на базальній поверхні обох лобових часток; вогнища забоїв та руйнування речовини головного мозку в обох лобових і тім`яній частці лівої півкулі головного мозку; множині забиті рани лобної скроневої області ліворуч, лобно-тім`яної та тім`яно-скроневої області зліва; крововилив в м`яких тканинах голови, лобової і тім`яної потиличної області зліва; крововилив в м`яких тканинах голови, лобової і тім`яної потиличної області зліва, що кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння та перебувають в прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілої, яка настала о 02 годині 50 хвилин 22.02.2014 року в КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги», таким чином вбивши ОСОБА_9 .

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.115 КК, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Їй призначено покарання у виді 9 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання покарання за вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя від 04.12.2013 року, остаточно призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, цивільний позов, речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачена, посилаючись на допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить вирок скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, оскільки злочину, за який її засуджено, вона не вчиняла. Крім того, захисник обвинуваченої звертав увагу суду на допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які пов`язані з порушеннями правил допиту свідків, а також порушенням права обвинуваченої на захист.

Заслухавши доповідь судді, обвинувачену та її захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги; прокурора, яка заперечила проти задоволення скарги та вважала за необхідне вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок змінити.

Не дивлячись на повне невизнання обвинуваченою своєї вини у пред`явленому обвинуваченні суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що саме внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 настала смерть ОСОБА_9 .

При цьому суд вірно в обґрунтування такого свого висновку послався на покази свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які пояснювали суду, що працюючи медсестрою і фельдшером, відповідно, в складі бригади швидкої медичної допомоги вранці 19.02.2014 року вони прибули на виклик по АДРЕСА_1 . Про це повідомила обвинувачена, яка прийшла до лікарні і сказала, що її бабусю побила мати. Прибувши на виклик в квартиру де були потерпіла, сусідка, обвинувачена та її мати, яка перебувала в стані сильного алкогольного сп`яніння, потерпіла бабуся була з чисельними травмами волосистої частини голови. В квартирі обвинувачена, перебуваючи в збудженому стані, бігала то до потерпілої то до матері, весь час тиснучи на потерпілу, щоб та сказала, що її побила мати обвинуваченої, що потерпіла й підтверджувала. Але опинившись в машині швидкої, де не було обвинуваченої, потерпіла сказала, що її побила саме онука (обвинувачена).

У вироку судом було зазначено в якості доказу винуватості ОСОБА_7 , що свідок ОСОБА_12 навпаки пояснив, що, перебуваючи в машині швидкої допомоги, ОСОБА_9 заявила, що її побила донька, а не онука. Дослідженням звукозапису усунути дане протиріччя не було можливим. Тому свідок ОСОБА_12 був допитаний під час апеляційного розгляду. В ході допиту свідок ОСОБА_12 зазначив, що він, будучи лікарем бригади швидкої медичної допомоги, разом з ОСОБА_10 і ОСОБА_11 прибули на місце вчинення злочину. Потерпіла ОСОБА_9 була з чисельними травмами волосистої частини голови. В квартирі обвинувачена, перебуваючи в збудженому стані, бігала то до потерпілої то до матері, весь час тиснучи на потерпілу, щоб та сказала, що її побила мати обвинуваченої - ОСОБА_13 . В зв`язку з чим, ОСОБА_9 з огляду на свій стан змушена була погодитись. Сама ж ОСОБА_13 перебувала при цьому у стані сильного алкогольного сп`яніння і тому ледь пересувалася. Проте опинившись в машині швидкої допомоги, де не було обвинуваченої, потерпіла ОСОБА_9 чітко заявила, що її побила саме ОСОБА_7 . У зв`язку з чим, одразу ж свідком був запрошений слідчий Заводського РВ ЗМУ ГУМВС ОСОБА_14 , якому потерпіла в присутності ОСОБА_12 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 додатково підтвердила свою заяву щодо її побиття саме ОСОБА_7 . При цьому, не дивлячись на свій стан і характер тілесних ушкоджень, ОСОБА_9 ще була в адекватному стані, розум її був ясним. Підстав для недовіри її словам не було.

Свідок пояснив суду, що в нього під час перебування в квартирі склалось однозначне враження, що ОСОБА_7 морально тиснула на потерпілу ОСОБА_9 , щоб та обмовила свою доньку ОСОБА_13 в її побитті. А коли потерпіла кивком голови підтверджувала це, гучно звертала увагу всіх присутніх на цьому.

Під час судового розгляду свідки ОСОБА_15 і ОСОБА_16 підтвердили факт того, що потерпіла кивком голови підтвердила, що її побила мати обвинуваченої ОСОБА_13 . Проте суд, на переконання судової колегії, обґрунтовано не взяв до уваги в якості алібі ОСОБА_7 дані обставини з огляду на таке.

Так, сама ОСОБА_13 мати обвинуваченої, донька потерпілої, пояснила, що напередодні, 18.02.2014 року разом з обвинуваченою та її чоловіком сильно випили. Вранці 19.02.2014 року утрьох пішли до кафе, де також випили і вона залишилася спати в кафе за столом, а донька з зятем пішли. Повернувшись додому, двері їй відкрила обвинувачена, нічого не розуміла і одразу пішла на кухню, де весь час і була. Прийшла в себе, коли побачила, як чоловік доньки виносить з квартири матір на одіялі.

Допитана в якості свідка ОСОБА_17 бармен кафе «Стопочка», розташованого по вул. Глазунова,1, неподалік від Заводського РВ ЗМУ в м. Запоріжжі, пояснила, що близько 09 год. 19.02.2014 року до неї в кафе прийшла обвинувачена разом з чоловіком і матір`ю, яка була сильно п`яною. В кафе вони ще випили, обвинувачена і чоловік пішли, а мати заснула на стільці біля стійки, оскільки самостійно йти була не спроможна й проспала десь до 10 години, після чого пішла.

Згідно протоколу огляду від 20.02.2014 року службового комп`ютеру чергової частини Заводського РВ ЗМУ ГУМВС, відеозапису камер спостереження, о 09.45 год. до чергового звертається жінка, яка через 3 хвилини залишає приміщення, а о 10.02 год. повз центрального входу повз будівлю РВВС проходить жінка дуже нетвердою ходою.

В ході огляду запису на диску з вищезазначеним записом камер спостереження в судовому засіданні жінка, яка спілкується з черговим РВВС схожа на обвинувачену, жінка, яка проходить повз РВВС, схожа на свідка ОСОБА_13 . Під час огляду запису, голос за кадром пояснює, що час відстає на 15 хвилин. З чого суд робить висновок, що жінка, яка спілкувалася з черговим, спілкувалася о 10 годині, а жінка, яка проходила повз РВВС, проходила о 10 годині 17 хвилин.

Таким чином, на переконання судової колегії, суд на підставі належних і допустимих доказів дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_13 потрапила додому, де було нанесено тілесні ушкодження, пізніше за ОСОБА_7 . Більш того, вже після того, як ОСОБА_7 з`явилась до чергової частини Заводського РВ ЗМУ ГУМВС. А тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_13 не причетна до вбивства ОСОБА_9 .

Згідно висновку експерта з судово-медичної експертизи № 211 від 24.03.2014 року походження крові на джемпері та брюках ОСОБА_7 , не виключається від потерпілої ОСОБА_9 , від ОСОБА_7 виключається.

Звернення ОСОБА_7 до міліції, а також тиск на ОСОБА_9 в присутності свідків зі спробою обмовити ОСОБА_13 у вбивстві вчинено, на переконання судової колегії, з єдиною метою зняття обвинуваченою із себе підозри у завданні потерпілій тілесних ушкоджень, які потягли смерть потерпілої.

Під час апеляційного розгляду захисником було зазначено, що у випадку визнання ОСОБА_7 винною у причетності до смерті ОСОБА_9 , її дії слід кваліфікувати не за ст.115 КК, а за ч.2 ст.121 КК, оскільки умислу на вбивство потерпілої обвинувачена не мала, про що свідчить факт виклику обвинуваченою медичної допомоги для потерпілої.

Проте з такими запереченнями погодитись не можна з огляду на таке. Так, ОСОБА_7 обвинувачується в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, т.т. ОСОБА_9 , за ч.1 ст. 115 КК «Умисне вбивство». При цьому при кваліфікації дій особи за ч.1 ст. 115 КК суб`єктивна сторона злочину може бути у формі як прямого так і непрямого умислу. З огляду на положення ст.24 КК непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Судова колегія, дослідивши надані обвинуваченням докази, дійшла висновку, що ОСОБА_7 , наносячи удари ОСОБА_9 , усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, а приймаючи до уваги, що це були декілька ударів молотком по голові потерпілій, яка до того ж є особою похилого віку, ОСОБА_7 в силу свого віку і життєвого досвіду передбачала суспільно небезпечні наслідки від своїх дій у виді смерті та свідомо припускала їх настання, ставилася до них байдуже, свідомо допускаючи настання будь-яких наслідків, в тому числі й смерті потерпілої.

Судова колегія відзначає, що дійсно ОСОБА_7 мала реальну можливість вбити потерпілу на місці нанесення їй тілесних ушкоджень, продовжуючи наносити їй удари молотком в голову до настання смерті. Проте внаслідок невстановлених досудовим розслідуванням і судом мотивів обвинувачена припинила такі свої протиправні дії та викликала швидку медичну допомогу. Проте судова колегія не вбачає в діях обвинуваченої ознак добровільної відмови при незакінченому злочині, оскільки при добровільній відмові від доведення злочину до кінця особа підлягає кримінальній відповідальності, якщо фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину. Однак, оскільки смерть потерпілої таки настала внаслідок протиправних дій саме ОСОБА_7 , остання має нести відповідальність саме за ч.1 ст.115 КК, як за закінчений злочин.

Таким чином, факт припинення ОСОБА_7 злочинних дій, виклик нею медичної допомоги, поведінка обвинуваченої і потерпілої, що передувала події, родинні стосунки між ними, самі по собі можуть свідчити лише про відсутність у обвинуваченої тільки прямого умислу на спричинення смерті, проте жодним чином не вказують на відсутність непрямого умислу на позбавлення життя потерпілої. У зв`язку з чим, судова колегія вважає за необхідне уточнити, що ОСОБА_7 , вчинивши вбивство ОСОБА_9 , діяла при цьому з непрямим умислом.

Судова колегія відзначає, що доказова база доведеності винуватості ОСОБА_7 ґрунтується, крім іншого, й на показаннях свідків з чужих слів, яким стало відомо про обставини вчинення злочину зі слів потерпілої, яка загинула. Дані показання є допустимими доказами, оскільки показання потерпілої суд не може перевірити внаслідок того, що вона була вбита обвинуваченою, а відповідно до ч.5 ст.97 КПК суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів, якщо обвинувачений створив або сприяв створенню обставин, за яких особа не може бути допитана.

При цьому суд вірно не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 та прийняв до уваги показання саме свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 . При цьому судова колегія виходить з того, що покази ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 узгоджуються з іншими доказами у справі показами ОСОБА_17 щодо часу до якого перебувала ОСОБА_13 в кафе «Стопочка»; протоколом огляду від 20.02.2014 року службового комп`ютеру чергової частини Заводського РВ ЗМУ ГУМВС, відеозапису камер спостереження відповідно до яких ОСОБА_7 з`явилась до вказаної чергової частини на 15 хвилин раніше, ніж ОСОБА_13 поверталась додому, де було нанесено тілесні ушкодження ОСОБА_9 .

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 відзначили тиск, що мав місце з боку ОСОБА_7 по відношенню до ОСОБА_9 , внаслідок якого остання в присутності свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 обмовила ОСОБА_13 у її побитті.

Саме в присутності ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 ОСОБА_9 за відсутності вже ОСОБА_7 , а отже й будь-якого тиску з її боку, заявила про побиття її саме ОСОБА_7 .

При цьому судова колегія відзначає, що суд безпідставно поклав в основу обвинувачення покази з чужих слів свідка ОСОБА_14 . Адже останній перебував на місці події в якості слідчого. Проте згідно з ч.7 ст.97 КПК у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим стосовно пояснень осіб, наданих слідчому під час здійснення ним кримінального провадження.

Не можна прийняти в якості допустимого доказу покази самої ОСОБА_7 про визнання нею своєї вини, які нею були дані під час досудового розслідування, адже відповідно до ч.4 ст.95 КПК суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими обвинуваченим слідчому, прокурору, або посилатися на них.

А тому із вироку суду покази слідчого ОСОБА_14 і покази ОСОБА_7 під час досудового розслідування підлягають виключенню, як недопустимі докази.

Захисником під час апеляційного розгляду було зазначено, що суд в порушення вимог ст.352 КПК не привів свідків до присяги, а тому всі їх показання не можна покласти в основу вироку, оскільки вони є недопустимим доказом. Крім того, в останньому судовому засіданні під час проголошення останнього слова обвинуваченою був відсутній її захисник, тим самим було порушено право обвинуваченої на захист. А тому з цих підстав вирок суду підлягає скасуванню.

Судовою колегією з інформації, отриманої під час прослуховування аудіозапису судового засідання від 04.09.2014 року, встановлено, що дане судове засідання було призначено після того, як в попередньому судовому засіданні від 29.07.2014 року було повністю проведено судові дебати, в яких приймали участь і обвинувачена і її захисник ОСОБА_18 .

То ж в судовому засіданні від 04.09.2014 року було заслухано лише останнє слово самої ОСОБА_7 , після чого суд видалився до нарадчої кімнати. Отже незважаючи на те, що під час останнього слова захисник був відсутнім в залі судового засідання, ця обставина не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки хоча проведення судового засідання за відсутності сторін кримінального провадження без вирішення питання про можливість продовження засідання без їх присутності і є порушенням процесуального закону, однак зважаючи на стадію судового розгляду надання обвинуваченій останнього слова, таке порушення не може бути визнано істотним, оскільки жодним чином не може вплинути на законність та обґрунтованість постановленого судового рішення. Право на захист обвинуваченої в даному випадку не було порушено.

Судова колегія також погоджується і з фактом допущених районним судом порушень щодо порядку приведення свідків до присяги. Дослідженням аудіо записів судових засідань встановлено, що в порушення ч.2 ст. 352 КПК перед допитом свідків головуючий у судовому засіданні не приводив їх до присяги.

Проте, на переконання судової колегії, таке порушення також не може бути визнано істотним, оскільки жодним чином воно не вплинуло на законність та обґрунтованість постановленого судового рішення, оскільки на виконання вимог ст.352 КПК щоразу перед допитом свідка головуючий встановлював відомості про особу свідків, з`ясовував стосунки свідка з обвинуваченою, роз`яснював їм положення ст.63 Конституції України, попереджав про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК.

Під час апеляційного розгляду захисником ОСОБА_8 наголошувалось на дослідженні доказів невинуватості ОСОБА_7 висновків криміналістичних експертиз. Проте судова колегія не може прийняти ці висновки в якості доказу невинуватості ОСОБА_7 у пред`явленому їй обвинуваченні, оскільки з їх змісту вбачається лише неможливість встановити наявність папілярних узорів на молотку, яким було нанесено тілесні ушкодження ОСОБА_9 , а два сліди пальців рук, вилучених з квартири, де сталося вбивство ОСОБА_9 , не придатні для ідентифікації особи.

Про дослідження цих висновків судом не заявлялось клопотання, оскільки вони не підтверджують і не спростовують винуватість ОСОБА_7 . Під час апеляційного розгляду дана обставина лише підтвердилась.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 04 вересня 2014 року щодо ОСОБА_7 в цій справі змінити.

Виключити з вироку суду в якості доказу обвинувачення покази свідка ОСОБА_14 під час судового розгляду і покази підозрюваної ОСОБА_7 під час досудового розслідування.

В решті вирок суду залишити без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону N 838-VIII від 26.11.2015 року) зарахувати ОСОБА_7 час її тримання під вартою з 27.03.2014 року (включно) по 16.12.2014 року (включно), з 01.09.2015 року (включно) по 13.11.2015 року (включно) та з 30.03.2017 року (включно) по 20.06.2017 року (включно) з розрахунку, до якого одному дню тримання під вартою дорівнює два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченою ОСОБА_7 , - в той самий строк з моменту вручення їй копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4