Справа № 415/2844/17
Провадження № 11-кп/782/357/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши 25 жовтня 2017 року у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сєвєродонецьку кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_8 та прокурора Лисичанської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 19 вересня 2017 року
ВСТАНОВИЛА
Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 19 вересня 2017 року ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, кримінальне провадження закрито.

В апеляційній скарзі потерпілий просить скасувати ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду. Зазначає, що ним був поданий цивільний позов про відшкодування заподіяної йому злочином шкоди. Проте суд не прийняв по ньому ніякого рішення. З цього приводу вважає, що порушено його право на звернення до суду з цивільним позовом про відшкодування йому завданої злочином шкоди. Окрім того, суд не зробив висновок про винність обвинуваченого у вчиненні злочину.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу, у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Зазначає, що в ухвалі суду відсутнє посилання на п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», відповідно до якого, у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства. При цьому вказує, що підстав для залишення цивільного позову без розгляду, у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності, у зв`язку з закінченням строків давності, зазначеною постановою не передбачено. Посилається на положення ч. 3 ст. 129 КПК України щодо підстав для залишення цивільного позову без розгляду. Також вказує на вимоги ч. 3 ст. 49 КК України стосовно переривання перебігу строку притягнення до кримінальної відповідальності. Судом під час постановлення ухвали про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 , не з`ясовано чи вчиняв останній новий злочин в період перебігу давності.

Після докладу суддею-доповідачем змісту ухвали, доводів апеляційної скарги, були заслухані:

- прокурор, який підтримав вимоги апеляційної скарги, пославшись на її доводи;

- обвинувачений та захисник, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на законність ухвали суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, обвинуваченого та захисника, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався цих вимог закону.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

У відповідності до ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України відноситься до злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Пункт 1 частини 2 статті 284 КПК України визначає, що кримінальне провадження закривається судом , у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

З урахуванням наведеного, за наявності відповідного клопотання обвинуваченого, суд зобов`язаний звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності та закрити кримінальне провадження.

За таких обставин ухвала в цій частині відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції не перевірив, чи не переривався перебіг давності на підставі ч. 3 ст. 49 КК України є безпідставними.

У матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про вчинення ОСОБА_7 нового злочину. Прокурором таких даних суду не було надано. Окрім того, згідно з відповіді на запит до управління інформації-аналітичного забезпечення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності не притягувався (ар.к.п. 90-91).

Відповідно до журналу судового засідання та технічного запису фіксування судового засідання, прокурор у суді першої інстанції не заперечував проти закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України.

Суд зобов`язаний дотримуватися принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, що визначено ст. 22 КПК України. На підставі викладеного суд за своєю ініціативою, за відсутності відповідного клопотання сторони, не може витребувати докази.

Отже доводи прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції, викладені в апеляційній скарзі, про обов`язок суду з`ясувати чи вчинив обвинувачений новий злочин в період перебігу строку давності притягнення до кримінальної відповідальності не ґрунтується на вимогах закону.

Також доводи потерпілого про обов`язок суду при звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності встановити його винність є безпідставними.

Стаття 62 Конституції України формулює, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно з ст. 369 КПК України судове рішення, у якому суд вирішує обвинувачення по суті, викладається у формі вироку. Судове рішення, у якому суд вирішує інші питання, викладається у формі ухвали. При закритті кримінального провадження судове рішення виносить у формі ухвали.

З наведених норм випливає, що винність особи у вчиненні злочину, може встановлюватися тільки обвинувальним вироком.

Проте, звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження з цієї підстави, не є реабілітуючим і не звільнює таку особу від відшкодування шкоди, завданої злочином.

У відповідності до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди, у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів вважає, що зазначений зміст цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України не суперечить вимогам ст. 129 КПК України, яка визначає вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні, саме при ухвалені вироку, постановлені ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Зі змісту стаття 374 КПК України вбачається, що при ухваленні вироку вирішується питання та зазначаються у мотивувальній частині підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, а в резолютивній частині рішення про цивільній позов.

При цьому кримінально процесуальний закон не передбачає вирішення цивільного позову у разі закриття справи з передбачених законом підстав.

Вирішення цивільного позову при звільненні особи від кримінальної відповідальності, суперечило б ч. 4 ст. 286 КПК України, згідно з якою клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, розглядається невідкладно.

Вирішуючи невідкладно клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд позбавлений можливість дослідити докази, надати їм оцінку з метою встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що права потерпілого не були порушені, оскільки, він не позбавлений права вимоги про відшкодування шкоди, у цьому разі в порядку цивільного судочинства.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 та прокурора Лисичанської місцевої прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення, ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 19 вересня 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена учасниками судового процесу, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3