АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/819/17 Справа № 703/1004/17 Категорія: ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 листопада 2017 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю прокурора ОСОБА_6

особи, до якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8

представника ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою зі змінами прокурора Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року, якою відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ліпляве Канівського району Черкаської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, неодруженого, не працює, освіта середня, малолітніх та неповнолітніх дітей на утриманні не має, раніше судимого,

який вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, в стані неосудності,

застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації його до психіатричної лікарні зі звичайним типом нагляду; вирішено долю речових доказів,

в с т а н о в и л а :
Згідно з ухвалою суду ОСОБА_7 04 липня 2016 року близько 14 години, з метою заволодіння чужим майном з корисливих мотивів, умисно, таємно, проник через незамкнені двері до будинку АДРЕСА_2 , намагався вчинити крадіжку мобільного телефону «Motorola XT 1528» вартістю 600 гривень, виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки був затриманий на місці вчинення кримінального правопорушення потерпілою ОСОБА_11 .

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло.

Не погоджуючись з ухвалою суду, прокурор подав апеляційну скаргу зі змінами, у якій просить змінити ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14.09.2017 р. та виключити з її мотивувальної частини посилання суду першої інстанції на показання потерпілої ОСОБА_11 від 05.07.2016 р. та показання свідка ОСОБА_12 від 06.07.2016 р. й вважати їх такими, що надані нею у судовому засіданні 14.09.2017 р., оскільки свідок була допитана в суді першої інстанції безпосередньо, а потерпіла взагалі в суді не допитувалася. В решті рішення суду першої інстанції просить залишити без змін. Посилається на порушення судом загальної засади кримінального провадження, передбаченої ст. 23 КПК України, а саме безпосередність дослідження показань, речей і документів.

У судовому засіданні прокурор, підтримавши подану апеляційну скаргу зі змінами, просив змінити ухвалу місцевого суду.

Захисник ОСОБА_8 та представник ОСОБА_9 в судовому засіданні не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора зі змінами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги та змін до неї, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які. Визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого Кримінальним Кодексом України, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання.

Відповідно ч. 1, 3 ст. 94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати примусові заходи медичного характеру. Госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у психіатричному закладі і лікування у примусовому порядку.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 127 від 24 березня 2017 року ОСОБА_7 на момент вчинення злочину виявляв та виявляє ознаки хронічного психічного захворювання на епілепсію з прогредієнтним перебігом, частими поліморфними пароксизмальними станами, вираженими некомпенсованими характерологічними змінами зі стійкою соціальною поведінкою та помірним інтелектуально-мнестичним зниженням, що позбавляло на вказаний період часу та позбавляє на теперішній час його здатності усвідомлювати власні дії та керувати ними та унеможливлює його участь у слідчих діях та в судовому засіданні (а.с. 57-61).

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо доведеності вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, у стані неосудності, й це ніким не оскаржується.

Водночас, згідно з ч. 1, 2 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Зі змісту ухвали суду першої інстанції вбачається, що суд, з`ясовуючи питання, передбачені ч. 1 ст. 513 КПК України, щодо доведеності вчинення суспільно небезпечного діяння ОСОБА_7 , послався, зокрема, на показання потерпілої ОСОБА_11 від 05 липня 2016 року та показами свідка ОСОБА_12 від 06 липня 2016 року.

Однак дослідженням матеріалів провадження встановлено, що потерпіла ОСОБА_11 в судовому засіданні присутньою не була, й відповідно не була безпосередньо допитана судом першої інстанції. Натомість суд послався в оскаржуваній ухвалі на показання, надані нею під час досудового розслідування цього провадження. При цьому в матеріалах справи наявна заява потерпілої ОСОБА_11 , в якій вона просить розглядати справу без її участі (а.с. 20).

Що стосується посилання суду першої інстанції на показання свідка ОСОБА_12 від 06 липня 2016 року, колегія суддів враховує, що цей свідок відповідно до змісту журналу та звукозапису судового засідання від 14.09.2017 р. була безпосередньо допитана в судовому засіданні, однак суд посилається на аналогічні показання, надані нею на досудовому розслідуванні.

Колегія суддів вбачає, що місцевим судом не враховано принцип безпосередності дослідження доказів, що означає таку побудову судового розгляду його предмета (клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру), за якого суд розглядає і вирішує його за участі сторін на підставі особистого і безпосереднього ознайомлення і дослідження доказів без будь-яких проміжних ланок. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення доказами, які не були безпосередньо досліджені ним за участі сторін під час судового розгляду.

Тому, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 вересня 2017 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Виключити з мотивувальної частини ухвали посилання суду першої інстанції на показання потерпілої ОСОБА_11 від 05.07.2016 р., а також вважати вірним посилання суду на показання свідка ОСОБА_12 від 14.09.2017 р. як на такі, що надані нею безпосередньо в суді першої інстанції.

В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :