АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/1042/17 Справа № 192/1023/17 Слідчий суддя - Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2017 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора

представника третьої особи ОСОБА_5

представника ТОВ "Гайдамацьке" ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_5 , який діє в інтересах Приватного підприємства «МАГ», на ухвалу слідчого судді Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2017 року про відмову в накладенні арешту на майно, -

ВСТАНОВИЛА :
Ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, а саме: вантажний автомобіль «Камаз-5320», номерний знак НОМЕР_1 з причепом ГКБ-8350, номерний знак НОМЕР_2 , вантажний автомобіль «ГАЗ-«САЗ-3507» самоскид-С, номерний знак НОМЕР_3 , а також зерно вагою 33 110 кг, яке перебуває в кузовах зазначених автомобілів та повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю «Гайдамацьке».
Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що органами досудового розслідування не доведено факт того, що ПП «Маг» є власником зерна пшениці, зібраного на земельній ділянці, вказаній в клопотанні, орендарем якої є ТОВ «Гайдамацьке». Також слідчий та прокурор під час судового розгляду не змогли пояснити слідчому судді, яке доказове значення для кримінального провадження №0000526 має зерно пшениці і яка необхідність в його арешті, тобто наявність існування сукупності підстав чи розумних підозр вважати вказану річ доказом. Слідчий суддя посилається на те, що тимчасово вилучене майно зерно пшениці не може бути доказом вчинення самоправства, оскільки доказом вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється, не можуть бути плоди (доходи) здійснення підприємницької діяльності. Вказано, що під час розгляду клопотання було встановлено, що ТОВ «Гайдамацьке» є орендарем земельної ділянки, на якій здійснено посів та збирання врожаю, який на час розгляду клопотання вважається тимчасово вилученим, то саме вказаному підприємству повернув таке майно.
В апеляційній скарзі представник третьої особи просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання слідчого про арешт вказаного майна.
Зазначає, що вказане майно, зокрема, посів озимої пшениці є речовими доказами у даному кримінальному провадженні, а тому, з метою збереження речових доказів, накладення арешту є необхідним. Також зазначає, що в ході розгляду клопотання було доведено, що посів озимої пшениці здійснювало саме ПП «МАГ», що підтверджується документами, долученими до справи. Вважає, що між ПП «МАГ» та ТОВ «Гайдамацьке» виникли цивільно-правові відносини, пов`язані з усуненням перешкод у користуванні власним майном. Зазначає, що згідно листа від 12.04.2017 р. № 173 ТОВ «Гайдамацьке» визнає, що вказані посіви здійснені ПП «МАГ», оскільки закликає не чинити перешкод в користуванні земельною ділянкою. У свою чергу ПП «МАГ» у листі від 21.07.2017 р. повідомило про добровільне усунення перешкод шляхом скошування врожаю, тим самим звільнивши поле, яке належить ТОВ «Гайдамацьке». Проте, посадові особи ТОВ «Гайдамацьке» самоправно розпочали звільняти поле, скошувати та вивозити урожай, яке належить ПП «МАГ». Вважає, що у випадку не накладення арешту на вказане майно, є ризики, передбачені ст. 170 КПК України, і у разі зникнення такого майна, буде складно встановити об`єкт та об`єктивну сторону кримінального правопорушення.
Заслухавши доповідь судді,представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_5 , який діє в інтересах Приватного підприємства «МАГ», який підтримав апеляційну скаргу, представника ТОВ "Гайдамацьке", який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому зазначеним Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:
1)існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

2)потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Вирішуючи з урахуванням положень ст. 132 КПК України питання про наявність обгрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, у зв`язку з яким слідчий порушує питання про арешт майна, колегія суддів приходить до наступного.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

Разом з тим слідчий, описуючи у своєму клопотанні конкретні епізоди вчинення відповідних кримінальних правопорушень посадовими особами ТОВ "Гайдамацьке" щодо самоправства, в той же час будь-яких доказів цього не надає, свої доводи у цій частині у будь-який спосіб не підтверджує, оскільки ТОВ "Гайдамацьке" здійснювало збирання врожаю на земельній ділянці, як було встановлено матеріалами провадження, орендарем якої воно є з 25 червня 2015 року, договір оренди землі укладений, 09 липня 2015 року здійснена його державна реєстрація, підписано акт приймання передачі земельної ділянки, на якій проведені польові роботи та посів озимої пшениці.

За викладених обставин в колегії суддів відсутні підстави для висновку про наявність у даному кримінальному провадженні підозри у вчиненні кримінального правопорушення, достатньо обґрунтованої для вжиття за клопотанням слідчого заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Колегія суддів зважає і на те, що доводи слідчого про те, що зерно пшениці є речовими доказами, мають характер нічим не підтверджених припущень.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про те, що слідчим не було доведено наявності підстав для арешту зерна пшениці вагою 33 110 кг, а також про визначення місця зберігання вилученого зерна пшениці, яке на час подання клопотання знаходиться в двох автомобілях - КАМАЗ 5320, номерний знак НОМЕР_1 з причепом, ГАЗ3507 (самоскид), номерний знак НОМЕР_3 , які належать ТОВ "Гайдамацьке", необхідності у такому арешті, відповідності цього майна критеріям ст. 170 КПК України, та не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 170-173, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 08 серпня 2017 року про відмову в накладенні арешту на майно, а саме: зерно пшениці вагою 33 110 кг, яке перебуває в кузовах автомобілів - «Камаз-5320», номерний знак НОМЕР_1 з причепом ГКБ-8350, номерний знак НОМЕР_2 , «ГАЗ-«САЗ-3507» самоскид-С, номерний знак НОМЕР_3 , залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3