АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 530/779/16-к Номер провадження 11-кп/786/471/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем судового засідання ОСОБА_5
з участю
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000222 від 12.06.2016 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, жителя АДРЕСА_1
за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 06 лютого 2017 року

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком ОСОБА_8 виправданий по пред`явленому обвинуваченню за ч.3 ст.289 КК України та засуджений за ч.1 ст.194 КК України на три роки позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, до призначеного покарання за даним вироком шляхом повного складання призначених покарань приєднано покарання за вироком Київського районного суду м. Полтави від 05.01.2016 року у виді двох років позбавлення волі, та остаточно до відбування призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

В строк відбування покарання зараховано попереднє ув`язнення у цьому кримінальному провадженні, а також попереднє ув`язнення, яке зараховане вироком Київського районного суду м. Полтави від 05.01.2016 року та визнано ОСОБА_8 таким, що повністю відбув основне покарання за даним вироком суду.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 частково задоволено. Стягнуто з ОСОБА_8 на її користь 279500,80 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а в частині стягнення моральної шкоди в сумі 200000 гривень відмовлено.

Ухвалено рішення щодо речових доказів.

Зі змісту апеляційної скарги захисника вбачається, що він не згоден з судовим рішенням в частині вирішення цивільного позову. Просить скасувати вирок суду в частині розв`язання цивільного позову щодо відшкодування матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_10 , а справу в цій частині направити на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. З посиланням на вимоги цивільного та кримінально-процесуального судочинства, а також на судову практику щодо вирішення у кримінальних справах цивільних позовів про відшкодування матеріальної шкоди наголошує на тому, що судове рішення в цій частині ухвалене передчасно без з`ясування істотних обставин, які мають значення для правильного вирішення позову.

Зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що він не згоден з вироком суду як в частині виправдання ОСОБА_8 за ч.3 ст.289 КК України, так і в частині призначеного йому покарання.

Прокурор наголошує на тому, що судом дана неправильна оцінка показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ; безпідставно визнано недопустимим доказом та відмовлено в долучені до справи копії протоколу слідчого експерименту з ОСОБА_8 від 16.12.2015 року та диску на якому записано відеозапис цього слідчого експерименту; безпідставно відмовлено у витребуванні з ВССУ належним чином завірених копій документів, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження № 0000228, а також в клопотанні прокурора про тимчасовий доступ до речей та документів, які знаходяться у розпорядженні суддів ВССУ, а саме матеріалів справи № 5-4355 ск16 та документів, що містяться в ній.

Просить скасувати вирок суду в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

За наслідками апеляційного розгляду прокурор прохає ухвалити новий вирок яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.1 ст.194 КК України у виді трьох років позбавлення волі, визнати винуватим ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України і призначити йому покарання за ч.3 ст.289 КК України у виді восьми років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 покарання у виді 8 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, до покарання, призначеного цим вироком шляхом часткового складання призначених покарань приєднати покарання за вироком Київського районного суду м. Полтави від 05.01.2016 року у виді одного року позбавлення волі та остаточно визначити покарання у виді дев`яти років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

Інші учасники судового провадження вирок суду не оскаржили.

Потерпіла ОСОБА_10 будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явилась.

Згідно вироку суду, 20 червня 2013 року, зранку, обвинувачений ОСОБА_8 перебував в лісопосадці поблизу с. Діброва Зіньківського району Полтавської області разом із знайомим ОСОБА_13 в автомобілі останнього марки «КІА SORENTO», д.н.з. НОМЕР_1 .
Під час сварки, яка виникла між обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_13 на підставі виниклих раніше боргових зобов`язань, ОСОБА_8 наніс ОСОБА_13 декілька ударів ножем в область шиї, в результаті чого останній помер на місці.
Після цього, з метою приховання слідів злочину, передбаченого ст. 118 КК України, у обвинуваченого ОСОБА_8 виник умисел щодо знищення автомобіля «КІА SORЕNTO», д.н.з. НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_13 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_8 витягнув труп ОСОБА_13 з автомобіля, та перебуваючи на лісовій ділянці поблизу с. Діброва Зіньківського району Полтавської області, дістав з багажного відсіку авто «КІА SORENTO», д.н.з. НОМЕР_1 , ємність із паливо-мастильними матеріалами (бензином), якими облив внутрішнє оздоблення салону автомобіля і підпалив його, тим самим знищив чуже майно та залишив місце вчинення злочину, спричинивши потерпілій ОСОБА_10 матеріального збитку у великих розмірах на суму 279500,80 грн.
Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що після вчинення вбивства ОСОБА_13 , у нього виник умисел щодо незаконного заволодіння належним потерпілому транспортним засобом - автомобілем «КІА SORENTO», д.н.з. НОМЕР_1 для його подальшого знищення шляхом підпалу.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , діючи умисно, витягнув труп ОСОБА_13 з автомобіля, після чого незаконно заволодів транспортним засобом автомобілем «КІА SORENTO», д.н.з. НОМЕР_1 та відігнав його на відстань близько 1 км від місця вчинення вбивства, до лісової ділянки поблизу с. Діброва Зіньківського району Полтавської області.
Такі дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.3 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, що завдало великої матеріальної шкоди.

Виправдовуючи ОСОБА_8 суд першої інстанції зазначив, що стороною обвинувачення не здобуто та не надано суду доказів вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України, а надані докази не підтверджують вчинення останнім злочину щодо незаконного заволодіння транспортним засобом.
Заслухавши доповідь судді-доповідача; захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги захисника, їх заперечення проти апеляційної скарги прокурора; прокурора ОСОБА_6 на підтримання своєї апеляційної скарги та його заперечення проти апеляційної скарги захисника, перевіривши вирок суду та матеріали кримінального провадження в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 194 КК України за обставин, викладених у вироку суду та правильність правової кваліфікації його дій в апеляційних скаргах не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Доводи прокурора щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження колегія суддів вважає безпідставними.

За змістом ст.411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; висновки суду, викладені в судовому рішенні, містять істотні суперечності. Вирок підлягає скасуванню чи зміні з зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання.

Так, доводи прокурора щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України є аналогічними тим, що досліджувались під час судового розгляду в суді першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Не знайшли вони свого підтвердження і під час апеляційного перегляду вироку суду. Натомість, під час апеляційного перегляду встановлено, що висновки суду щодо відсутності достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого за ч.3 ст.289 КК України відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Згідно ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

За змістом ст.373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, він в повній мірі відповідає вище зазначеним вимогам.

Виправдовуючи ОСОБА_8 за ч.3 ст.289 КК України суд першої інстанції зазначив, під час судового розгляду не підтверджено доказами, що транспортний засіб «КІА SORENTO», д.н.з. НОМЕР_1 приводився в рух будь-яким чином саме обвинуваченим ОСОБА_8 та був виявлений на відстані близько 1 км від місця виявлення трупу ОСОБА_13 , а надані докази - показання свідка ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_8 , протокол огляду місця події не підтверджують вчинення останнім злочину щодо незаконного заволодіння транспортним засобом.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Так, враховуючи, що згідно обвинувального акту, інкримінований ОСОБА_8 злочин, передбачений ч.3 ст.289 КК України, вчинено в умовах неочевидності, суд при ухваленні свого рішення щодо цього обвинувачення виходив із сукупності та узгодженості між собою досліджених письмових доказів, показань обвинуваченого та свідків.
Під час судового розгляду ОСОБА_8 пояснив, що за кермо автомобіля він не сідав, ключі від авто не брав, даний автомобіль не заводив та на ньому не їхав. Коли він відтягував ОСОБА_13 від машини, авто «КІА SORENTO» почало котитися, так як стояло під уклоном. Після чого ОСОБА_8 підпалив належний ОСОБА_13 автомобіль, який скотився самостійно.
Як правильно зазначено у вироку суду, такі показання ОСОБА_8 об`єктивно нічим не спростовані.
З показань допитаного в суді свідка сторони обвинувачення ОСОБА_14 (який в червні 2013 року разом з іншими працівниками міліції перебував на місці події) вбачається, що автомобіль «КІА SORENTO» був спалений, обпертий частиною кузова в дерево та знаходився неподалік ґрунтової дороги, що мала явний візуальний уклін. Будь-яких свідчень про те, що над автомобілем «КІА SORENTO» було встановлено контроль з боку обвинуваченого ОСОБА_8 або, що він починав рухатись внаслідок запуску ним двигуна чи буксирування свідок ОСОБА_14 суду не повідомив. Не повідомив він і того, яку відстань даний автомобіль прокотився або проїхав.
Доводи прокурора про те, що суд безпідставно відкинув показання свідка ОСОБА_11 колегія суддів вважає неспроможними, оскільки зі змісту вироку вбачається, що суд належним чином обґрунтував своє рішення щодо прийняття до уваги одних доказів та відхилення інших.
Так, під час апеляційного перегляду встановлено, що суд обґрунтовано відмовив в клопотанні прокурора про тимчасовий доступ до матеріалів кримінального провадження, яке знаходилось в провадженні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з метою виготовлення та вилучення завірених належним чином процесуальних документів, а саме протоколу слідчого експерименту з ОСОБА_8 від 16.12.2015 року та диску з відеозаписом цієї слідчої дії, протоків огляду місця події від 23.06.2013 року, 25.06.2013 року, 18.09.2013 року, висновків експерта № 686-в, № 63 від 21.08.2013, № 44 від 08.04.2014 року, вироку Київського районного суду м. Полтави.
Своє рішення суд обґрунтував тим, що протокол слідчого експерименту від 16.12.2015 року та диск з відеозаписом цієї слідчої дії не відкривався стороні захисту в порядку ст.290 КПК України в зв`язку з чим був визнаний судом недопустимим доказом. Копії решти документів на які посилався прокурор в своєму клопотанні були долучені до матеріалів кримінального провадження та досліджені в судовому засіданні. При цьому ні у суду, ні у сторони захисту, ні у сторони обвинувачення не виникло сумнівів щодо достовірності змісту цих документів (т.2 а.с.75).
З наведених у вироку належних та допустимих доказів, якими суд обґрунтував свої висновки щодо доведеності вини ОСОБА_8 за ч.1 ст.194 КК України вбачається, що ці ж докази не підтверджують беззаперечно доведення вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України.
Так, у вироку зазначено, що показання свідка ОСОБА_11 є доказом вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.194 КК України. Водночас, піддавши аналізу показання цього свідка про те, що в складі слідчо-оперативної групи він оглядав труп ОСОБА_13 ; належний потерпілому автомобіль на місці злочину взагалі не бачив, а вся інформація щодо цього автомобіля йому стала відома з матеріалів кримінального провадження суд дійшов правильного висновку, що показання цього свідка не підтверджують вини ОСОБА_8 в незаконному заволодінні транспортним засобом.
Довести в суді обвинувачення ОСОБА_8 за ч.3 ст.289 КК України показаннями інших свідків, або іншими доказами - сторона обвинувачення не спромоглася.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів також вважає, що надані стороною обвинувачення докази, які були оцінені судом із дотриманням вимог ст.94 КПК України, не доводять вини ОСОБА_8 в інкримінованому йому злочині за ч.3 ст.289 КК України.
За таких обставин суд першої інстанції, поза розумним сумнівом, дійшов правильного висновку щодо недоведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України.
З огляду на наведене, апеляційні вимоги щодо скасування вироку в частині виправдання ОСОБА_8 за ч.3 ст.289 КК України не підлягають до задоволення. Відтак, не підлягають до задоволення й вимоги щодо ухвалення нового вироку, визнання ОСОБА_8 винним та призначення йому покарання за ч.3 ст.289 КК України та за сукупністю злочинів на підставі ст.70 КК України.
Натомість, апеляційні вимоги захисника ОСОБА_7 колегія суддів вважає слушними, виходячи з такого.
Частиною 1 ст.128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
В кримінальному провадженні заявлено цивільний позов потерпілою ОСОБА_10 ..
Як вбачається з пояснень в суді потерпілої ОСОБА_10 вона є сестрою загиблого ОСОБА_13 .. Проте, ні з її пояснень, ні з додатків до її позовної заяви не вбачається чому саме вона, а не спадкоємці загиблого звернулась з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, якими докази доводяться її позовні вимоги, тощо. Водночас, з пояснень ОСОБА_10 в суді вбачається, що про існування автомобіля «КІА SORENTO», д.н.з. НОМЕР_1 вона взагалі дізналася після смерті ОСОБА_13 .
Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що суд, без з`ясування всіх суттєвих обставин, необхідних для правильного вирішення по суті спору та не вказавши у вироку суду, якими доказами підтверджуються позовні вимоги - передчасно дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином.
Враховуючи вище викладене, переглянувши вирок в межах поданих апеляційних скарг колегія суддів вважає, що він підлягає скасуванню в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 про стягнення матеріальної шкоди із призначенням нового судового розгляду в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ч.2 ст.376, статтями 404,405,407,415,418 КПК України колегія суддів
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити.
Вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 06.02.2017 року щодо ОСОБА_8 скасувати в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 щодо стягнення матеріальної шкоди та призначити новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині вирок Ленінського районного суду м. Полтави щодо ОСОБА_8 залишити без змін.
Касаційна скарга на сувої рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали апеляційного суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_4
ОСОБА_3