Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засідання в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
потерпілоїОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000417 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вказаним вироком

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Стягнуто з ОСОБА_5 у рахунок відшкодування шкоди: на користь ОСОБА_6 500 000 грн моральної та 91 611 грн матеріальної, а на користь ОСОБА_9 250 000 грн моральної.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
20 липня 2014 року близько 23.00 год. засуджений, керуючи технічно справним автомобілем марки «Geely Emgrand 7», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Титова з боку пр. Кірова у напрямку вул. Макарова у м. Дніпропетровську.

Рухаючись по проїзній частині, яка має по дві смуги руху у кожному напрямку, засуджений, грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, усупереч вимогам дорожньої розмітки 1.3 та пунктів 11.4, 11.6 Правил дорожнього руху виїхав на смугу зустрічного руху і став виконувати обгін на перехресті. У результаті таких порушень ОСОБА_5 скоїв наїзд на велосипедиста ОСОБА_10 , котрий рухався у попутному з ним напрямку і на цьому ж перехресті виконував маневр повороту ліворуч. Внаслідок ДТП ОСОБА_10 було завдано тяжких тілесних ушкоджень, від яких він помер у лікувальному закладі ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд апеляційної інстанції вирок місцевого суду змінив шляхом пом`якшення призначеного ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України основного покарання до 6 років позбавлення волі, а в решті вирок залишив без зміни.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність і суворість призначеного покарання, порушує питання про скасування судових рішень і закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю у діях засудженого складу кримінального правопорушення. На обґрунтування своїх вимог посилається на незаконність огляду місця події, у результаті якого одержано покладені в основу вироку докази. За твердженнями захисника, до проведення вказаної слідчої дії велосипед потерпілого було несанкціоновано переміщено, що призвело до спотворення слідової картини, огляд здійснювався без роз`яснення понятим їх прав та обов`язків, з використанням працівниками міліції несертифікованих технічних засобів, а значну частину слідової інформації взагалі не зафіксовано. Оспорюючи доказове значення результатів комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологіічної експертизи, автор скарги вказує, що на вирішення експерту суд поставив не всі питання, що були вказані у відповідному клопотанні захисника, а також експерту не надавалися долучені стороною захисту матеріали. Звертає увагу адвокат і на порушення потерпілим вимог Правил дорожнього руху, одночасно ставлячи під сумнів безпосередність причинно-наслідкового зв`язку його смерті з отриманою у ДТП травмою. Як на порушення місцевим судом засади безпосередності судового розгляду захисник вказує на недослідження в судовому засіданні транспортних засобів як речових доказів.
Оспорює автор скарги й обґрунтованість рішення місцевого суду, прийнятого у підготовчому судовому засіданні, про зміну ОСОБА_5 запобіжного заходу на тримання під вартою, вважаючи таке рішення проявом упередженості суду.
Як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону захисник вказує на відсутність у вироку формулювання суб`єктивної сторони вчиненого кримінального правопорушення.
Водночас захисник посилається на необґрунтовану суворість обраного ОСОБА_5 заходу примусу, звертаючи увагу, що засуджений не намагався ухилитися від кримінальної відповідальності, частково відшкодував завдану шкоду, займається суспільно корисною працею, позитивно характеризується й має на утриманні хвору матір.
Суд апеляційної інстанції, на переконання автора скарги, всупереч вимогам ст. 419 КПК України не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених в апеляційних скаргах захисту на вирок, не дав на них переконливих відповідей, а також безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів.
На касаційну скаргу захисника потерпіла ОСОБА_6 подала заперечення, в яких наводить доводи щодо законності й обґрунтованості судових рішень, просить залишити їх без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого на підтримання доводів скарги, думку прокурора і потерпілої, які просили залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

З будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок, а виходить із обставин, установлених цими судами.
Викладені у касаційній скарзі доводи на заперечення встановлених судом фактів з посиланням на недослідження окремих обставин і доказів на їх підтвердження по суті стосуються неповноти судового розгляду й невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що у силу положень ст. 438 КПК України не належить до предмету перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим за результатами касаційного розгляду не встановлено обставин, які би давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 вказаного Кодексу.
При цьому були предметом ретельної перевірки суду й аргументовано спростовані свідчення ОСОБА_5 , аналогічні викладеним у скарзі доводам захисника, в яких засуджений заперечував факт свого виїзду на смугу зустрічного руху до контакту з велосипедом і виконання маневру обгону.
Спростовуючи такі доводи, суд послався на дані протоколу огляду місця події зі схемою ДТП у сукупності з послідовними показаннями у судовому засіданні свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , присутніх при проведенні зазначеної процесуальної дії.
На підставі наведених доказів установлено місце зіткнення транспортних засобів на зустрічній для автомобіля засудженого смузі руху, що зафіксоване на схемі з його власних слів. Зокрема, як стверджували ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , у їх присутності ОСОБА_5 добровільно повідомляв про здійснення ним безпосередньо перед ДТП обгону велосипедиста ОСОБА_10 на смузі зустрічного руху на перехресті. Крім цього, аналогічні обставини вищевказані свідки, а також потерпіла ОСОБА_6 , дізналися від ОСОБА_10 у лікувальному закладі.
Показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та потерпілої ОСОБА_6 , дані з чужих слів отримали належну оцінку суду та обґрунтовано покладені в основу вироку. З урахуванням істотного значення для кримінального провадження первинних свідчень обох учасників ДТП, переконливості відомостей щодо фактів і обставин сприйняття таких пояснень членами сім?ї загиблого, що не викликали сумнівів у їх достовірності, а також неможливості безпосереднього допиту судом потерпілого ОСОБА_10 у зв`язку з його смертю, наведені показання не суперечили критеріям допустимості, визначеним у ст. 97 КПК України.
Крім цього, зазначені у вищевказаних свідченнях обставини підтверджено прямими доказами, зокрема показаннями у судовому засіданні та у ході слідчих експериментів безпосереднього очевидця події свідка ОСОБА_13 . Як стверджував вказаний свідок, 20 липня 2014 року близько 23.00 год. він перебував поряд із перехрестям вулиць Титова і Суворова та бачив, як на цьому перехресті велосипедист виконував поворот ліворуч, а автомобіль «Geely Emgrand» випереджав його по смузі зустрічного руху і скоїв наїзд на велосипедиста приблизно на середині перехрестя (т. 1 м. к. п., а. с. 129-133, т. 2 м. к. п., а. с. 1-8).

Перебування ОСОБА_13 у вказаний час на вулиці Титова поблизу місця злочину об`єктивно підтверджено дослідженими в судовому засіданні даними роздруківок з`єднань із його мобільного телефона, одержаними у результаті санкціонованого слідчим суддею тимчасового доступу до документів оператора мобільного зв`язку (т. 2 м. к. п., а. с. 26 35).
Свідчення ОСОБА_13 узгоджувалися з показаннями у судовому засіданні та під час слідчого експерименту свідка ОСОБА_14 , котрий знаходився у цьому ж місці разом із ним і хоча безпосередньо моменту ДТП не бачив, проте одразу після події дізнався від ОСОБА_13 повідомлені у його показаннях обставини.
Допитані судом свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 поняті при проведенні слідчих експериментів із ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтвердили дотримання законної процедури відповідних слідчих дій та відповідність їх фактичного ходу та результатів зафіксованим у відповідних протоколах.
Доводи захисту про нездатність ОСОБА_17 своєчасно виявити велосипедиста через темну пору доби й відсутність освітлення спростовано даними листа Комунального підприємства «Міськсвіто» Дніпропетровської міської ради від 21 січня 2015 року за № 84/1. Відповідно до вказаного офіційного повідомлення зовнішнє освітлення проїзної частини автодороги вул. Титова в районі перехрестя з вул. Суворова у м. Дніпропетровську 20 липня 2014 року працювало з 21.02 до 01.00 год. і даних про пошкодження або відмову в його роботі не зареєстровано (т. 2, м. к. п., а. с. 66).
На підставі вищевказаних доказів в їх сукупності і взаємозв`язку беззаперечно встановлено факт здійснення ОСОБА_5 обгону велосипедиста на смузі зустрічного руху на перехресті.
За таких умов відповідно до висновку комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 6317/6318-15 та пояснень у судовому засіданні експерта ОСОБА_18 дії засудженого не відповідали вимогам дорожньої розмітки 1.3 та пунктів 11.4, 11.6 Правил дорожнього руху і знаходились у причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП (т. 2 м. к. п., а. с. 170-178).
У результаті дорожньо-транспортної події відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1355/240-Е від 12 серпня 2014 року та показань у судовому засіданні експерта ОСОБА_19 . ОСОБА_10 було завдано тяжкого тілесного ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми з переломом кісток черепа, крововиливами під оболонки та в речовину головного мозку, яка ускладнилася набряком речовини головного мозку.
Експертом констатовано прямий причинно-наслідковий зв`язок смерті потерпілого саме з зазначеними тілесним ушкодженням, а морфологічних ознак будь-яких захворювань, які б мали місце до травми і могли ускладнити її перебіг, не виявлено (т. 1 м. к. п., а. с. 76-77).
Відповідно до критеріїв, визначених статтями 94, 101, 102 КПК України, суд умотивовано оцінив результати зазначеної експертизи як такі, що не викликали сумнівів у своїй правильності, науковій обґрунтованості, повноті та всебічності дослідження й узгоджувалися з іншими матеріалами справи. З урахуванням зазначеного дані висновку судово-медичної експертизи обґрунтовано покладено в основу вироку як допустимі та достовірні докази.
Підстав для додаткової перевірки стану здоров`я потерпілого, у тому числі шляхом витребування інших медичних документів та призначення додаткових чи повторних експертиз, на що вказується у касаційній скарзі, стороною захисту доведено не було і судом не встановлено.
Натомість відповідно до результатів судово-медичного експертного дослідження потерпілому безпосередньо внаслідок наїзду автомобіля було спричинено відкриту черепно-мозкову травму, яка є тяжким тілесним ушкодженням за критерієм небезпеки для життя у момент заподіяння.
Істотною ознакою таких ушкоджень, відповідно до п. 2.1.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я № 6 від 17 січня 1995 року, є те, що вони в момент заподіяння чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища, котрі без надання медичної допомоги, за своїм звичайним перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю.
Проте навіть своєчасна та якісна медична допомога, як підтвердив у судовому засіданні експерт ОСОБА_19 , не в змозі гарантувати збереження життя, оскільки розвиток ускладнень відповідної травми спрогнозувати неможливо.
Допитані судом як свідки медичні працівники ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , котрі брали участь у наданні ОСОБА_10 першої медичної допомоги, підтвердили відповідність вжитих ними та іншими лікарями заходів вимогам протоколів з надання медичної допомоги за спеціальністю нейрохірургії та локальних клінічних протоколів. Такі свідчення об`єктивними судово-медичними даними не спростовані.
Виходячи з наведеного суд дійшов обґрунтованих висновків, що загибель ОСОБА_10 стала прямим результатом тяжкого тілесного ушкодження, отриманого внаслідок ДТП. Інших об`єктивних чинників, які б могли істотно вплинути на настання такого наслідку порівняно зі звичайним перебігом травми, встановлено не було.
За таких обставин юридична оцінка дій ОСОБА_5 як безпосередньої причини смерті потерпілого жодних сумнівів у своїй правильності не викликає.
Що стосується доводів скарги на предмет сумнівів у достовірності показань свідка ОСОБА_13 , то як видно з матеріалів кримінального провадження і технічного запису судового процесу, перед допитом у судовому засіданні цей свідок відповідно до вимог ст. 352 КПК України приводився судом до присяги і попереджувався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. При цьому суд з`ясував, що ОСОБА_13 раніше з ОСОБА_5 знайомий не був, неприязних стосунків із ним не мав, і будь-яких інших обставин, які б могли давати свідку підстави для обмови засудженого, у справі не встановлено.
Можливе знайомство ОСОБА_13 з потерпілим, на що звертає увагу захисник, навіть якщо воно дійсно мало місце, не свідчить про заінтересованість свідка у результатах кримінального провадження. Вказана обставина сама по собі не перешкоджає залученню особи до участі у слідчих діях та використанню її свідчень у суді як частини доказової бази.
Оцінюючи показання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з урахуванням раптовості, стрімкості подій, особливостей їх суб`єктивного сприйняття кожним із свідків, а також часу, що минув на момент проведення з ними процесуальних дій, суд дійшов обґрунтованих висновків, що окремі розбіжності в їх показаннях щодо деталей не ставлять під сумнів достовірності свідчень у цілому щодо обставин, які мають істотне значення для з`ясування причин ДТП і правової оцінки дій її учасників.
Перевіривши допустимість як джерела доказів протоколу огляду місця події зі схемою пригоди, у тому числі шляхом допиту як свідків понятих ОСОБА_25 і ОСОБА_26 , суд не встановив грубих порушень законної процедури проведення та документування слідчої дії, які б нівелювали доказове значення її результатів.
Відповідний протокол ОСОБА_5 , як і інші учасники огляду, підписав без жодних зауважень і заперечень, чим засвідчив свою згоду з зафіксованою у документі інформацією, в тому числі в частині розташування транспортних засобів (т. 1, а. к. п. 38). Об`єктивних даних, які би ставили під сумнів добровільність підписання засудженим протоколу і правильність сприйняття ним зафіксованої у документі інформації, у справі не встановлено і стороною захисту не доведено.
Висловлені засудженим у подальшому доводи щодо несанкціонованого переміщення на місці події велосипеда потерпілого переконливо спростовані показаннями як свідків інших учасників огляду й осіб, присутніх при його проведенні, потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також слідчого ОСОБА_27 .
Подані сторонами і досліджені у судовому засіданні докази не містять даних про оскарження стороною захисту в установленому законом порядку дій працівників міліції, пов`язаних з оглядом місця ДТП та фіксацією його результатів.
Не можуть вважатися обґрунтованими посилання захисника як на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону на застосування під час огляду нештатної апаратури та несертифіковоаних вимірювальних приладів.
Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Частиною 7 ст. 237 цього Кодексу передбачено право уповноважених на те осіб проводити при огляді вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей. При цьому норми КПК України не встановлюють конкретних вимог чи обмежень щодо технічних засобів, які можуть використовуватися для одержання й фіксації інформації.
Процесуальними перешкодами для використання в доказуванні одержаних у такий спосіб відомостей, виходячи з визначених у статтях 85, 86, 94 КПК України критеріїв, можуть бути лише порушення порядку проведення процесуальних дій, який установлений законом, сумніви в достовірності чи невідповідність їх результатів іншим доказам.
Матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що застосовані при огляді місця події засоби одержання та фіксування інформації призвели до неправильного встановлення обставин, які підлягають доказуванню згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України.
Доводи захисника щодо неповної фіксації під час огляду слідової картини ДТП, зокрема осипів бруду, скла, фарби, по суті стосуються неповноти досудового розслідування, що у силу положень ч. 1 ст. 438 КПК України не може бути підставою для скасування судових рішень у касаційному порядку. Разом із тим обстановка та обставини події, які мають правове значення, поза розумним сумнівом установлені судом на підставі інших даних, які одержані із законних джерел, обґрунтовано визнані судом належними та допустимими доказами, у своєму взаємозв`язку достатніми для висновку про винуватість ОСОБА_28 у порушенні правил безпеки дорожнього руху та його наслідках.
Не можуть вважатися обґрунтованими і посилання захисника як на підставу для скасування обвинувального вироку щодо засудженого на порушення правил дорожнього руху потерпілим і на недотримання законного порядку проведення комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи безпідставнезвуження судом в ухвалі про її призначення переліку поставлених перед експертом питань, на вирішенні яких наполягав захисник, й ненадання експерту окремих матеріалів, долучених стороною захисту.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, ухвалою від 11 листопада 2015 року суд за клопотанням захисника доручив органу досудового розслідування провести за участю ОСОБА_5 слідчий експеримент, а потім за його результатами призначити комплексну судову транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу (т. 2, а. с. 114 117).
На виконання такого доручення після проведення слідчого експерименту орган досудового розслідування призначив експертизу. У відповідній постанові на вирішення експерта було поставлено всі питання, які мали істотне значення для кримінального провадження, у тому числі ті, на з`ясуванні яких наполягав захисник у клопотанні. Ці питання стосувалися відповідності вимогам Правил дорожнього руху дій кожного з учасників ДТП та їх причинно-наслідкового зв`язку з настанням події, швидкості, напрямку руху і взаємного розташування транспортних засобів у момент первинного контактування, зміни траєкторій їх руху після зіткнення й механізму утворення пошкоджень автомобіля та велосипеда (т. 2, а. с. 114-117, 138-140, 165167). Як вихідні дані експерту було надано всі необхідні й наявні у справі матеріали, у тому числі показання ОСОБА_5 та ОСОБА_10 .
За результатами експертизи визначено причини ДТП і дано оцінку діям її учасників у двох варіантах з урахуванням показань кожного з них. Вирішити інші поставлені перед експертом питання не видалося можливим через недостатність слідової інформації, про що вказано у відповідному висновку та підтверджено експертом ОСОБА_18 у судовому засіданні. Порушення ОСОБА_5 вимог дорожньої розмітки 1.3, пунктів 11.4, 14.6 Правил дорожнього руху експерт констатував за умови виїзду засудженого на смугу зустрічного руху та виконання ним маневру обгону на перехресті.
Факт вчинення засуджених вищевказаних дій встановлено судом за результатами експертизи у сукупності і взаємозв`язку з іншими доказами, визнаними належними, допустимими і достатніми для відповідного висновку. За таких обставин невідповідність дій велосипедиста ОСОБА_10 вимогам пунктів 10.1, 11.4 Правил дорожнього руху не спростовувала допущених ОСОБА_5 порушень та їх причинно-наслідкового зв`язку з виникненням ДТП.
Викладені у скарзі доводи щодо порушення судом вимог ст. 23 КПК України через недослідження у судовому засіданні речових доказів автомобіля та велосипеда не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.
Відповідно до закріпленої у ст. 26 КПК України засади диспозитивності суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами.
Що стосується засади безпосередності дослідження показань, речей і документів, то виходячи з вимог ч. 2 ст. 23 КПК України порушенням її є не сам по собі факт недослідження в судовому засіданні певних доказів, а використання судом таких доказів при прийнятті рішення.
Як видно з матеріалів справи, під час судового розгляду учасники процесу, в тому числі зі сторони захисту, не заявляли клопотань про дослідження у судовому засіданні автомобіля та велосипеда, а тому процесуальних підстав для їх дослідження суд не мав.
Водночас при ухваленні вироку суд не посилався на ці речові докази в обґрунтування своїх висновків, а тому вимоги ст. 23 КПК України не порушив.
Разом із тим відображена на автомобілі й велосипеді слідова інформація була об`єктом експертного дослідження при проведенні комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи, результати якої покладено в основу вироку.
Всупереч доводам касаційної скарги викладене у вироку формулювання обвинувачення засудженого, визнане судом доведеним, дає підстави для однозначного висновку про необережну форму його вини, що є обов`язковою юридичною ознакою злочину, за який його засуджено.
Кваліфікація судом дій ОСОБА_5 як водія транспортного засобу, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, за ч. 2 ст. 286 КК України є правильною і сумнівів у колегії суддів не викликає.
Прийняття судом у підготовчому судовому засіданні рішення про зміну ОСОБА_5 запобіжного заходу на тримання під вартою за клопотанням потерпілої та її представника ґрунтувалося на критеріях, визначених у статтях 176, 178, 183, 194 КПК України. Належні та достатні мотиви прийнятого рішення викладено у відповідній ухвалі від 17 лютого 2015 року, що відповідає приписам статей 196, 316 цього Кодексу.
На підтвердження заявленого клопотання потерпіла наводила доводи про численні погрози обвинуваченого на адресу її сім?ї, на підтвердження чого надала документи про звернення за цими фактами до правоохоронних органів та внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т. 1, а. с. 66, 67).
З урахуванням зазначеного, а також тяжкості й характеру інкримінованого обвинуваченому діяння, суд на відповідній стадії процесу обґрунтовано визнав доведеним існування ризиків незаконного впливу ОСОБА_5 на потерпілу та свідків або перешкоджання його кримінальному провадженню іншим чином і недостатність для запобігання цим ризикам більш м`яких запобіжних заходів, у тому числі застосованого раніше (т. 1, а. с. 7173).
Водночас після зниження вказаних ризиків у зв`язку з закінченням допитів потерпілих і свідків обвинувачення суд ухвалою від 10 червня 2015 року змінив ОСОБА_5 запобіжний захід на домашній арешт (т. 2, а. с. 41).
Рішення суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовження строків його дії приймалися на визначених законом підставах та з дотриманням законної процедури, а тому, на переконання колегії суддів, не призвели до необґрунтованого обмеження права обвинуваченого на свободу та особисту недоторканність і не ставлять під сумнів об`єктивності й неупередженості суду.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши провадження за апеляційними скаргами на вирок обвинуваченого та захисника, належним чином перевірив викладені в них доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, у частині заперечення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правової оцінки його дій визнав ці доводи необґрунтованими та зазначив в ухвалі належні й достатні мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується й колегія суддів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Посилання захисника як на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону на недослідження апеляційним судом показань свідків та експертів, безпосередньо сприйнятих місцевим судом, та відеозапису слідчого експерименту з ОСОБА_5 не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах кримінального процесуального закону.
Згідно з приписами частини 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 5-249 кс 15 від 21 січня 2016 року, повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.
Передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для дослідження у судовому засіданні апеляційного суду зазначених у клопотанні доказів установлено не було і стороною захисту не доведено, а тому суд другої ланки, обмежившись аналізом у своїй ухвалі доказів, безпосередньо сприйнятих і досліджених місцевим судом, установленого законом порядку апеляційного розгляду не порушив.
При цьому суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою зазначених доказів, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій ст. 23 КПК України засаді безпосередності судового розгляду.
Вирішення питання про призначення ОСОБА_5 покарання, з урахуванням змін, внесених судом апеляційної інстанції, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.
При цьому суд урахував ступінь тяжкості, конкретні обставини вчиненого злочину, тяжкість і непоправність його наслідків, дані про особу засудженого, котрий до кримінальної відповідальності притягується вперше, займається суспільно корисною працею, за місцем роботи характеризується позитивно, на диспансерних наркологічному та психіатричному обліках не перебуває.
Як обставину, що пом`якшує покарання, суд урахував наявність на утриманні ОСОБА_5 хворої матері похилого віку, а обставин, що обтяжують покарання, у справі не встановлено.
Часткове відшкодування засудженим завданої шкоди, як і взаємна винуватість засудженого і потерпілого у настанні ДТП, отримали оцінку апеляційного суду при пом`якшенні ОСОБА_5 основного покарання.
Призначене засудженому покарання, на переконання колегії суддів, є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і не сприймається явно несправедливим унаслідок суворості.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону у справі не встановлено.
У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими та достатніми доводи, викладені у касаційній скарзі захисника, про необхідність скасування вироку та ухвали на зазначених у ній підставах.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника в інтересах засудженого ? без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3