Справа № 299/730/17
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І

У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

27.11.2017 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів :
ОСОБА_1 /головуючої /
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Широке, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактичного проживаючого АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, з середньою освітою, непрацюючого, раніше судимого 26.07.2013 року вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області за ст.121, ч.3 ст.135 КК України із застосуванням ч.1 ст. 70 КК України до 6 років позбавлення волі, 17.06.2014 року ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26.07.2013 року скорочено наполовину на підставі ст.6 Закону України "Про амністію у 2014 році" до 2 років 5 місяців 13 днів, 11.02.2016 року ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області згідно ч.5 ст.72 КК України зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, звільнений від відбування покарання у зв"язку із фактичним відбуттям ,
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 119, ст. 128 Кримінального кодексу України та призначено йому покрання:
за ч.1 ст.119 КК України чотири роки обмеження волі;
за ст. 128 КК України - два роки обмеження волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 4 (чотири) роки обмеження волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на один рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України , а саме:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 20.11.2016 , близько 23 години 30 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в коридорному приміщенні будинку АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_11 , з яким до цього часу спільно вживав алкогольні напої, підійшов до лежачого на підлозі ОСОБА_11 та намагаючись допомогти останньому підвестися на ноги та дійти до ліжка, втративши рівновагу від алкогольного сп`яніння, декілька разів (не менше п`яти) впав на нього ударяючи при цьому колінами та тілом в область плечей ОСОБА_11 в результаті чого відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 213 від 25.11.2016, ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді синців шкірних покровів лівого передпліччя в середній третині по зовнішній поверхні, лівого передпліччя в нижній третині по зовнішній поверхні, поширюючись на тильну поверхню кисті, правого передпліччя в середньо-верхній третині, що у живих осіб, згідно п.2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили розладу здоров`я.
Після чого ОСОБА_7 тримаючи ОСОБА_11 за верхній одяг потягнув його до спальної кімнати де допоміг йому підвестися на ноги та внаслідок злочинної недбалості, не передбачивши можливість настання наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачати, схопив ОСОБА_11 за верхній одяг в області грудей та відштовхнув його на ліжко в результаті чого ОСОБА_11 , втративши рівновагу, отримавши прискорення вдарився головою об стіну та впав на ліжко, що стало наслідком, згідно до висновку судово-медичної експертизи № 213 від 25.11.2016, отримання тілесних ушкоджень у вигляді крововиливу на внутрішній поверхні м`яких покровів голови зліва, закритої внутрішньочерепної травми у вигляді з субдуральної гематоми зліва, тотального субарахноїдального крововиливу та розмізженням лівої півкулі мозку, що у живих осіб, згідно п.2.1.2. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження та які являються небезпечними для життя в момент спричинення і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 .
Такі діяння кваліфіковані за ст.119 КК України.
Крім того, 04 год. 21.11.2016 ОСОБА_7 , знаходячись у спальній кімнаті будинку, діючи необережно, внаслідок злочинної недбалості, побачив лежачого на підлозі ОСОБА_11 , намагався останньому підвестися на ноги, під час чого, декілька разів ( не менше 3-х) наступив на ОСОБА_11 та впав на нього, ударяючи при цьому його колінами в область грудей, від чого, згідно висновку судово-медичного експерта № 213 від 25.11.2016, потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді синців орбітальної ділянки лівого ока, саден шкірних покровів тильної поверхні лівої кисті, правої кисті в проекції п`ясної фаланги І пальця та правої гомілки в середньо-верхній третині по передній поверхні, закритих переломів ребер справа з УІ-УІІІ по середньо-підпахвенній та ІХ по середньо-ключичній лінії, зліва У-УІІ по середньо-ключичній лінії та УІІІ і ХІ по передньо-підпахвинній лінії без пошкодження пристінкової плеври та з крововиливами в оточуючі м`які тканини, забою легенів, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Такі діяння кваліфіковані за ст. 128 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції через м`якість призначеного обвинуваченому покарання, просить постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст.119 КК України 4 роки позбавлення волі, за ст. 128 КК України 1 рік 6 місяців обмеження волі та на підставі ст. 70 КК України остаточно призначити ОСОБА_7 покарання чотири роки позбавлення волі, без застосування ст. 75 КК України. Прокурор вважає, що звільнивши обвинуваченого від відбування призначеного покарання, суд першої інстанції в супереч вимог ч. 2 ст. 374 КПК України, не навів у вироку жодних підстав, які б давали можливість такого звільнення. При цьому не взято до уваги, що ОСОБА_7 вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, раніше судимий, а також наслідків вчиненого ним злочину смерть людини. Просить врахувати, що новий аналогічний злочин ОСОБА_7 вчинив через короткий проміжок часу після його звільнення з місць позбавлення волі, а саме через 9 місяців,у зв`язку з чим суд необґрунтовано застосував до нього ст. 75 КК України без належного врахування обставин справи та особи обвинуваченого .
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення прокурора ОСОБА_6 в підтримання апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 , які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до наступного.
Суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, яке кваліфіковано ст. 119 та ст. 128 КК України, допитав обвинуваченого, потерпілого, яким є рідний брат померлого, дослідив відомості, що характеризують особу обвинуваченого, визнавши недоцільним дослідження інших доказів, які ніким не оспорювалися на підставі ч.3 ст. 349 КПК України.
Суд констатував, що вирок постановив за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом та оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Проте, таке твердження суду не узгоджується з фактичними обставинами, оскільки вирок суду побудований тільки на показаннях самого обвинуваченого ОСОБА_7 , фактичні обставини суд не з`ясовував, вказавши, що такі обставини ніким не оспорюються і що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, та що їх позиція є добровільною та що їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені прав оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Однак, зазначені обставини суду не узгоджується з журналом судового засідання та фіксуванням його аудіозаписом, оскільки з них убачається, що суд не роз`яснював учасникам судового розгляду положення ч.3 ст.349 КПК України. Таким чином, допустив істотне порушення прав, в тому числі права на захист.
Відповідно до ч.3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції погодившись з кваліфікацією діяння за ст. 128 та ст. 119 КК України не переконався, що така кваліфікація є вірною, не перевірив наявність сукупності злочинів ( реальної чи ідеальної) чи їх відсутність та визначення кваліфікації діяння за наслідками більш тяжкого злочину.
Щодо призначеної міри покарання, про що порушив в апеляційній скарзі прокурор, вважаючи її м`якою, то апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про те, що у вироку відсутнє посилання на те, з яких саме мотивів суд виходив, застосовуючи до обвинуваченого ст. 75 КК України. Між тим, з кримінального провадження убачається, що ОСОБА_7 має кримінальне минуле, судимість у нього не погашена, соціальні зв`язки у нього не міцні - останній не одружений, не має на утриманні дітей, не має постійних заробітків, разом з тим, потерпілий просив не ув`язнювати обвинуваченого, оскільки вони перебувають у родинних відносинах, а подію яка сталася з його братом та обвинуваченим вважає нещасним випадком. Зазначені обставини судом першої інстанції в повній мірі не враховані, а думка потерпілого про те, що це був нещасний випадок, уже вказує на оспорювання фактичних обставин, а тому суд першої інстанції повинен був в повній мірі дослідити докази обвинувачення та дати їм відповідну правову оцінку. Напротивагу цьому, суд прав учасникам судового розгляду не роз`яснив, а виклавши у вироку про зворотнє, тим самим позбавив їх права апелювати щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.
З наведених підстав апеляційний суд вважає, що ухвалений вирок не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, оскільки постановлений на неповно з`ясованих обставинах з порушенням вимог ст. 349 КПК України щодо порядку та обсягу доказів, які підлягали дослідженню, що в свою чергу з урахуванням положень ст. 404 КПК України, позбавляє апеляційний суд дати оцінку правильності призначеного покарання, про що апелював прокурор. Тому вирок як необгрунтований, постановлений з істотним порушенням вимог КПК України, які апеляційний суд вважає такими, що перешкодили суду постановити законний та обгрунтований вирок, на підставі ч.1 ст. 409 КПК України підлягає скасуванню, а кримінальне провадження - призначенню на новий судовий розгляд.
Під час нового розгляду слід з повнотою дослідити докази обвинувачення, дати вірну юридичну кваліфікацію, за наслідками розгляду з урахуванням особи обвинуваченого, призначити покарання відповідно до положень ст. 65, ст. 50 КК України.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд , -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Виноградівського районного суду Закрапатської області від від 15 травня 2017 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 119, ст. 128 КК України - скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала касаційному оскраженню не підлягає.

Судді :
Судді