Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/646/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 156 (121) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.09.2017 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Устинівського районного суду Кіровоградської області від 14.07.2017 року, якою засудженому

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Комсомольськ Полтавської області, громадянину України, з середньою освітою, не одруженому, без постійного місця проживання, раніше неодноразово судимому, останній раз засудженому 18.03.2014 року Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області за ч.2 ст. 156, ч.2 ст.15 ч.2 ст. 156, ст. 70 КК України на 6 років позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю; ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15.03.2016 року зараховано у строк покарання час попереднього ув`язнення з 06.08.2013 року по 12.06.2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а саме: 10 місяців 06 днів; ухвалою цього ж суду від 20.05.2016 року невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі замінено більш м`яким на обмеження волі строком на 02 роки 04 місяця 10 днів та ухвалою Устинівського районного суду Кіровоградської області від 11.07.2016 року в строк покарання, на підставі ст. 72 КК України, зараховано час слідування під вартою до Устинівського виправного центру № 37 з 28.05.2016 року по 14.06.2016 року, тобто 1 місяць 02 дні,

відмовлено в задоволенні клопотання про застосування до нього умовно - дострокового звільнення,

В С Т А Н О В И Л А:
Засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, відповідно до вимог ст. 81 КК України.

Ухвалою Устинівського районного суду Кіровоградської області від 14.07.2017 року залишено без задоволення вказане клопотання засудженого.

В обґрунтування прийнятого рішення, суд першої інстанції вказав на те, що засуджений ОСОБА_7 не довів своє виправлення, оскільки в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження та обставина, що він проявляв сумлінну поведінку і ставлення до праці.

Засуджений ОСОБА_7 , не погоджуючись з таким рішенням суду, у своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував тих обставин, що він протягом строку відбування покарання працював та сумлінно ставився до праці, розкаюється у вчинених злочинах, перебуває у виправному центрі більше року. Також зазначив про те, що після прибуття до виправного центру спочатку працював «днювальним», а зараз безоплатно виконує роботи по його благоустрою. Крім того вказує і на те, що за місцем відбуття покарання він характеризується позитивно та не порушує режиму утримання.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, як законну та обґрунтовану, дослідивши матеріали клопотання, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вона задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Так, згідно до вимог ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не сам факт відбуття визначеної частини покарання, та досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого.

Відповідно до ст. 6 КВК України виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Як наголошено в роз`ясненнях, викладених у пунктах 2 та 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», головною умовою для прийняття рішення суду про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, при цьому слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Згідно характеристики засудженого ОСОБА_7 , останній в період перебування у слідчому ізоляторі м. Полтава, починаючи з 15.08.2013 року, за виконання обов`язків чергового по камері та сумлінну поведінку мав одне заохочення у вигляді подяки та за період перебування у слідчому ізоляторі м. Дніпропетровська з 14.11.2013 року до праці не залучався, заохочень та стягнень не мав.

Згідно довідки про стягнення та заохочення засудженого ОСОБА_7 , за період відбування останнім покарання в Кіровоградській виправній колонії управління ДПтСУ в Кіровоградській області (№6), починаючи з 05.07.2014 року, за активну участь у благоустрої установи, сумлінне ставлення до праці та зразкову поведінку має шість подяк.

За період відбування засудженим ОСОБА_7 покарання в ДП «Устинівський виправний центр № 37», починаючи з 14.06.2016 року за сумлінне ставлення до праці та зразкову поведінку має одну подяку.

Відповідно до характеристики засудженого ОСОБА_7 , наданої ДП «Устинівський виправний центр № 37», останній був працевлаштований в установі днювальним, у взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, на заходи виховного впливу реагує правильно та робить позитивні висновки, приймає активну участь у благоустрою житлової зони та на виробництві установи, має позитивні плани на майбутнє, намагається триматися на самоті, друзів серед засуджених має обмежене коло та у вчиненому злочині розкаюється.

Також, з матеріалів подання вбачається, що засуджений ОСОБА_7 , починаючи з 1990 року систематично вчиняв аналогічні умисні злочини, а саме вчиняв розпусні дії щодо малолітніх осіб, за які неодноразово відбував покарання у виді позбавлення волі.

Так, 18.04.1991 року ОСОБА_7 був засуджений Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області за ст. 121 та ст. 43 КК України (1960 року) на 3 роки позбавлення волі. При цьому ст. 121 КК України (1960 року) встановлювала кримінальну відповідальність за розбещення неповнолітніх.

У подальшому ОСОБА_7 продовжував систематично вчиняти аналогічні злочини стосовно неповнолітніх, посягаючи таким чином на їх нормальний статевий розвиток, за що вироками Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16.09.1994 року, 23.10.1996 року, 22.12.1997 року, 04.05.2001 року засуджувався до максимального розміру покарання, встановлено в санкції вказаної статті, а саме на 2 роки позбавлення волі.

Після набрання чинності КК України 2001 року ОСОБА_7 засуджувався за вироками Автозаводського районного суду Полтавської області від 19.02.2007 року за ст. 15 ч.2 ст. 156, ч.2 ст. 156, ч.2 ст. 70 КК України на 2 роки 2 місяці позбавлення волі та вироком цього ж суду від 18.03.2014 року за ч.2 ст. 156, ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 156, ст. 70 КК України на 6 років позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, тобто також за вчинення розпусних дій щодо малолітньої особи.

Отже, вищенаведене свідчить, що засуджений ОСОБА_7 , починаючи з 1991 року, на протязі двадцяти двох років, систематично вчиняв злочини стосовно найбільш незахищених в силу свого віку осіб, а саме неповнолітніх та малолітніх дітей, що свідчить про його стійку антисоціальну спрямованість та небажання стати на шлях виправлення.

При цьому, кожний наступний злочин проти статевої недоторканості неповнолітніх та малолітніх дітей, засуджений ОСОБА_7 вчиняв протягом незначного проміжку часу після звільнення з місць позбавлення волі, про що свідчать ухвалені судами вироки.

Зокрема, останній раз засуджений ОСОБА_7 , звільнений у зв`язку з відбуттям строку покарання 22.07.2013 року, а згідно вироку Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18.03.2014 року, вчинив розпусні дії щодо малолітнього вже 02.08.2013 року, тобто через 10 днів після звільнення з місць позбавлення волі, що свідчить про відсутність у засудженого ОСОБА_7 усвідомлення протиправності своїх дій, їх аморальності, необхідності виправлення та відсутність бажання розпочати життя, не посягаючи на охоронювані законом права і свободи людини, в тому числі на її статеву недоторканість.

Крім того, слід зазначити, що злочини проти статевої недоторканості неповнолітніх та малолітніх осіб становлять собою велику суспільну небезпеку, характеризуються виключною аморальністю та цинічністю дій осіб, які їх вчиняють.

Тому з огляду на викладене вище, з урахуванням особи засудженого ОСОБА_7 та способу його життя, колегія суддів приходить до висновку про те, що перебування останнього в слідчому ізоляторі та установах виконання покарань з 06.08.2013 року по дату звернення до суду з клопотанням про його умовно-дострокове звільнення 04.07.2017 року, тобто близько 4-х років, навіть за відсутності стягнень та наявності восьми подяк за сумлінне ставлення до праці та зразкову поведінку, не може свідчити про виправлення засудженого ОСОБА_7 , виходячи із неспіврозмірності його поведінки та ставлення до праці під час відбування покарання за останнім вироком суду тим діям, які останній вчиняв на протязі 22-х років проти статевої недоторканості неповнолітніх та малолітніх осіб, з урахуванням того, що після кожного звільнення з місць позбавлення волі засуджений ОСОБА_7 належних висновків для себе не робив, на шлях виправлення не ставав та продовжував вчиняти розпусні дії щодо неповнолітніх та малолітніх осіб. При цьому період часу, протягом якого ОСОБА_7 не вчиняв злочинів, пов`язаний саме з його перебуванням в установах виконання покарань, що свідчить про стійкість антисуспільної поведінки засудженого, відсутність у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки, повернення до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві та вказує на необхідність продовження відбування ним покарання в ДУ «Устинівський ВП № 37» в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням до праці.

За вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо недостатності підстав вважати, що ОСОБА_7 став на шлях виправлення і довів це сумлінною поведінкою та ставленням до праці та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції не врахував, що він працевлаштований, характеризується позитивно та не порушує режиму утримання колегія суддів вважає такими, що не дають достатніх підстав для задоволення його клопотання, оскільки останній своєю поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення та потребує подальшого контролю з боку адміністрації установи виконання покарань.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 , а тому ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Устинівського районного суду Кіровоградської області від 14.07.2017 року, якою ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні його клопотання про застосування до нього умовно-дострокового звільнення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді :
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .
Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2