Справа № 591/483/17
Провадження № 1-кп/591/193/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі колегії суддів

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

з участю прокурора ОСОБА_5

захисників адвоката ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ст.257 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ст.257 КК України, -

В С Т А Н О В И ЛА:

Вказане кримінальне провадження перебуває у провадженні Зарічного районного суду м. Суми з 27 січня 2017 року.

11 липня 2017 року ухвалою колегії суддів продовжено дію запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у виді тримання під вартою на строк до 24 години 05 вересня 2017 року включно.

01 вересня 2017 року в судовому засіданні прокурор звернувся з клопотаннями про продовження дії запобіжного заходу ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , відносно кожного окремо, у виді тримання під вартою на 60 діб, мотивуючи тим, що судове провадження не завершено, обвинувачені підозрюються у вчиненні особливо тяжких злочинів, тому існує ризик ухилення обвинувачених від суду та ризик втечі, крім того існує ризик впливу на потерпілу, свідків, обвинувачені можуть іншим чином перешкодити кримінальному провадженню, вони не мають міцних соціальних зв`язків, не мають постійної роботи, не мають законних джерел заробітку, що підтверджує ризик можливості продовження вчинення ними інших кримінальних правопорушень.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_6 заперечували проти продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисником ОСОБА_6 подано клопотання про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на порушення вимог ст.ст. 206, 208 КПК України, зокрема на те, що ОСОБА_8 був затриманий не безпосередньо після вчинення злочину, а через 18 днів після злочину, у вчиненні якого він підозрювався. Захисник вважає, що в протоколі затримання відсутні фактичні підстави затримання, відсутні докази вчинення злочину, відсутня обґрунтована підозра. Захисник вважає, що у правоохоронних органів був час для звернення з відповідним клопотанням для отримання дозволу на затримання ОСОБА_8 . Захисник вважає, що ОСОБА_8 був незаконно затриманий за ст. 206 КПК України, і тому тримання його під вартою взагалі є незаконним.

Також вважають, що прокурором не доведений жодний ризик, за вказаних обставин вважають необхідним скасувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та звільнити обвинуваченого з-під варти.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_7 заперечували проти продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та заявили клопотання про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, обґрунтовуючи тим, що сама тяжкість інкримінованого злочину не може бути підставою для обрання запобіжного заходу, посилаючись на практику Європейського Суду з прав людини. Також вважають, що прокурором не доведено жодного ризику, зокрема, ОСОБА_9 не має наміру переховуватись від суду, впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню, чи скоювати нові злочини. Захисник зазначила, що порушується принцип пропорційності та рівноваги між важливістю забезпечити негайне виконання зобов`язання та важливістю права на свободу в демократичному суспільстві. Вважають, що домашній арешт буде достатнім та ефективним заходом забезпечення кримінального провадження, посилаючись на наявність міцних соціальних зв`язків, його мати є інвалідом 2 групи, він має дружину та неповнолітню доньку.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

Суд заслухавши учасників процесу, вважає за необхідне прийняти наступне рішення:

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

З контексту ст. 177 КПК України випливає, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити такі дії: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При вирішенні питання про продовження строку дії запобіжних заходів, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі й обставини зазначені у ч.1 ст.178 КПК України, а саме вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, вік та стан здоров`я підозрюваного, наявність постійного місця роботи або навчання, його репутацію, наявність судимостей та інше.

Ст. 194 КПК України передбачає, що під час розгляду клопотання суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним в клопотанні.

З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийнятої 04 листопада 1950 року та ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, а також практики Європейського суду з прав людини, лише тільки тяжкість покарання не може бути єдиною підставою для продовження тримання під вартою.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Ничипорук і Йонкало проти України», визначено, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з врахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (див. рішення у справі «Єчюс проти Литви», заява № 34578/97, п. 93, ECHR 2000-IX).

Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою (sine qua non) належності її продовжуваного тримання під вартою. Але зі спливом певного часу така підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивовувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами (див. рішення від 21 грудня 2000 р. у справі «Яблонський проти Польщі». Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і доводи «за» і «проти» звільнення з-під варти не повинні бути «загальними й абстрактними» (див. рішення від 4 жовтня 2001 р. у справі «Іловецький проти Польщі», та рішення у справі «Смирнова проти Росії»).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Панченко проти Росії, вказано, що ризик втечі не повинен розцінюватись лише на підставі суворості покарання, яке може послідувати. Він повинен визначатися з врахуванням ряду інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити те, що небезпека втечі існує, або показати, що він занадто малий і що необхідності у попередньому ув`язнення не існує. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Бекчиєв проти Молдови, Суд визначив, що ризик втечі повинен оцінюватися в світлі таких факторів як характер людини, його моральні устої, місце проживання, робота, доходи, сімейні зв`язки, та будь-які інші зв`язки з країною, де проводиться його переслідування.
При цьому, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Суд вважає, що на даний час існують ризики того, що обвинувачений ОСОБА_8 , знаходячись на свободі, може ухилитися від суду та існує ризик втечі обвинуваченого, оскільки ряд релевантних факторів підтверджують цей ризик.

Зокрема, суд приймає до уваги ті обставини, що ОСОБА_8 не має постійного місця проживання в м. Суми, суду не надано доказів про наявність у ОСОБА_8 законних джерел заробітку, постійного місця роботи, а також відсутні докази його міцних соціальних зв`язків, які б могли гарантувати виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків щодо явки до суду. Суд приймає до уваги наданий прокурором висновок судової криміналістичної експертизи звукозапису розмов ОСОБА_8 , де він висловлюється щодо необхідності впливу на свідка. Крім того суд враховує і ту обставину, що відносно ОСОБА_8 є інше кримінальне провадження, яке перебуває в стадії судового розгляду, що свідчить про певну схильність його до вчинення кримінальних правопорушень та підтверджує ризик можливості подальшого вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень.

Оцінюючи всі встановлені під час розгляду клопотання обставини, суд вважає, що на даний час більш м`які запобіжні заходи не будуть достатніми та можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 . Окрім того, суд вважає, що тримання ОСОБА_8 під вартою з наведених вище підстав у кримінальному провадження за його обвинуваченням в причетності до вчинення умисного особливо тяжкого злочину - виправдане існуванням суспільного інтересу на забезпечення належного судового розгляду у кримінальному провадженні, що за таких обставин переважує принцип поваги до особистої свободи.

Обставин, які є перешкодою для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 та визначені ч. 2 ст. 183 КПК України, під час розгляду клопотання прокурора не встановлено.

Стосовно клопотання захисника про звільнення обвинуваченого з-під варти суд не вбачає підстав для його задоволення, в зв`язку з обставинами викладеними вище, та зауважує, що питання щодо законності затримання ОСОБА_8 в порядку ст. 208 КПК України та питання щодо законності обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою розглядалося апеляційним судом 22.11.2016 року під час перегляду ухвали суду першої інстанції.

Вирішуючи клопотання прокурора з приводу продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 та клопотання захисту про зміну запобіжного заходу на домашній арешт суд зазначає, що зі спливом часу ризики про наявність яких зазначив прокурор немінучо змінюються, а прокурор не довів, що на даний час неможливо забезпечити належну поведінку цього обвинуваченого за рахунок застосування до них більш м`яких запобіжних заходів.

Враховуючи вищезазначені обставини, суд приходить до висновку, що всупереч п.3 ч.1 ст.194 КПК України прокурором на даний час вже не доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

В той же час, відповідно до ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання, продовження строку дії запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

При цьому, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Враховуючи сукупність наведених обставин, суд вважає, що лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути підставою для застосування найбільш суворого виду запобіжного заходу тримання під вартою, а тому доцільне змінити ОСОБА_9 запобіжний захід.

Суд приходить до висновку, що такий запобіжний захід як цілодобовий домашній арешт запобігатиме тим ризикам, які мають місце, зокрема запобігатиме можливому впливу з боку обвинуваченого на потерпілу та свідків.

Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини, а також беручи до уваги відомості щодо особи обвинуваченого ОСОБА_10 , який вважається раніше не судимим; має постійне місце проживання в м. Суми, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, має хвору мати; суд вважає, що в даному випадку підлягає застосуванню саме вказана норма закону та обвинуваченому ОСОБА_9 можливо обрати більш м`який запобіжний захід, а саме: цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 , з застосуванням електронного засобу контролю поведінки обвинуваченого.

Крім того, на виконання вимог ч.5 ст.194 КПК України, на обвинуваченого ОСОБА_9 слід покласти наступні обов`язки: носити електронний засіб контролю; з`являтися за викликом до суду за першою вимогою; не змінювати місце свого проживання без дозволу суду; не виїжджати за межі м. Суми без дозволу суду; утримуватись від спілкування з потерпілою та свідками по кримінальному провадженню.
Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 194, 197, 331 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Клопотання прокурора прокуратури Сумської області ОСОБА_5 про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 задовольнити, відносно ОСОБА_9 відмовити.
Клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 задовольнити.
В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 - відмовити.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 до 27 жовтня 2017 року до 24-00 години включно.

Змінити відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з утримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, з носінням електронного засобу контрою, за адресою: АДРЕСА_1 .
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_9 обов`язки:
-носити електронний засіб контролю;
-зобов`язати з`являтися за викликом до суду за першою вимогою;
-забороняти змінювати місце свого проживання без дозволу суду;
-забороняти виїжджати за межі м. Суми без дозволу суду;
-зобов`язати утримуватись від спілкування з потерпілою та свідками по кримінальному провадженню.
Встановити строк дії ухвали в частині застосування запобіжного заходу та покладення на обвинуваченого обов`язків - до 27 жовтня 2017 року 24-00 години включно.
Звільнити ОСОБА_9 з-під варти негайно та доставити його до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Контроль за виконанням ухвали суду покласти на прокурорів прокуратури Сумської області: ОСОБА_5 , ОСОБА_11 ,. ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .
Роз`яснити, що учасники процесу не позбавлені права звернення до суду у встановленому законом порядку з клопотанням про зміну чи скасування запобіжного заходу впродовж розгляду справи.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді