Роздільнянський районний суд Одеської області
УХВАЛА
Справа № 517/258/17
Номер провадження: 1-кп/511/171/17
"09" жовтня 2017 р. Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2
при секретарі ОСОБА_3
за участю прокурорів ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_5
захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6
До Роздільнянського районного суду Одеської області після визначення підсудності надійшов для розгляду обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 у вчиненні кримінального злочину, передбаченого ст.187 ч. 3 КК України.
В підготовчому судовому засіданні прокурором висловлена думка про можливість призначення кримінального провадження до розгляду.
Захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_6 та обвинуваченим висловлена думка про необхідність повернення обвинувального акту прокурору у звязку з тим, що останній не відповідає вимогам ст. 290 КПК України, оскільки згідно обвинувального акту зазначена тільки одна потерпіла ОСОБА_7 , тоді як реєстр матеріалів кримінального провадження під № 10 та 12 містить посилання на наявність ще і другої потерпілої ОСОБА_8 ; та також зазначення в обвинувальному акті посилання про те, що обвинувачений «вчинив» є неприпустимим.
Прокурор заперечував проти повернення вказаного обвинувального акту для доопрацювання.
Дослідивши обвинувальний акт, заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, суд вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, оскільки даний обвинувальний акт не відповідає вимогам статей 291 КПК України з огляду на наступне.
Відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.314 КПК України під час проведення підготовчого судового засідання суд повинен вирішити питання про відповідність обвинувального акту вимогам цього Кодексу та у разі невідповідності його вимогам, повернути такий обвинувальний акт прокурору.
Відповідно до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.
Згідно припису ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Згідно із приписом п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.
Обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд 1-ої інстанції у підготовчому судовому засіданні, а у випадку, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, суд, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, має право повернути прокурору обвинувальний акт.
Досліджуючи матеріали кримінального провадження, судом була встановлена невідповідність обвинувального акту вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.
Так, згідно п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, крім іншого, в обвинувальному акті має бути наведено виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Відповідно до положень ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, крім іншого, підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), а також форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням тощо.
Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Слід зазначити, що, виходячи зі змісту п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі ухвалення судом виправдувального чи обвинувального вироку, у мотивувальній частині вироку має бути зазначено формулювання обвинувачення, що пред`явлене особі. При цьому, в обвинувальному вироку має бути зазначено формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, його форми вини і мотивів.
У своїй постанові від 24.11.2016 (справа № 5-328 К/С-16) про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п. 2 ст. 445 КПК України, Верховний Суд України звернув увагу на те, що важливим є виклад в обвинувальному акті саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та реалізації права на захист.
Зі змісту цього ж судового рішення випливає правовий висновок Верховного Суду України про те, що наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Таке наведення фактичних обставин Верховний Суд України у своєму рішенні називає конкретністю обвинувачення.
Як випливає зі змісту ч. 1 ст. 458 КПК України вказані правові висновки є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які у своїй діяльності застосовують відповідне положення закону, тобто у цьому випадку ст. 291 КПК України.
Обвинувальний акт, що надійшов до суду, не містить чіткого (конкретного) викладення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, які згідно положень ст. 91 КПК України та з огляду на правову кваліфікацію дій обвинуваченого, зазначених в обвинувальному акту, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а також не містить саме формулювання обвинувачення - з огляду на наступне.
Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України у своїх рішеннях послідовно зазначає, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист (справа № 5-328кс16, пункт 7) та підтверджує правову позицію, що правильне застосування норми закону передбачає встановлення і юридичне закріплення точної відповідності між ознаками вчиненого діяння і ознаками складу злочину, передбаченого кримінально - правовою нормою (справа № 5-34кс13, № 5-27кс 14).
У міжнародних джерелах права, зокрема, в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується саме змісту фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд з прав людини покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що в даному обвинувальному акті відсутнє.
Але аналіз змісту вказаного обвинувального акту показав, що він формально містить підрозділи: «Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення», «Формулювання обвинувачення» та «Правова кваліфікація кримінального правопорушення» з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, але формулювання обвинувачення є формальним, а обвинувачення є неконкретним з огляду на наступне.
Так, в обвинувальному акті дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за ст. 187 ч. 3 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаний з проникненням у житло.
При цьому, на думку суду, з об`єктивної сторони розбій вчинюється у формі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.
Під нападом у складі розбою слід розуміти раптову, несподівану для потерпілого, короткочасну, агресивну, насильницьку дію, спрямовану на протиправне заволодіння чужим майном. Напад органічно пов`язаний із фізичним або психічним насильством, яке при розбої має так званий інструментальний характер - виступає способом заволодіння майном або його утримання. При цьому фізичне насильство може полягати у протиправному впливі не лише на зовнішні частини тіла потерпілого (механічне їх травмування), а й внутрішні (отруєння), а також в інших діях насильницького характеру, які створюють небезпеку для життя чи здоров`я потерпілого (скажімо, насильницьке тримання його в небезпечних для життя та здоров`я умовах). Насильство при розбої застосовується до особи, яка зазнала нападу. Під такою особою слід розуміти власника майна, особу, у володінні чи під охороною якої перебуває майно, на яке здійснюється посягання, а так само інших осіб, які перебувають на місці вчинення розбою і можуть, на думку винного, перешкодити йому у заволодінні чужим майном.
Натомість, під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти в тому числі і заподіяння їй легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння (насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, здушення шиї, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо).
Тому на думку суду, зазначення в обвинувальному акті (як у викладі фактичних обставинах справи так і у формулюванні обвинувачення) про те, що «...після цього, ОСОБА_5 підійшов до ОСОБА_7 та приставивши до її горла ножа, став вимагати гроші та золоті вироби, а потім, схопивши її за волосся, став водити по будинку, щоб вона вказала де знаходяться гроші та золоті вироби....потім з вух ОСОБА_7 зняли дві золоті сережки...., після чого зв`язали ОСОБА_7 та її доньку ОСОБА_8 мотузками..» є неконкретним та таким, що не дає суду можливість зіставити кожний елемент складу кримінального правопорушення з фактичними складовими обвинувачення та з його юридичною формулою; вказане містить протиріччя.
Крім того, вказівки в обвинувальному акті про те, що ОСОБА_5 вчинив інкримінований йому кримінальний злочин, є безпідставним, оскільки така вказівка в обвинувальному акті є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі ст.ст. 62, 129 п. 3 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Проте, прокурор зазначаючи правову кваліфікацію інкримінованого кримінального злочину, заздалегідь, без вироку суду стверджує, що обвинувачений скоїв інкримінований йому кримінальний злочин, що є недопустимим. При складанні обвинувального акту, з урахуванням положень ст. 17 КПК України, можливо вказувати тільки на те, що особи обвинувачуються у вчиненні певного кримінального злочину.
Також на думку суду, слушними є доводи захисника про те, що в обвинувальному акті не вказана друга потерпіла ОСОБА_8 , з огляду на наступне.
Так, з обвинувального акту та реєстру матеріалів вбачається, що, події (які інкримінуються в тому числі обвинуваченому) мають відношення і до ОСОБА_8 , яка під час скоєння злочину була зв`язана мотузками.
Крім того, ОСОБА_8 під час досудового розслідування була визнана потерпілою (№№ 12, 13 процесуальної дії).
Також, потерпіла ОСОБА_7 під час підготовчого судового засідання пояснювала, що її донька ОСОБА_8 , також є потерпілою по вказаному кримінальному провадженню, оскільки відносно неї також здійснювалися неправомірні дії з боку обвинувачених, вона була зв`язана та в неї було вкрадено мобільний телефон та інші речі; але вона з матеріалами справи не ознайомлювалася та чомусь учасником провадження в обвинувальному акті не зазначена.
Відповідно до вимог ст.55 КПК потерпілим є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Процесуального статусу потерпілого особа набуває з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. З моменту набуття особою статусу потерпілого їй вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки, передбачені ст.56, ст.57 КПК.
Право потерпілого на доступ до суду, на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди належить до найважливіших прав жертв злочинів, що підкреслюється у низці міжнародно-правових актів: ст. 6 пар. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод; у п.8 Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів і зловживань владою, прийнятій Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН №40/34 від 29.11.1985 року; Резолюції 1989/57 ЕКОСОР ООН від 24 травня 1989 року; Європейській конвенції про відшкодування збитків жертвам насильницьких злочинів від 23 листопада 1983 року; Рекомендації R (85) 11 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам щодо положення потерпілого в рамках кримінального права та кримінального процесу, яка рекомендувала докласти всебічних зусиль з метою забезпечення компенсації завданої потерпілому шкоди, а обов`язки з цих питань покласти на поліцейську владу, органи обвинувачення чи переслідування та суди; Рекомендації R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи від 17 вересня 1987 року про спрощення кримінального правосуддя, де підкреслювалося, що жертвам необхідно забезпечити можливість на справедливий розгляд справи в суді, на доступ до суду, в тому числі одержувати компенсацію за допомогою офіційних чи неофіційних правових процедур, а компенсацією шкоди, завданої потерпілому, може бути обумовлена відмова від кримінального переслідування та інше.
Таким чином, на думку суду, викладаючи обвинувальний акт прокурор зазначив, що ОСОБА_8 була зв`язана, тобто проти неї вчинялися неправомірні дії, тому вона набула статусу потерпілої від злочину, а тому суд приходить до висновку, що права потерпілої під час досудового розслідування порушені та підлягають відновленню.
Також, як убачається з обвинувального акту по даному кримінальному провадженню, обвинувальний акт містить посилання на особу ОСОБА_9 , яка спільно з ОСОБА_5 вчинила вказаний злочин, однак останній не значиться у обвинувальному акті як обвинувачений, тому суд вважає, що вказане посилання на особу є також недопустимим.
Крім того, суд зазначає що, в обвинувальному акті та в матеріалах кримінального провадження взагалі не встановлено та не зазначені анкетні відомості щодо захисника обвинуваченого, зокрема прізвище, ім`я та по-батькові, місце проживання або знаходження, в зв`язку з чим судом після надходження 06.07.2017р. в провадження обвинувального акту, неодноразово призначалися підготовчі судові засідання, починаючи з 13.07.2017 року до 09.10.2017 року, але останні не відбувалися з різних причин в тому числі не можливістю повідомлення або неявки захисника.
Крім того, відповідно до ст. 293 КПК України одночасно з переданням обвинувального акта до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати їх копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному, його захиснику. Однак, надані до суду матеріали не містять розписки про отримання копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування захисником обвинуваченого.
Також, судовим розглядом встановлено, що в порушення ст. 291 ч. 1 КПК України вказаний обвинувальний акт не затверджений прокурором.
Вказані порушення вимог чинного кримінального процесуального законодавства перешкоджають повному, всебічному і об`єктивному судовому розгляду кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення; можливості обвинуваченого підготуватись до захисту від такого обвинувачення та порушує права потерпілої на доступ до суду.
Вищенаведені обставини свідчать про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, вказані недоліки є істотними, які перешкоджають призначити справу до слухання та в подальшому можуть вплинути на прийняття судом рішення, а тому зазначені матеріали підлягають поверненню прокурору з зобов`язанням його усунути виявлені недоліки.
Керуючись ст.291, п.3 ч.3 ст.314 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
Ухвалу негайно направити прокурору для усунення зазначених в ній недоліків обвинувального акта.
Копію ухвали вручити прокурору, захиснику та обвинуваченому.
Ухвала підлягає оскарженню протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя:ОСОБА_10

Судді: ОСОБА_1

ОСОБА_2