Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 504/1218/17
Номер провадження: 1-кп/511/64/18
23.01.2018 року Роздільнянський районий суд Одеської області в складі:
судді-доповідача - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4
за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна Одеської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.187 КК України,
ВСТАНОВИВ:
21.12.2017 року до Роздільнянського районного суду Одеської області з Апеляційного суду Одеської області після скасування вироку Роздільнянського районного суду Одеської області від 12 липня 2017 року надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000280 від 20 лютого 2017 року відносно ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, для нового розгляду зі стадії підготовчого судового засідання.
Ухвалою суду від 10.01.2018 року по вказаному провадженню було призначено підготовче судове засідання на 23.01.2018 року.
В підготовчому судовому засіданні прокурором висловлена думка про можливість призначення кримінального провадження до розгляду.
Захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_6 висловлена думка про необхідність повернення обвинувального акту прокурору у зв`язку з тим, що останній не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, бо згідно обвинувального акту у ньому є посилання те, що обвинувачений «вчинив» злочин, що є неприпустимим, оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому злочину, а в основу підозри покладені зізнавальні покази , які дані ним без участі захисника.
Прокурор заперечував проти повернення вказаного обвинувального акту для доопрацювання.
Дослідивши обвинувальний акт, заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, суд вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, оскільки даний обвинувальний акт не відповідає вимогам статей 291 КПК України з огляду на наступне.
Відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.314 КПК України під час проведення підготовчого судового засідання суд повинен вирішити питання про відповідність обвинувального акту вимогам цього Кодексу та у разі невідповідності його вимогам, повернути такий обвинувальний акт прокурору.
Відповідно до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.
Згідно припису ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Згідно із приписом п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.
Обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд 1-ої інстанції у підготовчому судовому засіданні, а у випадку, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, суд, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, має право повернути прокурору обвинувальний акт.
Досліджуючи матеріали кримінального провадження, судом була встановлена невідповідність обвинувального акту вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.
Так, згідно п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, крім іншого, в обвинувальному акті має бути наведено виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Відповідно до положень ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, крім іншого, підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), а також форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням тощо.
Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Слід зазначити, що, виходячи зі змісту п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі ухвалення судом виправдувального чи обвинувального вироку, у мотивувальній частині вироку має бути зазначено формулювання обвинувачення, що пред`явлене особі. При цьому, в обвинувальному вироку має бути зазначено формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, його форми вини і мотивів.
У своїй постанові від 24.11.2016 (справа № 5-328 К/С-16) про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п. 2 ст. 445 КПК України, Верховний Суд України звернув увагу на те, що важливим є виклад в обвинувальному акті саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та реалізації права на захист.
Зі змісту цього ж судового рішення випливає правовий висновок Верховного Суду України про те, що наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Таке наведення фактичних обставин Верховний Суд України у своєму рішенні називає конкретністю обвинувачення.
Як випливає зі змісту ч. 1 ст. 458 КПК України вказані правові висновки є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які у своїй діяльності застосовують відповідне положення закону, тобто у цьому випадку ст. 291 КПК України.
Обвинувальний акт, що надійшов до суду, не містить чіткого (конкретного) викладення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, які згідно положень ст. 91 КПК України та з огляду на правову кваліфікацію дій обвинуваченого, зазначених в обвинувальному акту, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а також не містить саме формулювання обвинувачення - з огляду на наступне.
Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України у своїх рішеннях послідовно зазначає, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист (справа № 5-328кс16, пункт 7) та підтверджує правову позицію, що правильне застосування норми закону передбачає встановлення і юридичне закріплення точної відповідності між ознаками вчиненого діяння і ознаками складу злочину, передбаченого кримінально - правовою нормою (справа № 5-34кс13, № 5-27кс 14).
У міжнародних джерелах права, зокрема, в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується саме змісту фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд з прав людини покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що в даному обвинувальному акті відсутнє.
Але аналіз змісту вказаного обвинувального акту показав, що він формально містить підрозділи: «Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення», «Формулювання обвинувачення» та «Правова кваліфікація кримінального правопорушення» з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, але формулювання обвинувачення є формальним, а обвинувачення є неконкретним з огляду на наступне.
Так, в обвинувальному акті дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ст. 187 ч. 3 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаний з проникненням у житло.
При цьому, на думку суду, з об`єктивної сторони розбій вчинюється у формі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.
Під нападом у складі розбою слід розуміти раптову, несподівану для потерпілого, короткочасну, агресивну, насильницьку дію, спрямовану на протиправне заволодіння чужим майном. Напад органічно пов`язаний із фізичним або психічним насильством, яке при розбої має так званий інструментальний характер - виступає способом заволодіння майном або його утримання. При цьому фізичне насильство може полягати у протиправному впливі не лише на зовнішні частини тіла потерпілого (механічне їх травмування), а й внутрішні (отруєння), а також в інших діях насильницького характеру, які створюють небезпеку для життя чи здоров`я потерпілого (скажімо, насильницьке тримання його в небезпечних для життя та здоров`я умовах). Насильство при розбої застосовується до особи, яка зазнала нападу. Під такою особою слід розуміти власника майна, особу, у володінні чи під охороною якої перебуває майно, на яке здійснюється посягання, а так само інших осіб, які перебувають на місці вчинення розбою і можуть, на думку винного, перешкодити йому у заволодінні чужим майном.
Натомість, під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти в тому числі і заподіяння їй легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння (насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, здушення шиї, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо).
Тому на думку суду, зазначення в обвинувальному акті (як у викладі фактичних обставинах справи так і у формулюванні обвинувачення) про те, що « знаходячись у приміщенні будинку, ОСОБА_6 , прикриваючи обличчя за допомогою светра та шапки на голові, діючи умисно, погрожуючи застосуванням насилля, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_8 , використовуючи психічний вплив, зажадав від останньої передати йому грошові кошти та цінності при цьому позбавив її волі шляхом зв`язування рук за спиною за допомогою двох пластикових хомутів, а сам, обшукавши помешкання, заволодів грошима в сумі 3000 гривень, мобільним телефоном марки "Нокіа", вартістю 200 гривень, укомплектованим сім-карткою оператора мобільного звязку "Лафселл" з абонентським номером НОМЕР_1 , вартістю25 гривень з сумою на рахунку 5 гривень 30 копійок, мобільним телефоном марки "Нокіа", вартістю 200 гривень, укомплектованим сім-карткою оператора мобільного звязку "Київстар", з абонентським номером НОМЕР_2 , вартістю 25 гривень з сумою на рахунку 72 гривні 30 копійок, після чого з місця події зник, спричинивши потерпілій ОСОБА_8 , матеріальний збиток на загальну суму 3527 гривень 60 копійок» є неконкретним та таким, що не дає суду можливість зіставити кожний елемент складу кримінального правопорушення з фактичними складовими обвинувачення та з його юридичною формулою; вказане містить протиріччя.
Крім того, вказівка в обвинувальному акті про те, що ОСОБА_6 , "будучи раніше засудженим за вчинення розбійних нападів, за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.187 КК України, вчинив новий аналогічний злочин", є безпідставним, оскільки така вказівка в обвинувальному акті є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі ст.ст. 62, 129 п. 3 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Проте, прокурор зазначаючи правову кваліфікацію інкримінованого кримінального злочину, заздалегідь, без вироку суду стверджує, що обвинувачений вчинив інкримінований йому кримінальний злочин, що є недопустимим. При складанні обвинувального акту, з урахуванням положень ст. 17 КПК України, можливо вказувати тільки на те, що особи обвинувачуються у вчиненні певного кримінального злочину.
Вказані порушення вимог чинного кримінального процесуального законодавства перешкоджають повному, всебічному і об`єктивному судовому розгляду кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення; можливості обвинуваченого підготуватись до захисту від такого обвинувачення.
Відповідно ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванняи практики Європейського суду з прав людини.
Суд також виходить з положень ч.1 ст. 9 КПК України, якими передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, слідчий зобов`язані неухильно додержуватись вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Згідно ч.2 ст.9 КПК прокурор, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Вищенаведені обставини свідчать про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, вказані недоліки є істотними, які перешкоджають призначити справу до слухання та в подальшому можуть вплинути на прийняття судом рішення, а тому зазначені матеріали підлягають поверненню прокурору з зобов`язанням його усунути виявлені недоліки.
Керуючись п.3 ч.3 ст.314 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Повернути обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.187 КК України, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000280 від 20.02.2017 року прокурору Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області, в зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України.
Ухвалу негайно направити прокурору для усунення зазначених в ній недоліків обвинувального акту.
Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому та захиснику.
Ухвала підлягає оскарженню протягом семи днів з дня її оголошення.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3