Дата документу Справа № 317/3956/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний № 317/3956/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/691/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 березня 2018 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Біленківська виправна колонія (№ 99)»,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
представника ДУ «Біленківська ВК № 99» ОСОБА_9 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області ОСОБА_10 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 22 грудня 2017 року, якою засуджений

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, не одружений, який до арешту проживав за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , який відбуває покарання у Державній установі «Біленківська виправна колонія (№ 99)» за вирокомШевченківського районного суду м. Запоріжжя від 6 грудня 2016 року за ст.ст. 15 ч.2, 115 ч.2 п.6, 12, ст. 187 ч. 4, 70 ч.1 КК України до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст. 72 ч. 5 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення за період з 01.05.2013 року по 26.08.2014 року, з 13.10.2015 року до набрання вироком законної сили з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі,

початок строку відбування покарання: 01.05.2013 року, кінець строку: 18.05.2020 року,

був звільнений умовно-достроково на 2 роки 4 місяців 26 днів, -
В С Т А Н О В И Л А:
Як вбачається з ухвали суду першої інстанції, 17 листопада 2017 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло спільне подання ДУ «Біленківська виправна колонія (№ 99)» та спостережної комісії Запорізької районної державної адміністрації про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання.

Своє рішення про звільнення засудженого умовно-достроково суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений своє поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні подання Державній ДУ «Біленківська виправна колонія (№ 99)» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 .
В обґрунтування своїх вимог вказує, що суд не врахував, що засуджений ОСОБА_7 свою вину не визнавав в період з 2013 року по 31 травня 2017 року, тобто до постановлення остаточного рішення по справі апеляційним судом Запорізької області.
Зазначає, що згідно з довідкою від 8 листопада 2017 року засуджений працював лише останні 4 місці, що передували розгляду подання.
Вказує на те, що раніше, 13 липня 2017 року, комісією виправної колонії засудженому було відмовлено у застосуванні заохочувальних норм, передбачених ст.ст. 82, 81 КК України.
Згідно з постановою начальника виправної колонії від 14 жовтня 2014 року про переведення засудженого з дільниці карантину, діагностики та розподілу до дільниці ресоціалізації ОСОБА_7 зарекомендував себе задовільно.
На підставі наведеного вважає, що ці дані не свідчать про виправлення та перевиховання засудженого.
В апеляційному суді:
- прокурор підтримала апеляційну скаргу, з підстав, викладених в ній;
- обвинувачений заперечував проти задоволення апеляційної скарги;
- захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, зазначаючи, що засуджений працював увесь час знаходження у Біленківській ВК, а не тільки за останні 4 місяці, що передували направленню подання до суду, на які вказував в апеляційній скарзі прокурор. Вказував на те, що у зв`язку із скасуванням вироку, здійснювався новий судовий розгляд кримінального провадження, під час якого ОСОБА_7 було етаповано до слідчого ізолятору. Не погоджувався з твердженням прокурора про те, що в ході розгляду кримінального провадження ОСОБА_7 не визнавав свою вину, оскільки засуджений не погоджувався лише з кваліфікацію його дій;
- представник ДУ «Біленківська ВК № 99» пояснив, що після розгляду подання судом першої інстанції ОСОБА_7 продовжував працювати на виробництві, 15 січня 2018 року отримав ще одну подяку правами начальника установи. Зазначив, що весь період часу знаходження в Біленківській ВК ОСОБА_7 був працевлаштований, а саме з кінця 2014 року, увесь 2015 рік та з липня 2017 року по цей час. Вважає, що ОСОБА_7 довів своє виправлення.

Заслухавши доповідача, прокурора, засудженого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважали ухвалу суду законною і обґрунтованою та просили залишити її без змін, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Виходячи із положень ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання , якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Таке звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

З матеріалів справи вбачається, що засуджений ОСОБА_7 фактично відбув 3/4 строку покарання, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 6 грудня 2016 року.

Згідно з поданням та доданих до нього матеріалів, ОСОБА_7 за час відбування покарання у виправній колонії характеризується виключно позитивно, приймає участь у суспільному житті відділення, роботі самодіяльної організації засуджених, програмах диференційованого - виховного впливу, прагне підвищення свого загальноосвітнього рівня, на профілактично - виховні заходи реагує позитивно, працює різноробочим на виробництві, до виконання своїх обов`язків ставиться сумлінно.
За час відбування покарання в Біленьківській виправній колонії №99 не допускав порушень установленого порядку відбування покарання. За виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки має 3 заохочення правами начальника установи.

Враховуючи наведене, а також дані, що після розглядом районним судом подання про умовно-дострокове звільнення, до ОСОБА_7 ще раз було застосовано заохочення правами начальника колонії, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що засуджений своєю поведінкою та ставлення до праці довів своє виправлення.

Доводи апеляційної скарги прокурора колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, пояснення представника виправної колонії в судовому засіданні про те, що засуджений весь час був працевлаштований в колонії, спростовують доводи апеляційної скарги прокурора, що ОСОБА_7 був працевлаштований лише в період перед направленням подання до суду.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 у виправній колонії перебував з 17 вересня 2014 року по 16 лютого 2016 року, коли його було етаповано до слідчого ізолятору для участі в новому судовому розгляді кримінального провадження. З 25 червня 2017 року він знову прибув до Біленьківської виправної колонії № 99 для подальшого відбування покарання і з липня 2017 року до теперішнього часу він знову працевлаштований на виробництві.

Оскільки комісією виправної колонії розглядалася можливість застосування до ОСОБА_7 заохочувальних норм, передбачених ст.ст. 82, 81 КК України невдовзі після його прибуття до установи (13 липня 2017 року), то цілком зрозумілим є те, що на той момент ОСОБА_7 не встиг довести, що він став на шлях виправлення, і тому попередні висновки комісії не можуть братися до уваги, оскільки після цього ОСОБА_7 проявив себе як такий, що виправився, зокрема він тричі заохочувався правами начальника установи, що і було враховано у спільному поданні ДУ «Біленківська виправна колонія (№ 99)» і спостережної комісії Запорізької районної державної адміністрації про умовно-дострокове звільнення, яке надійшло до районного суду 17 листопада 2017 року.
Невизнання своєї вини засудженим в ході судового розгляду кримінального провадження не може бути причиною відмови в застосуванні умовно-дострокового звільнення, оскільки відповідно до ст. 81 КК України однією єдиною підставою для такого звільнення є доведення засудженим під час відбування покарання свого виправлення через сумлінну поведінку і ставлення до праці. Крім того, із вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 6 грудня 2016 року вбачається, що ОСОБА_11 не погоджувався з кваліфікацію його дій за ст.ст. 15 ч.2, 115 ч.2 п. 6, 12 КК України, проте визнав вину у скоєнні розбою, добровільно відшкодував завдані ОСОБА_12 та ОСОБА_13 збиткі, спричинені злочином, що було враховано судом в якості обставин, що пом`якшують покарання. А тому відповідні доводи апеляційної скарги прокурора є безпідставними.
Таким чином, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 495, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 22 грудня 2017 року, якою засуджений ОСОБА_7 звільнений умовно-достроково на 2 роки 4 місяців 26 днів, залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4