АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп /796/947/2017 Головуючий у1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 121, ч.2, КК Доповідач ОСОБА_2

22 березня 2018 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретареві ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , їхнього представника - адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисника - адвоката ОСОБА_11 ,
ОСОБА_12 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Київ, українець, громадянин України, із базовою вищою освітою, перебував за контрактом на військовій службі ЗСУ у військовій частині НОМЕР_1 , не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
засуджений за ч.2 ст. 121 КК України до позбавлення волі строком на 7 (сім) років 6 (шість) місяців, із зарахуванням у строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення, а саме з 25 грудня 2014 року по 26 жовтня 2015 року, виходячи зі співвідношення однин день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вироком задоволено цивільний позов потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в повному обсязі.

Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційні скарги, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_10 засуджений за умисне спричинення тяжкого тілесного ушкодження, що потягло смерть потерпілого ОСОБА_13 , вчинене у період часу з 1540 години до 1653 годин 23 лютого 2014 року у квартирі АДРЕСА_2 , де проживав ОСОБА_13 .

На вирок подані апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_11 , які просять оскаржений вирок скасувати і кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 закрити у зв`язку з відсутністю в його діях ознак кримінального правопорушення та на підставі недоведеності його провини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

На обґрунтування апелянти в апеляційних скаргах та численних доповненнях і клопотаннях до них акцентують увагу на:

I). істотному порушенні кримінального процесуального законодавства, внаслідок якого, на їхнє переконання всі надані до суду стороною обвинувачення докази, покладені в основу обвинувального вироку та процесуальні рішення органів досудового розслідування і прокурорів у кримінальному провадженні слід визнати неналежними та недопустимими і вже з цих підстав скасувати вирок відносно ОСОБА_10 в силу недоведеності його винуватості належними і допустимими доказами.

При цьому апелянти вказують на наступне:

1. 24 лютого 2014 року до ЄРДР було внесено відомості про кримінальне правопорушення, пов`язане з настанням смерті ОСОБА_13 , отриманий номер кримінального провадження - №0002227 та розпочате розслідування. 17 квітня та 12 червня 2014 року старший слідчий ОСОБА_14 оголосила ОСОБА_10 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України. 10 червня 2014 року прокурором було продовжено строк досудового розслідування до 17 липня 2014 року.

19 червня 2014 року у кримінальному провадженні був складений обвинувальний акт, який був направлений до Дніпровського районного суду та надійшов туди 2 липня 2014 року. Цей обвинувальний акт був повернутий прокуророві ухвалою від 30 березня 2015 року для усунення недоліків і приведення його у відповідність з вимогами КПК України.

До прокуратури вказаний обвинувальний акт був повернутий 28 квітня 2015 року та старшим прокурором прокуратури району ОСОБА_15 було складено новий обвинувальний акт 15 травня 2015 року, який надійшов до районного суду 22 числа того ж місяця.

Таким чином, наголошують апелянти, встановлений прокурором строк досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні був порушений принаймні більш ні на місяць, а тому прокурор ОСОБА_15 , як вони вважають, не мав права складати обвинувальний акт та направляти його для розгляду до суду, відтак сам цей акт та вказані у ньому докази потрібно визнати неналежними та недопустимими, як не можна було допускати до судового розгляду і прокурорів, які не мали належних повноважень;

2. Кримінальне правопорушення, інкриміноване ОСОБА_10 , було вчинене, за висновками органу досудового розслідування, прокурора та суду першої інстанції, в період з 1540 до 1653 години 23 лютого 2014 року. Однак відомості про це кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР лише наступної доби, тобто 24 лютого 2014 року.

Тим часом, вже 23 лютого 2014 року проведені не лише огляд місця події та трупа ОСОБА_13 , а й огляд в приміщенні органу внутрішніх справ ОСОБА_10 з вилученням у нього предметів верхнього одягу, які в подальшому визнані речовими доказами, були предметами експертних досліджень та ці речі і результати експертиз досліджені судом і покладені в основу обвинувального вироку. 23 лютого 2014 року, до внесення відомостей до ЄРДР, слідчим ОСОБА_16 була винесена постанова про призначення судово-медичної експертизи, на підставі якої судово-медичний експерт ОСОБА_17 проводив того ж дня розтин та судово-медичне дослідження трупа ОСОБА_13 , відбирав зразки внутрішніх органів, крові та сечі, призначав допоміжні експертні дослідження, і при цьому його висновки та висновки експертів, які проводили допоміжні експертні дослідження були досліджені судом першої інстанції та покладені в основу обвинувального вироку, що апелянти вважають неприпустимим, бо дії експерта ОСОБА_18 вчинені до внесення відомостей до ЄРДР, відтак і його висновки і його дії по отриманню зразків внутрішніх органів, крові та сечі є недопустимими і неналежними доказами, а відповідно такими ж недопустимими і неналежними доказами є висновки експертів, що проводили допоміжні експертні дослідження.

3. Неналежними та недопустимими доказами, на думку апелянтів, є висновки експерта ОСОБА_18 , а відповідно і подальші висновки експертів, згадані вище, з тих підстав, що станом на 24 лютого 2014 року у нього закінчився строк дії свідоцтва на право проводити розтини трупа, вилучення крові та зразків органів, надання доручень на проведення допоміжних експертних досліджень.

4. Протокол огляду місця події та трупа ОСОБА_13 , в тому числі й результати цього огляду з вилученням слідів та речей, а також протокол огляду від 23 лютого 2014 року в приміщенні органу внутрішніх справ, коли фактично оглядався ОСОБА_10 , в якого відібрані змиви з рук і низка предметів одягу є неналежними та недопустимими доказами, крім вказаного вище, ще й тому, що на проведення огляду місця події та трупа ОСОБА_13 не було встановленим порядком отримано дозволу від володільця квартири ОСОБА_19 , другого огляду, а фактично проведеного без дозволу слідчого судді та до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР і відкриття кримінального провадження обшуку та отримання змивів і вилучення одягу, не було отримано встановленим порядком навіть дозволу ОСОБА_10 на ці дії, внаслідок чого вказані протоколи огляду слід визнати неналежними і недопустимими доказами, а відповідно такими ж неналежними і недопустимими є висновки експертів, які проводили дослідження отриманих в результаті вказаних оглядів речі, змиви і зразки.

Протокол огляду місця події та трупа ОСОБА_13 є недопустимим доказом також тому, що, як пояснив допитаний в суді свідок ОСОБА_20 , який був залучений до цього огляду як понятий, в судовому засіданні пояснив, що права понятого йому детально пояснені не були, у всьому огляді та вилучені слідів і речей він участі не брав, до приміщення квартири не заходив, перебуваючи на сходовій клітці.

5. Вказаний вище протокол склав слідчий ОСОБА_16 , який до складу групи слідчих у цьому кримінальному провадженні включений не був, отже не мав права проводити будь-яку слідчу дію та виносити постанову про призначення судово-медичної експертизи 23 лютого 2014 року.

Долучені до цього протоколу схема та фотографії ніким не підписані, а вилучені та упаковані в конверти зразки слідів та речі належним чином не оформлені, внаслідок чого не можуть бути визнані належними доказами як самі вказані схема та фотографії, так і речові докази, а також і висновки експертів, які ці докази досліджували.
6. Суддя ОСОБА_1 проявила обвинувальний підхід, бо залишила без задоволення низку клопотань сторони захисту; вона завершила розгляд кримінального провадження, не маючи суддівських повноважень; без достатніх підстав притягла захисника адвоката ОСОБА_11 до адміністративної відповідальності під час судового розгляду, а тому заявлений стороною захисту відвід цієї судді був відхилений неправильно, отже і внаслідок цих порушень права на захист обвинувальний вирок відносно ОСОБА_10 слід скасувати.

II). Орган досудового розслідування, прокурори процесуальні керівники допустили істотну неповноту та неправильність досудового розслідування та суд першої інстанції ці недоліки жодним чином не виправив.

На обґрунтування цієї позиції апелянти посилаються на наступне:

1. ОСОБА_13 мав зріст у два метри та важив 100 кг., на час досліджуваної події він був у стані алкогольного сп`яніння, а тому версія сторони захисту про можливість отримання тілесних ушкоджень, що потягли його смерть під час інших подій, до досліджуваної події, безпідставно не перевірена в ході досудового розслідування та в суді першої інстанції.

2. Як встановлено в ході досудового розслідування, у ОСОБА_13 мали місце декілька серйозних захворювань, які самі по собі могли, якщо не стати причиною його смерті, то істотно вплинути на її настання і ці обставини також були без будь-яких підстав не перевірені та не досліджені під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, а клопотання сторони захисту в цьому напрямку були необґрунтовано відхилені.

3. З урахуванням показань ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_19 , дружини ОСОБА_13 , а також встановлених зросту та ваги ОСОБА_13 без достатніх підстав не перевірена версія сторони захисту про те, що ОСОБА_13 сам, внаслідок перебування в стані алкогольного сп`яніння, похитуючись та необережно опершись на відчинені двері туалету впав, ударившись головою об тупий твердий предмет з поширеною поверхнею, намагався самостійно піднятися і знову впав, ударившись об унітаз і тим самим спричинивши собі тілесні ушкодження, що потягли його смерть, а висновки в цій частині судово-медичного експерта ОСОБА_18 , підтверджені ним і в суді першої інстанції є необґрунтованими, не вмотивованими, виходять за межі його компетенції та не відповідають загально визнаній судово-медичній і судовій практиці.

III. Висновки суду першої інстанції, як вони викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, як вони встановлені в ході судового розгляду.

На підтвердження цієї тези апелянти вказують наступне.

1. Суд безпідставно відхилив показання свідка ОСОБА_19 , дружини ОСОБА_13 , надані нею після попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, під час судового розгляду про те, що ОСОБА_13 , внаслідок перебування у стані сильного алкогольного сп`яніння, втративши рівновагу, сам з необережності оперся на дещо відчинені двері, внаслідок чого впав та вдарився головою, а коли почав підніматися, то знову вдарився головою об унітаз і саме внаслідок цих забоїв отримав тілесні ушкодження, що потягли його смерть.

Насправді, твердять апелянти, ці показання нічим не спростовані, бо ніхто з допитаних судом свідків не був очевидцем досліджуваної події та нічого конкретного про неї повідомити не міг.

2. Орган досудового розслідування без перевірки та оцінки залишив питання про те, що в час, який інкримінований ОСОБА_10 як час вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_10 на місці події не перебував, а суд першої інстанції цю обставину залишив без уваги та послався при цьому на показання свідка ОСОБА_21 , які, на переконання апелянтів, цієї обставини не спростовують, до того ж цей свідок явно має неприязне ставлення до ОСОБА_10 .

3. Та обставина, що ОСОБА_10 на досудовому розслідуванні та в суді першої інстанції скористався наданим ст. 63 Конституції України правом і не давав детальних показань про досліджувану подію не звільняла орган досудового розслідування, прокурорів процесуальних керівників та суд першої інстанції від дослідження всіх обставин у справі і прийняття рішення по її суті поза всяким розумним сумнівом.

IV. На цих підставах апелянти вважають, що, по-перше, в діях ОСОБА_10 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, а по-друге, його провина у цьому кримінальному правопорушенні не доведена належними, допустимими, достовірними та достатніми для висновків по суті кримінального провадження доказами, можливість усунення вказаних недоліків втрачена, і на цих підставах просять вирок скасувати і кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 закрити на підставах п. п. 2 та 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

V. На цих же підставах, а також посилаючись на відсутність повних доказів понесення потерпілими ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 витрат у зв`язку зі смертю сина, апелянти просять відмовити в задоволенні позовних вимог, заявлених ними до ОСОБА_10 , а також скасувати і рішення суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_10 на користь держави процесуальних витрат за проведення експертних досліджень.

При цьому, по кожному обґрунтуванню неналежності та недопустимості доказів, апелянти ретельно перераховують за датами та номерами всі, без винятку, надані прокурором до суду першої інстанції докази та процесуальні рішення, в тому числі й обвинувальний акт в цілому.

В письмовому запереченні на апеляційні скарги представник потерпілих адвокат ОСОБА_9 надає ґрунтовні пояснення щодо обґрунтованості, вмотивованості та справедливості вироку суду першої інстанції та приходить до висновку про необхідність апеляційні скарги залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, виступи обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника адвоката ОСОБА_22 на підтримку апеляційних доводів, потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , їхнього представника адвоката ОСОБА_9 та прокурора ОСОБА_6 проти задоволення апеляційних вимог, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного розгляду в сукупності з матеріалами кримінального провадження і додатково наданими учасниками апеляційного розгляду відомостями, доводами, клопотаннями та письмовими заперечення представника потерпілих на апеляційні скарги, судова колегія визнає наступне.

Всупереч міркуванням апелянтів, суд першої інстанції з достатньою повнотою, всебічно, об`єктивно, неупереджено дослідив надані сторонами докази, в тому числі й покладені в основу апеляційних скарг, за винятком доводів про необ`єктивність судді ОСОБА_1 і відсутність у неї суддівських повноважень на час ухвалення вироку.

Досліджені докази суд досить повно та правильно виклав у вироку, проаналізував у їх сукупності, оцінив у плані відносності, належності, допустимості, достовірності та достатності для висновків по суті кримінального провадження і на цих підставах відхилив доводи сторони захисту, визнав надані стороною обвинувачення докази належними та допустимими, достовірними та достатніми для висновку про вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

Свої рішення суд переконливо обґрунтував та вмотивував у вироку.

За результатами судового розгляду в засіданні 2 листопада 2016 року, було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 1853 КУпАП відносно захисника адвоката ОСОБА_11 , в цьому засіданні встановленим порядком оголошено перерву, під час якої суддя ОСОБА_1 розглянула зазначений протокол, визнала ОСОБА_11 винуватим у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення та наклала на нього адміністративне стягнення у виді попередження (т. 9, а. с. 102, 103-104, 114).

Відповідно до ч.2 ст. 330 КПК України, у разі невиконання розпорядження головуючого прокурором чи захисником, головуючий робить їм попередження про відповідальність за неповагу до суду. При повторному порушенні порядку у залі судового засідання їх може бути притягнуто до відповідальності, встановленої законом.

Ч.4 цієї правової норми передбачає, що за неповагу до суду винні особи притягуються до відповідальності, встановленої законом. Питання про притягнення особи до відповідальності за прояв неповаги до суду вирішується судом негайно після вчинення порушення, для чого в судовому засіданні оголошується перерва.

Вивчення фіксації перебігу судового розгляду показує, що головуюча у цьому судовому розгляді суддя ОСОБА_1 неодноразово попереджала захисника адвоката ОСОБА_11 про порушення порядку судового засідання (т.9, а. с. 108, 114, засідання від 2 листопада 2016 року; т. 10, а. с. 11-12, 14, засідання від 5 грудня 2016 року; т. 10, а. с. 203, 220, засідання від 28 грудня 2016 року; т.11, а. с. 49, засідання від 12 січня 2017 року).

Отже, судова колегія визнає, що дії суду першої інстанції у вказаній вище частині ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та відповідають нормам чинного КПК України, зокрема, положенням ст. 330 цього кодексу.

13 січня 2017 року захисник-адвокат ОСОБА_11 заявив відвід судді ОСОБА_1 (т. 11, а. с. 98-101).

Того ж дня, 13 січня 2017 року, заява про відвід судді ОСОБА_1 була встановленим порядком розглянута за участю прокурора ОСОБА_23 , захисника адвоката ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , їхнього представника адвоката ОСОБА_9 та залишена без задоволення.

При цьому суд надав можливість усім учасникам кримінального провадження виступити та висловити свою правову позицію щодо заявленого відводу. (т. 11, а. с. 103).

В цьому ж засіданні від 13 січня 2017 року захисник адвокат ОСОБА_11 повторно заявив про відвід головуючій у справі судді ОСОБА_1 , який, керуючись ч. 4 ст. 81 КПК України, суд, що здійснював провадження, залишив без розгляду та переконливо вмотивував прийняте рішення (т. 11, а. с. 117).

Вивчення матеріалів судового розгляду показує, що реально будь-яких підстав вважати, що суддя ОСОБА_1 була упереджена до обвинуваченого та його захисника і зайняла обвинувальну позицію, в цих матеріалах нема.

Водночас судова колегія відзначає, що головуюча у судовому розгляді суддя ОСОБА_1 робила подібні зауваження також прокуророві, потерпілим, представнику потерпілих, а потерпілу у зв`язку з порушеннями порядку в залі судового засідання видаляла на певний час із залу судового засідання, тобто вживала дієві заходи для підтримання належного процесуального порядку, уникнення дублюючих чи навідних питань, упередження конфліктних ситуацій між стороною захисту та потерпілими, дотримання розумних строків кримінального провадження, що, всупереч позиції апелянтів, свідчить про неупередженість та об`єктивність судді.

Відповідно до Указу Президента України від 23 січня 2012 року № 29/12, ОСОБА_1 призначена на посаду судді строком на п`ять років, отже термін суддівських повноважень у неї мав закінчитися принаймні до кінця робочого дня 23 січня 2017 року, а вирок відносно ОСОБА_10 нею ухвалений 20 січня 2017 року, тобто до скінчення повноважень здійснювати правосуддя.

Таким чином, в цих частинах доводи апелянтів не ґрунтуються на чинному законодавстві та матеріалах кримінального провадження, а тому колегія суддів їх відхиляє.

Доводи апелянтів про відсутність повноважень у прокурора ОСОБА_15 на складення нового обвинувального акту 15 травня 2015 року з посиланням на скінчення строків досудового розслідування принаймні за місяць до вчинення цієї процесуальної дії, а відтак щодо недопустимості самого цього обвинувального акту та всіх процесуальних рішень органу досудового слідства і прокурора, наданих в ході судового розгляду, а також всіх письмових та речових доказів, не ґрунтуються на чинному кримінальному процесуальному законодавстві, бо ч.2 ст. 219 КПК України визначає можливість продовження строку досудового розслідування у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього кодексу, відповідно до якого, у цьому конкретному випадку, прокурором було встановлено строк досудового розслідування до 17 липня 2014 року (т.1, а. с. 10, 174-176), первинний обвинувальний акт було складено 12 та затверджено 27 червня 2014 року, тобто до скінчення встановленого строку досудового розслідування; відповідно до ч.1 ст. 290 КПК України, досудове розслідування завершується, коли прокурор або слідчий за його дорученням повідомляє учасникам кримінального провадження про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування, потерпілим, їх представнику, підозрюваному та його захиснику повідомлено про завершення досудового розслідування 18 червня 2014 року, а копії обвинувального акту і реєстру досудового розслідування, а також цивільного позову з додатками підозрюваний та захисник отримали 27 числа того ж місяця (т.1, а. с. 9, 27-28), таким чином досудове розслідування було фактично завершено 18 червня 2014 року, у встановлений прокурором строк, в подальшому проводити будь-які слідчі дії чи приймати процесуальні рішення слідчий та прокурор у цьому кримінальному провадженні були не вправі та і не проводили таких дій та не приймали рішень, а лише виконували дії, передбачені ст. ст. 290 та 291 КПК України, тобто надали доступ до матеріалів досудового розслідування потерпілим та їхньому представнику, підозрюваному та його захиснику, слідчий склав, а прокурор затвердив обвинувальний акт, який і був направлений до суду 1 липня 2014 року. ( т.1 а. с. 30-31)

В подальшому 30 березня 2015 року обвинувальний акт був повернутий прокуророві та 15 травня 2015 року прокурором було складено новий обвинувальний акт. (т.5, а. с. 18)

п.3 ч.3 ст. 314 КПК України, регламентуючи проведення підготовчого судового засідання та надаючи суду право повернути у зв`язку з невідповідністю вимогам КПК України обвинувальний акт прокуророві для усунення недоліків цього акту, не встановлює можливості проведення будь-яких інших процесуальних дій чи прийняття будь-яких інших процесуальних рішень, крім усунення недоліків обвинувального акту, тобто ніякого додаткового досудового розслідування не проводиться і терміни для усунення недоліків обвинувального акту не входять в строк досудового розслідування, як помилково вважають апелянти.

Таким чином і вказані доводи апелянтів про недопустимість обвинувального акту від 15 травня 2014 року, всіх інших процесуальних документів, письмових та речових доказів, процесуальних рішень органів досудового розслідування та прокурора через відсутність повноважень у прокурора внаслідок скінчення строків досудового розслідування не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та чинному КПК України, а тому судова колегія їх відхиляє.

Отже, нові наведені апелянтами в апеляційних скаргах доводи на обґрунтування апеляційних вимог, які не були предметом розгляду судом першої інстанції, є юридично неспроможними, такими, що не ґрунтуються на чинному законодавстві, суперечать матеріалам кримінального провадження, а тому судова колегія відмовляє в задоволенні апеляційних вимог у цих частинах.

Що ж стосується інших доводів, покладених в основу апеляційних скарг, то всі вони були відомі суду першої інстанції, ретельно досліджені, викладені у вироку, отримали належну оцінку в плані відносності, належності, допустимості, достовірності та достатності для висновків по суті кримінального провадження і відхилені цим судом, причому, свої висновки суд першої інстанції переконливо вмотивував та обґрунтував посиланнями на інші докази, норми кримінального процесуального права.

Зокрема, доводи про неналежність та недопустимість складеного слідчим ОСОБА_16 протоколу огляду місця події та трупа ОСОБА_13 від 23 лютого 2014 року, а також протоколу огляду місця події службового кабінету № 307 в приміщенні Дніпровського РУ ГУ МВС України у місті Києві, а відповідно і недопустимість вилучених в ході цих слідчих дій речових доказів та результатів проведених експертних досліджень згаданих речових доказів внаслідок того, що ці слідчі дії проведені до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР спростовуються наступним.

Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, отже згадані протоколи оглядів, їх результати, в тому числі і вилучення в ході вказаних оглядів речей, зразків крові, змивів з рук, піднігтьового змісту ОСОБА_10 , результати експертних досліджень вказаних речей, як такі, що містять інформацію щодо обставин, які підлягають доказуванню та мають значення для кримінального провадження, безумовно відносяться до належних доказів, на що правильно послався суд першої інстанції у вироку.

До того ж, апелянти і самі, у вигідних для них частинах, посилаються на результати вказаних слідчих дій та експертних досліджень.

Отже в цій частині апеляційні скарги є необґрунтованими, невмотивованими, суперечать матеріалам кримінального провадження та чинному КПК України і тому їх судова колегія відхиляє.

Щодо недопустимості ж згаданих протоколів огляду, їх результатів та результатів проведених експертних досліджень вилучених під час цих слідчих дій речей і зразків, то суд першої інстанції обґрунтовано послався на положення ч.1 ст. 86 КПК України, відповідно до якої доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом, а недопустимим визнаються докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, слідчий ОСОБА_16 23 лютого 2014 року був у складі оперативної чергової слідчо-оперативної групи та в його обов`язки входило безпосередньо прибувати на місце події за викликом і здійснювати невідкладні слідчі дії. В силу викладеного та обставина, що в подальшому, після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, слідчий ОСОБА_16 не був включений до складу групи слідчих, всупереч міркуванням апелянтів, не може ставити під сумнів правомірність виконання ним невідкладних слідчих дій та бути підставою для визнання отриманих внаслідок цих слідчих дій результатів недопустимими, бо: відповідно до ч.3 ст. 214 КПК України, огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється негайно після завершення огляду; огляд трупа, на підставі ст. 238 КПК України, може здійснюватися одночасно з оглядом місця події, житла чи іншого володіння особи з додержанням правил цього Кодексу про огляд житла чи іншого володіння особи; ч.1 ст. 233 КПК України зауважує, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи збудь-якою метою, інакше як за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, за винятком випадків, установлених частиною третьою цієї статті; остання правова норма надає право слідчому до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються і вчиненні злочину.

У цьому конкретному випадку, свідок ОСОБА_19 в засіданні суду першої інстанції стверджувала, що слідчо-оперативна група працівників органу внутрішніх справ прибула до її та ОСОБА_13 помешкання за її викликом, до початку огляду місця події та трупа вона надавала письмову згоду на такий огляд, а свідок ОСОБА_20 , який брав участь у цьому огляді як понятий, підтвердив правильність та відповідність вимогам КПК України процедури проведення огляду.

Отже, огляд місця події та трупа ОСОБА_13 були проведені у відповідності до чинних положень КПК України, а та обставина, що у згаданий протокол огляду не були включені деякі з осіб, що прибули на місце події, в тому числі і керівники органу внутрішніх справ, не дає підстав вважати вказаний протокол та його результати недопустимими.

Огляд місця події службового кабінету № 307 Дніпровського РУ ГУ МВС України у місті Києві від 23 лютого 2014 року, проведений слідчим ОСОБА_24 , в ході якого фактично були оглянуті та вилучені предмети одягу ОСОБА_10 і у нього отримані певні зразки та змиви, також не може бути визнаний неналежним доказом, як і результати цього огляду, бо огляд проводився в присутності двох понятих та за участю ОСОБА_10 , на підставі ч.5 ст. 237 КПК України, яка дозволяє в ході огляду вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження та ч.7 цієї правової норми, яка дозволяє слідчому, прокурору або за їх дорученням залученому спеціалісту проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис,складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження.

До того ж, ОСОБА_10 брав участь у згаданій слідчій дії, заперечень щодо її проведення не висловлював, з протоколом погодився та підписав цей протокол без зауважень.

Все вказане свідчить, що у цьому конкретному випадку відсутнє істотне порушення прав, свобод, законних інтересів ОСОБА_10 у значенні чинного КПК України.

Відповідно до ч.3 ст. 238 КПК України, після огляду труп підлягає обов`язковому направленню для проведення судово-медичної експертизи для встановлення причин смерті, що слідчий ОСОБА_16 , будучи членом чергової оперативно-слідчої групи, і виконав в межах своєї компетенції 23 лютого 2014 року, винісши постанову про призначення судово-медичної експертизи трупа. Вказана постанова долучена до матеріалів кримінального провадження, вона дала достатні процесуальні підстави судово-медичному експерту для початку проведення експертизи, а тому суд першої інстанції правильно не знайшов істотних порушень чинного КПК України в цій частині.

Не ґрунтуються на чинному кримінальному процесуальному законодавстві та інших нормативних актах і доводи щодо відсутності у судово-медичного експерта ОСОБА_17 станом на 23-26 лютого 2014 року повноважень на здійснення розтину трупа ОСОБА_13 , проведення експертних досліджень, вилучення та направлення для допоміжних експертних досліджень частин його органів, крові та сечі, бо, як встановлено з відповіді директора департаменту охорони здоров`я № 569/2, лікар судово-медичний експерт ОСОБА_17 був внесений в державний реєстр атестованих судово-медичних експертів та мав другу кваліфікаційну категорію лікаря судово-медичного експерта, строк дії якої закінчувався лише 6 грудня 2017 року, а 26 лютого 2014 року було лише проведено іспит, за наслідками якого Експертно-кваліфікаційна комісія Бюро судово-медичної експертизи підтвердила наявність у нього п`ятого кваліфікаційного класу, строк дії якого дійсно був закінчений 18 лютого 2014 року. Однак це не свідчить про втрату ним права в період з 18 по 26 лютого 2014 року проводити експертизи.

Твердження ж апелянтів про зловживання, допущені експертом при проведенні цієї експертизи та внесення у висновок неправдивих відомостей не підтверджені жодними доказами, не ґрунтуються на матеріалах експертизи, є здогадками та припущеннями апелянтів, а тому суд першої інстанції обґрунтовано ці твердження відхилив.

Отже відсутні підстави визнати недопустимими доказами згадану експертизу, проведену експертом ОСОБА_17 , а відповідно і результати інших, допоміжних, експертиз, які були проведені за результатами експертних досліджень внутрішніх органів, крові та сечі з трупа ОСОБА_13 за дорученням експерта ОСОБА_17 , бо вони є допустимими доказами.

Правильні висновки зробив суд першої інстанції і відхиливши доводи обвинуваченого та захисника про недопустимість експертних досліджень наданих експертам речових доказів, з тих підстав, що ці речові докази, в тому числі ліхтарик, виявлений в ході огляду місця події 23 лютого 2014 року, не були належним чином оформлені та упаковані, оскільки,як видно з актів експертиз, в тих частинах, де вони стосуються опису направлених для дослідження речових доказів, скрізь однозначно вказано, що на дослідження надходили належно упаковані пакети, склеєні прозорим скотчем, поверх якого, в умовах, що виключає несанкціоноване відкриття, наклеєні бирки з посвідчувальними надписами та підписами слідчого і двох понятих, отже така упаковка відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема ст. ст. 101 та 102 КПК України, та виключає сумніви у дійсності та достовірності наданих на дослідження експертам речових доказів.

Судова колегія також зауважує, що у тих частинах, де самі речові докази та висновки експертів, які ці докази досліджували, дозволяють стороні захисту тлумачити надані речові докази та висновки експертів на користь обвинуваченого, апелянти і в суді першої інстанції, і в апеляційних засіданнях, прямо на них посилалися та не заявляли про їх неналежність, недопустимість чи недостовірність.

Таким чином, апеляційні доводи в частинах, що стосуються заперечення належності та допустимості доказів, покладених в основу висновків суду першої інстанції, в їх сукупності, попри їх багаторазове повторення з ретельним переліченням кожного доказу за датою, номером, автором, насправді на матеріалах кримінального провадження та чинному кримінальному процесуальному законодавстві не ґрунтуються, а тому судова колегія в цих частинах відмовляє в задоволенні апеляційних скарг.

Безпредметними, надуманими, нічим не підтвердженими, а навпаки, спростованими матеріалами кримінального провадження, є й здогади та міркування апелянтів щодо істотної неповноти та неправильності досудового розслідування, яка не була усунута в ході судового розгляду з посиланнями на можливість спричинення ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, що стали причиною його смерті, до досліджуваної події, за межами квартири, в якій настала його смерть, при падіннях у невстановлених місцях, за невстановлених обставин, при невстановлених свідках; можливість заподіяння ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, що потягли його смерть іншими особами, до його повернення в свою квартиру; можливість утворення у ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, від яких настала його смерть, в результаті його мимовільних самостійних падінь з висоти власного двометрового росту та при вазі 100 кг., в своїй квартирі внаслідок перебування у стані алкогольного сп`яніння з падінням на підлогу туалетної кімнати та повторним падінням при спробі самостійно піднятися і ударом головою об унітаз; можливість настання смерті ОСОБА_13 не від отриманих тілесних ушкоджень, а внаслідок виявлених у нього прижиттєвих захворювань; можливості утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_13 в результаті виконання свідком ОСОБА_25 , який має медичну освіту, реанімаційних заходів.

Ці доводи суд першої інстанції досить детально дослідив у тих межах, які було можливо дослідити відповідно до визначеного кола доказування та обсягу пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення, з урахуванням того, що згадані міркування ні на чому реально не ґрунтуються та спростовуються сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх для висновку по суті кримінального провадження доказів.

При цьому суд вірно послався на показання, дані в ході судового розгляду,потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , допитаного в суді судово-медичного експерта ОСОБА_17 , слідчої ОСОБА_14 та інші, досліджені судом докази.

Зокрема, в плані спростування згаданих вище доводів апелянтів, суд першої інстанції вірно навів показання свідка ОСОБА_21 про те, що до досліджуваної події, а саме приблизно об 11 чи 12 годині 23 лютого 2014 року він зустрівся із ОСОБА_13 , який, хоча й перебував у стані алкогольного сп`яніння, але вів себе адекватно, ходив самостійно, не хитався, повідомив, що напередодні п`яний побив свою дружину, тобто ОСОБА_19 , попросив підвезти його додому, потім - і зайти в квартиру, випити кави. В квартирі свідок від кави відмовився, ОСОБА_29 випив не більше 50 грамів горілки, свідок запропонував йому піти лягти спати, що ОСОБА_13 і зробив, при цьому перебуваючи у квартирі ОСОБА_13 не хитався, об двері чи інші предмети не зачіпався, не падав, а пішов та ліг спати, після чого свідок квартиру залишив.

Ці показання прямо спростовують припущення про можливе побиття ОСОБА_13 до досліджуваної події невстановленими особами, його падіння до повернення в квартиру чи у приміщенні квартири після повернення додому і до часу, коли свідок ОСОБА_21 з цієї квартири пішов.

Посилання апелянтів в апеляційних скаргах на те, що ОСОБА_21 обмовляє ОСОБА_10 в силу існуючих дружніх стосунків до ОСОБА_13 та неприязні до ОСОБА_10 спростовуються тим, що жодного доказу на підтвердження цього посилання апелянтами не наведено, в суді першої інстанції вони жодних таких тверджень не висловлювали і підтвердили існування між обвинуваченим та свідком нормальних стосунків, а також судова колегія бере до уваги і те, що, власне, вказаний свідок ОСОБА_10 в цей період не бачив.

Свідок ОСОБА_27 , працівник органу внутрішніх справ, повідомив, що 23 лютого 2014 року, під час чергування він та його напарник ОСОБА_28 отримали повідомлення про виклик у зв`язку з тим, що «п`яний чоловік лізе битися» та прибули за викликом до квартири АДРЕСА_3 . Двері їм відчинив хлопець без верхнього одягу, який представився ОСОБА_10 , запропонував зайти в квартиру, де вони виявили ОСОБА_13 , який лежав на підлозі, головою між унітазом та стінкою, не подавав ознак життя, встановили відсутність у нього пульсу, та викликали швидку медичну допомогу. На їхні запитання, що трапилося, ОСОБА_10 повідомив, що хрещена мати, а це саме ОСОБА_19 , йому зателефонувала та сказала, що її чоловік ОСОБА_13 п`яний та її лупцював, у зв`язку з чим він прибув у квартиру, де у нього виникла сварка з ОСОБА_13 , той почав на нього кидатися, то він його сильно відштовхнув, від чого потерпілий впав. У приміщенні кухні знаходилась жінка, яка була п`яна, безупинно курила і мовчала.

Свідок ОСОБА_28 в суді першої інстанції ці показання підтвердив та наполягав, що ні він, ні його напарник ОСОБА_27 , труп ОСОБА_13 не переміщали, а лише перевірили наявність пульсу, який був відсутній, та ніяких реанімаційних заходів до покійного він не вживав, оскільки виявив на тілі сліди, схожі на трупні плями, які однозначно вказують на настання смерті.

Будь-яких підстав не довіряти показанням цих свідків не встановлено та не наведено в апеляційних скаргах, а тому суд першої інстанції обґрунтовано поклав їх в основу своїх висновків.

Вказані показання незацікавлених у справі свідків спростовують версію апелянтів про можливість спричинення будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 в ході застосування реанімаційних заходів.

До того ж, в засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_17 підтвердив висновки проведеної ним судово-медичної експертизи, наполягав на їх правильності, прямо вказав на відсутність на тілі ОСОБА_13 будь-яких слідів, які могли би вказувати на спробу проведення реанімаційних заходів, підкреслив, що трупні плями з`являються, в залежності від конкретних умов, протягом 2-3 годин після настання смерті, а також зауважив, що розташований на грудях потерпілого синець знаходиться не в тій частині грудей, в якій проводяться реанімаційні заходи, в тому числі непрямий масаж серця.

На цих підставах, а також маючи на увазі показання свідка ОСОБА_21 , який в суді першої інстанції вказав, що з квартири ОСОБА_13 він пішов, залишивши в ній тільки ОСОБА_19 та ОСОБА_13 , в 1540 годин 23 лютого 2014 року, а ОСОБА_27 та ОСОБА_28 за викликом прибули о 1710 годині і вже виявили потерпілого мертвим, суд першої інстанції і визначив межі настання смерті ОСОБА_13 в період між 1540 та 1710 годинами 23 лютого 2014 року.

При цьому, судова колегія не бере до уваги припущення свідка ОСОБА_28 про те, що ним на тілі ОСОБА_13 були виявлені плями, які він розцінив як трупні плями, виходячи з того, що, як загально відомо, трупні плями утворюються на частинах тіла, розташованих знизу, свідки ОСОБА_27 та ОСОБА_28 категорично пояснювали в суді першої інстанції, що труп вони не рухали, а тому виключається можливість виявлення трупних плям за таких обставин, ці припущення свідка фактично спростовані експертом ОСОБА_17 .

ОСОБА_10 самостійно звернувся 23 лютого 2014 року до лікаря для встановлення у нього тілесних ушкоджень.

За висновком згаданого спеціаліста, лікаря, № 343/ж від 24 лютого 2014 року, а також висновком судово-медичного експерта № 317/е, які були досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку, у ОСОБА_10 було виявлено тілесне ушкодження в завушній ділянці, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень та за часом утворення могло відповідати 23 лютого 2014 року.

Більше того, в дослідженому висновку спеціаліста, зі слів ОСОБА_10 вказано, що близько 1730 години 23 лютого 2014 року чоловік його хрещеної матері ОСОБА_30 , тобто саме ОСОБА_13 , наніс йому декілька ударів рукою в голову, не падав, за медичною допомогою не звертався, про що він сам поставив у цьому документі підпис.

Оцінивши в сукупності з іншими доказами показання в судовому засіданні ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_19 , в сукупності з наданими ОСОБА_10 поясненнями під час проведення за його участю слідчого експерименту, в яких він пояснював, що відштовхнув ОСОБА_13 , внаслідок чого той упав та вдарився головою об підлогу, а ОСОБА_19 твердила, що ОСОБА_10 прибув до квартири приблизно о 17 годині, з ОСОБА_13 не конфліктував, ОСОБА_13 сам, без сторонньої допомоги, впав у туалеті приблизно о 1725 годині, а працівники міліції за її викликом прибули приблизно о 1725 годині, суд першої інстанції вказані показання відхилив як недостовірні, бо вони спростовані раніше вказаним у цій ухвалі доказами, а також висновками незацікавлених у справі, компетентних та досвідчених експертів, які переконливо вмотивовані та обгрунтовані проведенням сучасних передових експертних досліджень і сумніву в їх належності, допустимості та достовірності, всупереч міркуванням апелянтів, не викликають.

До того ж, свої висновки судово-медичний експерт ОСОБА_17 підтвердив та пояснив усі гадані неясності і розбіжності, на наявності яких наполягала сторона захисту, при допиті в судовому засіданні.

При цьому, всупереч міркуванням апелянтів, судово-медичний експерт свої висновки зробив винятково в межах своєї компетенції, на підставі безпосереднього дослідження трупа потерпілого, із врахуванням висновків допоміжних експертиз, матеріалів кримінального провадження, а також і за результатами перегляду в судовому засіданні відеозапису проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 , ці висновки експерт переконливо обґрунтував та вмотивував, а тому підстав їм недовіряти у суду першої інстанції не було, та і в апеляційному засіданні апелянти не надали будь-яких доказів для такої недовіри, крім безпредметних здогадок та припущень, а тому і в цій частині апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Отже, в результаті огляду місця події та трупа ОСОБА_13 було вилучено дві пляшки горілки «Хлібний дар» об`ємом 0,37 літра, пляшка горілки «Медофф», об`ємом 0,5 літра, рушник з плямами бурого кольору, ліхтарик металевий із покриттям золотистого кольору зі слідами бурого кольору; змиви речовини бурого кольору з унітазу, дверної коробки; п`ять слідів папілярних узорів: з металевої банки, пляшки, стіни в туалеті; змиви з лівої та правої руки трупа ОСОБА_13 , зрізи нігтів з правої та лівої руки трупа ОСОБА_13 .

В результаті огляду місця події від 23 лютого 2014 року службового приміщення № 307 у ОСОБА_10 вилучено одяг, а саме светр сірого кольору, штани джинси чорного кольору; пара шкіряних кросівок чорного кольору,светр червоного кольору; змиви з правої та лівої рук ОСОБА_10

18 квітня 2014 року було складено протокол про відібрання зразків крові у ОСОБА_10 .

В результаті експертних досліджень зазначених вище речових доказів встановлено наступне:

За висновком експерта № 240 від 26 лютого 2014 року з п`яти слідів пальців рук, 1 та 2 слід залишені ОСОБА_13 , інші тобто відбитки №-№ 3,4,5 залишені не ОСОБА_13 .

За протоколом огляду місця події, ці відбитки пальців вилучені відповідно з металевої банки в кімнаті № 1, з пляшки в кімнаті № 2, відбитки ж пальців №-№ 3-5 були виявлені на стіні в туалеті.

Ці відомості фактично заперечують пояснення ОСОБА_10 та версію апелянтів про те, що ОСОБА_13 самостійно падав в туалет та пробував підніматися, бо у такому випадку він мусив би залишити відбитки пальців у приміщенні туалету, на стінці туалету тощо, а такі виявлені не були.

Відповідно до висновків експертів №-№ 93, 93, 95, на рушнику, вилученому з місця події, двох марлевих тампонах зі змивами з правої та лівої руки ОСОБА_13 , марлевих тампонах зі змивами з унітазу та дверної коробки до туалетної кімнати виявлено кров, яка може походити від ОСОБА_13 .

За висновками експерта № 91, виявлені на вилучених у ОСОБА_10 джинсових брюках сліди крові можуть походити від ОСОБА_13 .

Як визначено в результаті проведення експертизи № 121/ц, клітини в піднігтьовому вмісті ОСОБА_13 можуть походити як від нього самого, так і від ОСОБА_10 .

За висновком експертизи № 200 генетичні ознаки біологічного матеріалу, виявленого в змиві з ліхтарика, вилученого з місця події, походить від ОСОБА_13 і вірогідність випадкового збігу складає 5,01х10-18, тобто вірогідна можливість випадкового збігу у декілька порядків перевищує нині встановлену кількість людей на планеті.

До того ж, на цьому ліхтарику відсутні відбитки пальців як ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , так і будь-якої іншої людини.

Наведені докази прямо спростовують версію сторони захисту про те, що ОСОБА_10 до досліджуваної події стосунку не має; ОСОБА_13 не бив, у тому числі й ліхтариком, і не відштовхував; цей ліхтарик не ховав з метою уникнути відповідальності, бо саме на його джинсових брюках виявлені сліди крові ОСОБА_13 ; у піднігтьовому зрізі останнього виявлені клітини, які можуть походити від ОСОБА_31 , що взаємно підтверджується висновками судово-медичного експерта про наявність у ОСОБА_32 легкого тілесного ушкодження в завушній ділянці, а саме, садна овальної форми, розмірами 0,7х0,4 см., поверхня якого вкрита червоно-бурими кірочками, які розташовані вище рівня неушкодженої шкіри; за висновком експерта № 317/е, виключається утворення зазначеного тілесного ушкодження у ОСОБА_10 при його падінні з вертикального чи близького до вертикального положення тіла на поверхню; на ліхтарику, який приніс ОСОБА_10 , за словами його та ОСОБА_19 , розглядав та перевіряв цей ліхтарик разом із ОСОБА_13 не виявлено будь-чиїх відбитків пальців, але виявлені сліди крові ОСОБА_13 .

У цьому кримінальному провадженні були проведені судово-медичні експертизи № 569/2від 24 лютого 2014 року, якою було проведено судово-медичне дослідження трупа ОСОБА_13 ; та отримані висновки судово-медичних експертиз № 16/569/2 від 28 березня 2014 року та № 35/569/2, зроблені на підставі вказаного вище судово-медичного дослідження трупа та даних лабораторних досліджень, які, не піддаючи сумнівам правильність зазначених висновків, водночас уточнюють їх відповідно до поставлених додаткових питань.

Відповідно до вказаних висновків, при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_13 , у нього виявлені наступні тілесні ушкодження: забійна рана лівої брови на фоні синця верхньої повіки лівого ока; крововиливи в м`які покрови голови зі сторони їх внутрішньої поверхні; крововиливи під м`яку мозкову оболонку та шлуночки головного мозку; садно на грудях по передній поверхні. Смерть ОСОБА_13 настала від закритої черепно-мозкової травми з крововиливами під оболонки та шлуночки головного мозку. Така причина смерті підтверджується наявністю забійної рани лівої брови на фоні синця верхньої повіки лівого ока, крововиливами в м`які тканини голови зі сторони їх внутрішньої поверхні (лобна ділянка ліворуч, потилична ділянка праворуч), крововиливами під м`яку мозкову оболонку та шлуночки головного мозку. Виявлені тілесні ушкодження є прижиттєвими і утворились приблизно за 30-40 хвилин до настання смерті. Виявлене садно на грудях утворилось від дії тупого предмету та має ознаки легкого тілесного ушкодження. Виявлена закрита черепно-мозкова травма утворилась від дії тупого предмету, приблизно за 30-40 хвилин до настання смерті, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя і знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті, вона утворилась від дії не менш як двох травматичних дій (ударів) в потиличну ділянку голови та ліву половину обличчя; її утворення може бути зумовлене ударом рукою або іншим тупим предметом, (морфологічні особливості якого не відобразились в ділянці ушкодження) в ділянку обличчя з подальшим падінням потерпілого з вертикального (або наближеного до нього) положення та ударом потиличною ділянкою праворуч об предмет з переважаючою контактуючою поверхнею. При судово-токсикологічному дослідженні виявлено етиловий спирт в концентрації в крови 2,6 проміле, що зазвичай відповідає сильному ступеню алкогольного сп`яніння; смерть ОСОБА_13 настала за 4-6 годин до огляду його тіла о 2000 годині 23 лютого 2014 року; виявлені ознаки, які можуть свідчити, що потерпілий протягом тривалого часу вживав спиртні напої; зазвичай у клінічному своєму перебігу закрита черепно-мозкова травма супроводжується втратою свідомості, що може відбуватись одразу після отримання тілесних ушкоджень або пізніше; виявлена закрита черепно-мозкова травма не могла утворитися за обставин, які зазначив ОСОБА_10 під час проведення слідчого експерименту; не виключається, що після отримання тілесних ушкоджень потерпілий міг здійснювати будь-які активні дії; виявлені захворювання відношення до настання смерті не мають; ушкоджень, які могли б утворитися при захисті від ударів або при нанесенні ударів нападнику, не виявлено.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції судово-медичний експерт всі вказані висновки підтвердив, а крім того, наполягав, що показання в суді ОСОБА_10 та ОСОБА_19 про те, що потерпілий самостійно отримав виявлені у нього тілесні ушкодження при падінні з висоти власного росту є неспроможними, враховуючи те, що наявне тілесне ушкодження потиличної ділянки голови він міг отримати винятково при падінні з прискоренням, яким могло бути поштовх або нанесення удару в голову; Самостійно ж упасти в стані алкогольного сп`яніння та отримати саме такі тілесні ушкодження від цього потерпілий не зміг би; виключається і спричинення виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень таким чином, як пояснювали ОСОБА_10 та ОСОБА_19 , тобто при падінні з висоти, опершись на руки або унітаз.

Наполягав експерт в суді першої інстанції також і на тому, що причиною смерті ОСОБА_29 стала поєднана закрита черепно-мозкова травма голови, що утворилась від двох ударів в ліву половину обличчя рукою, ногою, ліхтариком, озброєною ліхтариком рукою з подальшим падінням потерпілого з прискоренням з вертикального або наближеного до нього положення та ударом потиличною ділянкою праворуч об предмет з переважаючою контактуючою поверхнею.

Таким чином, наведені належні, допустимі, достовірні та достатні для висновку по суті кримінального провадження докази в їх сукупності безспірно спростовують висунуті стороною захисту в засіданнях суду першої інстанції версії щодо непричетності ОСОБА_10 до настання смерті ОСОБА_13 та однозначно і поза всяким розумним сумнівом вказують на те, що саме ОСОБА_10 , на ґрунті конфлікту, завдав ОСОБА_33 удар в ліву половину обличчя рукою, озброєною ліхтариком, уже цим ударом спричинивши тяжке тілесне ушкодження, внаслідок цього удару ОСОБА_13 отримав додаткове прискорення і упав, ударившись потиличною ділянкою голови праворуч об предмет з переважаючою контактуючою поверхнею, від чого отримав друге тяжке тілесне ушкодження і саме ці два тяжких тілесних ушкодженння у виді закритої черепно-мозкової травми з крововиливами під м`яку мозкову оболонку та шлуночки головного мозку перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з його смертю.

Судово-медичними висновками визначено, що смерть потерпілого настала за 4-6 годин до огляду трупа о 2000 годині 23 лютого 2014 року, тобто приблизно о 1400-1600годині того ж числа, а також, що смерть настала за 30-40 хвилин після спричинення тілесних ушкоджень, які її потягли, тобто самі тілесні ушкодження мали бути завдані потерпілому приблизно в період з 1320-1330 до 1520-1530 години 23 лютого 2014 року.

Потерпіла ОСОБА_8 в суді першої інстанції повідомляла, що приблизно о 1610 годині 23 лютого 2014 року їй подзвонила ОСОБА_19 та повідомила, що її син б`ється і через те вона збирається йти від нього. Тим часом в період цієї розмови в трубці не було чути шуму, бійки, криків, у квартирі було тихо. ОСОБА_8 одразу ж почала телефонувати до сина, але першого разу абонент скинув виклик, другого разу ОСОБА_19 відповіла, але ОСОБА_13 не покликала та вимкнула зв`язок, наступного разу ОСОБА_19 повідомила, що ОСОБА_13 б`ється в коридорі з ОСОБА_10 і знову вимкнула зв`язок, так повторювалось декілька разів та зрештою ОСОБА_19 їй сказала, що ОСОБА_13 лежить в туалеті, на запитання що сталося, відповіла, що нічого не знає і вимкнула зв`язок.

Отже фактично, розбіжність у вірогідному висновку експерта щодо часу настання смерті ОСОБА_13 та реальним повідомленням ОСОБА_8 про те, що її син ОСОБА_13 б`ється в коридорі з ОСОБА_10 складає близько 45 хвилин, що цілком може бути пояснене конкретними умовами, в яких протікала досліджувана подія, в тому числі температурним режимом, загальним станом здоров`я ОСОБА_13 та іншими подібними факторами, отже суд першої інстанції правильно визначив часові межі вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення періодом з 1540 до 1653 годин 23 лютого 2014 року і саме цей інтервал часу в цілому відповідає як об`єктивно зафіксованим судово-медичним даним, так і показанням потерпілого ОСОБА_7 , який повністю підтвердив показання ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та спростовує показання ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_19 , дані в судовому засіданні, отже і в цій частині суд першої інстанції прийшов до законного, обґрунтованого та вмотивованого висновку.

Доводи апелянтів про безпідставність відхилення судом першої інстанції показань свідка ОСОБА_19 спростовується наведеними вище доказами невідповідності її показань в ході судового розгляду, а також тим, що суд першої інстанції, діючи відповідно до ч.4 ст. 96 КПК України, допитав свідка ОСОБА_19 щодо попередніх її показань, які не узгоджувались із показаннями, наданими під час судового розгляду, та ці суперечності свідок пояснила поганим самопочуттям під час допиту слідчою і тим, що складений слідчою протокол вона не читала; для перевірки достовірності її показань, суд допитав як свідка слідчу ОСОБА_14 з приводу обставин допиту свідка ОСОБА_19 під час досудового розслідування і слідча ствердила, що під час цього допиту попередньо пояснила свідкові її права, обов`язки та відповідальність, свідок не скаржилась на погане самопочуття, добровільно вказала на всі відомі їй обставини досліджуваної події, в тому числі і обставини, які раніше не були відомі слідчому та лише пізніше підтвердились висновком експерта, ретельно вивчила протокол допиту та власноручно зазначила, що протокол нею прочитаний, з її слів записаний правильно, поставивши свій підпис.

За таких обставин, а також маючи на увазі пояснення свідка ОСОБА_19 , що вона ставилась до ОСОБА_10 як до хрещеника, разом зі встановленим у справі наміром ОСОБА_19 розірвати шлюб із ОСОБА_29 , дало достатні підстави суду першої інстанції для відхилення показань цього свідка в суді, як таких, що спрямовані на допомогу ОСОБА_10 уникнути кримінальної відповідальності.

Судова колегія також зауважує непослідовність апелянтів, які одночасно вказують на: 1. відсутність взагалі події кримінального правопорушення, бо ОСОБА_13 , на їх думку, мимовільно, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, впав з висоти власного росту та тим самим спричинив собі тілесні ушкодження, що потягли його смерть; 2. просять закрити кримінальне провадження за відсутністю в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, хоча про будь-які дії ОСОБА_10 відносно настання смерті потерпілого не зазначають; 3. просять закрити кримінальне провадження за недоведеністю провини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, інкримінованого йому та у зв`язку з тим, що можливість подальшого отримання будь-яких доказів втрачена.

Ця невизначеність правової позиції, на переконання колегії суддів, свідчить про намагання апелянтів будь-яким способом добитися ухилення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за скоєне.

На підставі всього зазначеного вище колегія суддів визнає, що суд першої інстанції, досліджуючи в межах обвинувачення надані сторонами докази, діючи винятково в межах вимог, пред`явлених чинним КПК України, прийняв правильне рішення про вчинення ОСОБА_10 за описаних у вироку обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України і ці висновки належно обґрунтував та вмотивував.

Правильність кваліфікації дій ОСОБА_10 як умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, підтверджується тим, що, як указано та доведено вище, ОСОБА_10 , на ґрунті конфлікту, умисно завдав озброєною ліхтариком рукою сильний удар ОСОБА_13 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, в ліву половину обличчя, уже тим самим спричинивши, за висновком судово-медичного експерта, тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент спричинення, усвідомлюючи можливість настання шкідливих наслідків для здоров`я та життя потерпілого від цього удару та байдуже до цих наслідків ставлячись; від цього удару ОСОБА_13 упав з додатковим прискоренням навзнак, ударившись потиличною ділянкою голови праворуч об предмет з переважаючою контактуючою поверхнею, від чого отримав друге тяжке тілесне ушкодження і саме ці два тяжких тілесних ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми з крововиливами під м`яку мозкову оболонку та шлуночки головного мозку перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з його смертю.

В силу всього викладеного вище судова колегія визнає правильним і рішення суду першої інстанції в частині задоволення у повному обсязі позовних вимог потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, маючи також на увазі, що розміри спричиненої матеріальної шкоди у виді витрат на поховання сина підтверджені товарними чеками і накладними, а розмір моральної шкоди відповідає загально визнаній судовій практиці щодо визначення розміру матеріального відшкодування за спричинення моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях та переживаннях у зв`язку зі втратою сина.

Міра покарання за вчинене ОСОБА_10 судом першої інстанції обрана у відповідності до вимог ст. ст. 50, 65, 66 та 67 КК України, в межах санкції правової норми, за якою його засуджено, в апеляційному засіданні ніким з учасників апеляційного розгляду питання про правильність обрання саме цього покарання не ставилось, а тому, розглядаючи кримінальне провадження в межах апеляційних вимог, судова колегія вказані питання не досліджує та не оцінює, не знаходячи, втім, і підстав для самостійного вирішення таких питань в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України.

Водночас, судова колегія визнає, що, оскільки після ухвалення вироку суду першої інстанції 20 січня 2017 року та до 20 червня того ж року включно на ОСОБА_10 поширювала свою дію правова норма ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року, а в подальшому, хоча строк дії цієї правової норми скінчився в результаті її зміни встановленим порядком, він перебував у попередньому ув`язненні у зв`язку з цим кримінальним провадженням до 22 березня 2018 року, остільки йому належить зарахувати у строк відбування покарання попереднє ув`язнення в період з 20 січня по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року по 22 березня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

На підставі викладеного вище, не знаходячи достатніх приводів та підстав для задоволення апеляційних скарг, зміни чи скасування вироку, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 20 січня 2017 року відносно ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26 листопада 2015 року в строк відбування покарання зарахувати ОСОБА_10 попереднє ув`язнення у зв`язку з цим кримінальним провадженням, крім зарахованого вироком суду першої інстанції терміну, також в період з 20 січня по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі і в період з 21 червня 2017 року по 22 березня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення, а засудженим, оскільки він утримується під вартою, в той же строк від дня отримання ним копії цієї ухвали.

Судді: