Дата документу Справа № 336/1719/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №336/1719/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/1422/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 листопада 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який зареєстрований та до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
ВСТАНОВИЛА:
обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник-адвокат ОСОБА_8 , прокурор відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_7 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 27 червня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.121 КК України до 8 років позбавлення волі.

Застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишений без змін до набрання вироком законної сили. Строк відбування покарання постановлено рахувати з дня фактичного його затримання, тобто з 04 січня 2017 року, зараховано у строк покарання період попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 04 січня 2017 року по 20 червня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави витрати на проведення експертизи у кримінальному провадженні в сумі 4761,60 грн.

Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить пом`якшити призначене йому покарання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що умислу на вбивство ОСОБА_9 він не мав, а все сталося спонтанно. Після вчиненого він усвідомив всю тяжкість даного злочину, надав потерпілому необхідну допомогу та викликав швидку, яку очікував вдома, наміру переховуватися не мав. Крім того зазначив, що він є єдиним годувальником своєї сім`ї, працював неофіційно, його мати постійно хворіє та потребує допомоги.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи обставини справи, доведеність вини та зазначену у вироку кваліфікацію дій ОСОБА_6 , просить вищевказаний вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання та пом`якшити покарання до 5 років позбавлення волі. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що при постановленні вироку судом не було враховано усіх пом`якшуючих вину обставин ОСОБА_6 , а саме: наявність у останнього позитивної характеристики з постійного місця проживання, також те, що обвинувачений особисто викликав швидку допомогу потерпілому і до приїзду медичних працівників надавав ОСОБА_9 першу допомогу. На думку апелянта, з урахуванням вищевказаних всіх обставин до ОСОБА_6 можливо було застосувати положення ст.69 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить вищевказаний вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що суд допустив порушення вимог ст.ст.94, 370 КПК України, оскільки надав невірну правову оцінку доказам сторони обвинувачення, не врахував в повному обсязі обставини вказаного злочину та механізм спричинення потерпілому шкоди. На думку апелянта, обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні підтвердив, що завдаючи потерпілому удар ножем в область тулуба, він розумів що може попасти в серце чи в інший життєво важливий орган, від якого може настати смерть потерпілого.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 04 січня 2017 року, приблизно о 13-00 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння за місцем свого мешкання: АДРЕСА_1 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_9 , під час раптово виниклого словесного конфлікту, використовуючи ніж, який утримував у правій руці, наніс ОСОБА_9 один удар в область грудної клітини зліва, чим спричинив останньому тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпечності для життя, від якого потерпілий ОСОБА_9 помер.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які підтримали свої апеляційні скарги і заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого і його захисника, та підтримав апеляційну скаргу прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, засновані на доказах, досліджених у судовому засіданні з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, і на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 винним себе визнав частково, оскільки не погодився з кваліфікацією його дій, та зазначив, що вранці 04 січня 2017 року він разом з ОСОБА_9 , який є його вітчимом, та ОСОБА_10 , яка є його співмешканкою, за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , вживали спиртні напої. Через деякий час ОСОБА_10 зателефонував син та повідомив, що у них померла домашня тварина. Далі вони з ОСОБА_11 пішли з квартири, щоб поховати цю тварину. Для цього він за допомогою ножа викопав в землі яму, де і поховали тварину. Після цього повернулись додому. У квартирі, коли він відносив ножа на кухню, то побачив, що електропроводка від холодильника, яку він ремонтував вранці, порушена. Обурившись, пішов з ножем в руці до кімнати, де на дивані сидів ОСОБА_9 та почав з`ясовувати, чому холодильник вимкнений, хоча електропроводку він відремонтував. ОСОБА_9 на запитання не відповідав та на звернення не реагував. Щоб привести його до тями, він, з метою отримання відповідей на поставлені питання, ножем, який ще утримував в правій руці, «кольнув» ОСОБА_9 в область живота. Після удару помітив кров у потерпілого та покликав ОСОБА_11 , а сам взяв сорочку та поклав її на рану ОСОБА_9 . Коли підійшла ОСОБА_10 , попросив її утримувати сорочку на рані, а сам пішов до стаціонарного телефону, щоб викликати бригаду швидкої медичної допомоги. Швидку викликав декілька разів, але першими прибули співробітники поліції. Очікуючи працівників швидкої, декілька разів виходив до під`їзду, на вулицю. Весь час він повертався додому та цікавився станом ОСОБА_12 .

Також ОСОБА_6 зазначив, що не мав ані умислу на вбивство ОСОБА_12 , ані наміру завдати йому будь-які тілесні ушкодження. Ніж занурився глибоко через невідомі йому причини. Жодних конфліктів з ОСОБА_9 він не мав.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вина ОСОБА_6 у злочині, передбаченому саме ч.2 ст.121 КК України, повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Так, свідок ОСОБА_10 зазначила, що вранці вона з ОСОБА_6 , який є її цивільним чоловіком, та ОСОБА_9 вживали спиртні напої. У цей час їй зателефонував син і повідомив, що померла її домашня тварина. Разом з ОСОБА_6 вони пішли за місцем її мешкання, забрали тварину та на вулиці поховали її у ямі, яку вирив ножем ОСОБА_6 . Коли вони повернулися до помешкання ОСОБА_6 і ОСОБА_9 , вона пішла до кімнати, щоб перевдягнутись. Через декілька хвилин її покликав ОСОБА_6 . Зайшовши до кімнати, вона помітила, що на дивані лежав ОСОБА_9 . ОСОБА_6 попрохав її тримати футболку, якою той закривав рану у ОСОБА_9 . Потім ОСОБА_6 пішов викликати швидку допомогу, а вона залишилась біля ОСОБА_9 надавати допомогу. Деякий час ОСОБА_9 ще був живий та дихав. ОСОБА_6 , чекаючи на швидку допомогу, декілька разів заходив у кімнату та запитував чи живий ОСОБА_9 . Потім з`явилися співробітники поліції, ОСОБА_9 був ще живий. Згодом приїхала швидка допомога. Також ОСОБА_11 зазначила, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 були рівні стосунки, й конфліктів між ними не виникало.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 зазначили, що 04 січня 2017 року, приблизно о 14-00 годині, надійшло повідомлення, що в одній з квартир по АДРЕСА_2 сталося вбивство. У складі патрульного поліцейського екіпажу виїжджали за вказаною адресою, де був виявлений труп чоловіка зі слідами поранення в області грудної клітини. ОСОБА_6 зустрів їх у під`їзді будинку та провів до квартири. Приблизно через 5 хвилин з`явились працівники швидкої допомоги, яких також викликав ОСОБА_6 . У квартирі, на момент вчинення злочину, перебували ОСОБА_6 та його співмешканка. ОСОБА_6 видав ніж, яким заподіяв тілесне ушкодження ОСОБА_9 . ОСОБА_6 мав явні ознаки алкогольного сп`яніння, але надавав послідовні пояснення щодо обставин вчинення ним злочину.

Окрім того, показання обвинуваченого та свідків узгоджуються з дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами у справі, а саме:

-відомостями з протоколу огляду місця події від 04 січня 2017 року з ілюстраційними таблицями до нього та відеозаписом слідчої дії, згідно з якими була оглянута квартира АДРЕСА_1 , де виявлено та вилучено: змив нашарування РБК; ніж з нашаруванням РБК; кофта сірого кольору з РБК; дві скляні чарки; сім слідів папілярних узорів, які визнані речовими доказами у даному кримінальному провадженні (т.1 а.п.167-168, 169-170);

-відомостями з протоколу проведення слідчого експерименту від 05 січня 2017 року з відеозаписом до нього, з якого вбачається, що ОСОБА_6 при проведенні зазначеної слідчої дії давав свідчення аналогічні тим, які дав при допиті у судовому засіданні (т.2 а.п.93-100);

-висновком експерта №70 від 03 лютого 2017 року, яким встановлено, що причиною смерті ОСОБА_9 є одиночне сліпе колото-різане поранення грудної клітки в проекції між 6 та 7 ребрами по лівій навкологрудинній лінії, з пошкодженням стінки правого шлуночка серця, яке ускладнилося тампонадою серця кров`ю. Сліпе проникаюче колото-різане поранення грудної клітини з пошкодженням серця утворились прижиттєво, незадовго до настання смерті, має ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя, перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Рана на передній поверхні грудної клітини в проекції між 6 та 7 ребрами по лівій навкологрудинній лінії є колото-різаною (т.1 а.п.124-130);

-висновком експерта №53/к від 23 лютого 2017 року, яким встановлено, що при проведенні судово-медичної експертизи трупу ОСОБА_9 були виявлені наступні тілесні ушкодження: сліпе колото-різане поранення грудної клітки в проекції поміж 6 і 7 ребрами по лівій навкологрудинній лінії продовжується косо-висхідним прямолінійним раньовим каналом, спрямованим спереду назад, знизу доверху, декілька зліва направо, довжина раньового каналу становить 10-12 см. По ходу раньового каналу пошкоджується шкіра, підшкірно-жирова клітковина, епікард, стінка правого шлуночка. Раньовий канал сліпо закінчується в порожнині правого шлуночка серця. Тобто дане ушкодження утворилось від удару клинком в передню поверхню грудної клітки в проекції поміж 6 і 7 ребрами по лівій навкологрудинній лінії, при цьому клинок був направлений спереду назад, знизу доверху, декілька зліва направо, глибина занурення клинка становить 10-12 см. Згідно з показаннями підозрюваного ОСОБА_6 , даних ним в ході допиту та в процесі проведення слідчого експерименту, стало відомо, що при нанесенні ушкодження ОСОБА_9 він знаходився в положенні сидячи на дивані, а ОСОБА_6 в положенні стоячи перед ним, ніж при цьому він тримав в правій руці скоріш за все нижнім хватом. Удар був нанесений в передню поверхню тулубу направлений спереду назад (без деталізації). Між даними судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 та показаннями підозрюваного ОСОБА_6 , даних ним в ході проведення допиту підозрюваного від 04 січня 2017 року, слідчого експерименту 05 січня 2017 року маються співпадіння: за локалізацією (передня поверхня тулуба), загальним напрямком занурення клинка. Між даними судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 та показаннями підозрюваного ОСОБА_6 , даними ним в ході проведення допиту підозрюваного від 04 січня 2017 року, слідчого експерименту від 05 січня 2017 року маються розбіжності: в глибині занурення клинка, дані розбіжності є не суттєвими. На підставі вищевикладеного зроблений висновок про те, що можливість виникнення сліпого колото-різаного поранення грудної клітини в проекції поміж 6 і 7 ребрами по лівій навкологрудинній лінії, з пошкодженням стінки правого шлуночка серця при обставинах, викладених у протоколі слідчого експерименту та допиту підозрюваного, наданих на експертизу не виключається (т.1 а.п.151-161);

-висновком експерта №99 від 24 лютого 2017 року, яким встановлено, що рана на клапті шкіри з області передньої поверхні грудної клітини ліворуч утворилась від дії плаского одностороньогострого колюче-ріжучого предмета, що має обушок і лезо. Найбільша ширина частини, що занурилась склала не менше 23 мм. Результати проведеного експериментально-порівняльного дослідження дають підстави вважати, що справжнє ушкодження на клапті шкіри могло утворитися від дії клинка, наданого на експертизу ножа (т.1 а.п.162-166).

Проаналізувавши досліджені докази, суд дав цим доказам належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що у своїй сукупності вони підтверджують вину ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

На думку колегії суддів, твердження прокурора в апеляційній скарзі про невірну кваліфікацію дій обвинуваченого, є безпідставними, оскільки вони спростовуються доказами, дослідженими судом і зазначеними у вироку.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.115 КК України, умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Як вбачається з матеріалів справи, на досудовому слідстві та в суді ОСОБА_6 стверджував, що умислу на вбивство ОСОБА_9 він не мав, а лише необережно один раз ткнув його ножем, від чого ніж занурився досить глибоко. Швидку допомогу викликав самостійно. Намагався надавати потерпілому першу медичну допомогу. З місця вчинення злочину не відлучався.

Ці показання обвинуваченого ОСОБА_6 не тільки не спростовані, а й підтверджені іншими наявними у справі доказами.

Окрім одного ножового поранення інших тілесних ушкоджень ОСОБА_6 потерпілому не наносив, хоча мав для цього реальну можливість та знаряддя у виді ножа.

Доводи обвинуваченого, що саме він викликав бригаду швидкої допомоги, підтверджується матеріалами провадження, у яких міститься диск , на якому зафіксовано дзвінок ОСОБА_6 до оператора «103». В ході розмови ОСОБА_6 зазначив, що поранив ножем у живіт свого батька, який перебуває у свідомості, та просив приїхати /т.2 а.п.22-23/.

Дійсно обвинувачений ОСОБА_6 наніс потерпілому удар ножем та довжина раньового каналу складає 10-12 см, як про це зазначає прокурор в апеляційній скарзі.

Проте, сукупність всіх обставин вчиненого злочину, з урахуванням того, що обвинуваченим потерпілому був нанесений лише один удар, враховуючи локалізацію поранення, припинення протиправних дій обвинуваченим, у той час, коли потерпілий був ще живий та намагання обвинуваченого усунути чи зменшити негативні наслідки злочину (що ніким не спростовано), а також те, що згідно з показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , у ОСОБА_6 із загиблим до вказаних подій були добрі, рівні стосунки, конфліктів між ними не виникало, вказує на відсутність у ОСОБА_6 умислу на вбивство ОСОБА_9 .

Стосовно доводів прокурора в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений при судовому розгляді зазначив, що наносячи потерпілому удар ножем у тулуб, він розумів, що може влучити в серце чи інший життєво важливий орган, ОСОБА_6 зазначив, що дійсно при судовому розгляді, проаналізувавши всі події, що відбулися, він зрозумів, що від такого удару, який він наніс потерпілому, можуть настати наслідки у виді смерті, про що і вказав, відповідаючи на запитання прокурора.

Викладене підтверджується матеріалами провадження та не спростовує висновків суду стосовно кваліфікації дій обвинуваченого.

Вищевказані дії обвинуваченого ОСОБА_6 повністю охоплюються диспозицією ч.2 ст.121 КК України, яка передбачає кримінальну відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Твердження прокурора про неповноту та однобічність судового розгляду суперечать матеріалам кримінального провадження, згідно з якими, під час судового розгляду суд дослідив всі докази, які наявні в матеріалах кримінального провадження, надав їм належну правову оцінку та свої висновки, викладені у вироку, належним чином вмотивував.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкцією статі Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за вчинене ним кримінальне правопорушення. При цьому суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесений до категорії тяжких, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, де мешкав разом з матір`ю, офіційно не працевлаштований. Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Обставиною, що пом`якшує покарання, з урахуванням визначеної судом кваліфікації вчиненого, суд визнав щире каяття обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч.2 ст.121 КК України з реальним його відбуванням, оскільки таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України, і підстав для застосування ст.69 КК України та зміни призначеного покарання не вбачає, оскільки вказане правопорушення вчинено ОСОБА_6 за обтяжуючих обставин - у стані алкогольного сп`яніння.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, фактично вже були враховані судом при призначенні покарання, та вони правильність вищевказаних висновків суду не спростовують.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування або зміну оскаржуваного вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника-адвоката ОСОБА_8 , прокурора відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 27 червня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.121 КК України, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк, але з моменту вручення йому копії даної ухвали.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4