Справа № 572/3652/15-к
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 грудня 2017 року Сарненський районний суд Рівненської області в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
при секретарі - ОСОБА_2
з участю :
прокурора - ОСОБА_3
захисників - ОСОБА_4 , ОСОБА_5
обвинуваченого - ОСОБА_6
особи, що вчинила суспільно-небезпечне діяння ОСОБА_7
законних представників ОСОБА_8 , ОСОБА_9
провівши відкрито в залі суду в м. Сарни судове засідання по кримінальному провадженні про застосування примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Невірків Корецького району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою загальною освітою, непрацюючого, не судимого,
у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.240 КК України,-
В С Т А Н О В И В :
Неповнолітній ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на момент вчинення інкримінованого йому діяння не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність, спільно з неповнолітнім ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та іншою невстановленою досудовим розслідуванням особою - 31 березня 2015 року приблизно о 12 годині 45 хвилин, без отримання спеціального дозволу на користування надрами, без акту, що засвідчує гірничий відвід, в порушення ст.19 Кодексу України «Про надра», «Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами», затвердженого Постановою КМУ №615 від 30 травня 2011 року, в урочищі «Гусяриха» поблизу смт.Клесів Сарненського району Рівненської області, за допомогою мотопомпи заводського виробництва марки «СR-Р30», призначеної для подачі води під тиском, шляхом гідророзмиву грунту, займались видобуванням корисних копалин : дорогоцінного каміння органогенного утворення бурштину-сирцю, який, відповідно до постанови КМУ № 827 від 12 грудня 1994 року «Про затвердження переліків корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення» відноситься до корисних копалин загальнодержавного значення, при чому ОСОБА_7 під час роботи вказаної вище мотопомпи, якою вода під тиском подавалась до місця розмиву грунту, за допомогою підхватки виловлював предмети, що вимиваються із лунки.
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.240 КК України незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення.
Прокурор звернувся до суду із клопотанням про застосування до ОСОБА_7 , який на момент вчинення вказаного вище діяння не досяг віку, з якого наступає кримінальна відповідальність за ч.2 ст.240 КК України, примусових заходів виховного характеру у вигляді передачі під нагляд батькам.
Допитаний в суді неповнолітній ОСОБА_7 вину у скоєнні вказаного у клопотанні діяння не визнав, пояснив, що дійсно у час та місці, вказаних у клопотанні, перебував у лісовому масиві поблизу смт.Клесів Сарненського району Рівненської області, де, почувши звук працюючої мотопомпи, вирішив поцікавитись вказаними роботами, в зв`язку із чим, сховавши належний йому мопед, підійшов до вказаних осіб, що займались видобуванням бурштину, де і знаходився близько 2 хвилин. Під час вказаних подій до місця видобування бурштину прибули працівники міліції, через що видобувачі втекли, а ОСОБА_7 залишився на місці. З огляду на наведене, останній заперечує свою причетність до незаконного видобування бурштину.
З`ясувавши вказані вище обставини, врахувавши пояснення учасників кримінального провадження, суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 вчинив до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність, суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.2 ст.240 КК України.
Із протоколу огляду місця події частини території урочища «Гусяриха», що розташоване неподалік смт.Клесів Сарненського району Рівненської області, виявлено заповнену водою меліоративну канаву, на березі якої виявлено мотопомпу заводського виробництва марки «СR-Р30» із приєднаним зануреним у воду водозабірним шлангом довжиною орієнтовно 1 м., та пожежним шлангом довжиною приблизно 20 м., який слідує до місця гідророзмиву грунту. На кінці пожежного шлангу приєднаний металевий шрайбер та металева тичка. Поряд виявлені свіжі сліди гідророзмиву грунту (а.к.п.10-13).
Суд приймає вказаний доказ як належний та допустимий всупереч позиції сторони захисту, якою зазначалось, що вказаний доказ має бути визнаний судом недопустимим, так як протокол складено неіснуючою особою і не є можливим ідентифікувати особу, якою складався даний процесуальний документ. Крім цього, сторона захисту акцентує увагу на тій обставині, що огляд місця події міг бути проведений після внесення відповідного повідомлення до ЄРДР, чого слідчим зроблено не було.
Відповідно до ч.1 ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку, встановленому цим Кодексом. Порядок проведення огляду місця події регламентовано ст.237 КПК України, вимогам якої відповідав порядок проведення огляду місця події у даному кримінальному провадженні. Із вказаного документу вбачається, що огляд місця події проводився слідчим СВ Сарненського РВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_11 , який, відповідно до рапорту від 31 березня 2015 року (а.к.п.2) входив до СОГ. Відсутність у протоколі вказівки імені та по батькові слідчого не є суттєвим порушенням, яке б потягло за собою недопустимість такого доказу.
Крім цього, відповідно до ч.3 ст.214 КПК України огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, а тому проведення огляду місця події до внесення відомостей до ЄРДР не є порушенням вимог КПК, які б призвели до визнання такого доказу недопустимим.
Із показів свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , допитаних в ході судового слідства, встановлено, що вони у березні 2015 року перебували у складі мобільної групи, що складалась із працівників ОСОБА_14 , в зв`язку із чим проводили заходи в урочищі «Гусяриха», пов`язані із виявленням фактів незаконного видобування бурштину. В ході вказаних заходів виявили 3-х осіб, що займались видобуванням бурштину, серед яких були ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Коли працівники міліції почали наближатись до вказаних осіб, вони почали тікати, однак, ОСОБА_6 повернувся, пояснив, що помпа належить особисто йому та намагався домовитись із працівниками міліції щодо не притягнення їх до відповідальності.
Свідок ОСОБА_13 пояснив, що вказані особи саме займались видобуванням бурштину, оскільки працівники міліції деякий час після виявлення факту видобування бурштину спостерігали за ними, при чому ОСОБА_7 був із підхваткою, а ОСОБА_6 із металевою тичкою.
Допитаний в суді свідок ОСОБА_15 пояснив, що в один із днів, дата якого може відповідати 31 березня 2015 року на підставі спільного наказу разом із працівниками ОСОБА_14 приймав участь у заходах щодо попередження незаконного видобування бурштину. Під час вказаних подій був виявлений факт незаконного видобування бурштину в урочищі «Гусяриха», при чому двоє із видобувачів втекли при наближенні працівників міліції, а один із них, як пізніше було встановлено - ОСОБА_7 залишився, через деякий час повернувся і ОСОБА_6 , який повідомив, що мотопомпа належить йому. Після чого ОСОБА_16 повідомив про вказану подію до ОСОБА_14 .
Вказані обставини підтвердив, також, допитаний в суді свідок ОСОБА_16 , який додав, що одяг як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_7 був характерний для осіб, що займаються незаконним видобуванням бурштину.
Покази свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , які ними дані у суді, співпадають із відомостями, отриманими під час проведення із цими свідками слідчого експерименту (а.к.п.68-70, 71-73, 77-78. 79-80).
Сторона захисту зазначала про недопустимість наданих стороною обвинвачення доказів, а саме : протоколів слідчих експериментів, які не є такими, а фактично є протоколами допиту свідків.
Відповідно до ч.1 ст.240 КПК України слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. який проводиться слідчим, прокурором шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
В даному випадку проведені в ході досудового розслідування слідчі дії : слідчі експерименти із свідками повністю відповідали вимогам ст.240 КПК України, оскільки під час цієї слідчої дії кожен із свідків на місці показав де саме і яким чином здійснювалось незаконне видобування бурштину-сирцю.
Оскільки вказані докази були отримані у порядку, встановленому КПК, вони, відповідно до ст.86 КПК України є допустимими.
Таким чином, вказаними вище свідками давались послідовні та несуперечливі покази щодо обставин, за яких було виявлено незаконне видобування бурштину-сирцю, що здійснювалось ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Під час судового провадження свідки заперечували наявність особистої зацікавленості у притягненні вказаних осіб до відповідальності, а тому суд вважає позицію сторони захисту з цього приводу надуманою, оскільки допитані судом свідки заперечили наявність неприязних стосунків у будь-кого із них із обвинуваченим або особою, що винила суспільно-небезпечне діяння, наявність іншої особистої зацікавленості у результатах розгляду даного провадження, що виключає можливість обмови свідками останнього. Таким чином, висловлена стороною захисту думка є припущенням, не підтвердженим належними та допустимими доказами.
Крім цього, покази вказаних вище свідків підтверджуються, також, показами допитаного в суді свідка ОСОБА_17 який повідомив, що в один із днів від ОСОБА_18 дізнався, що в урочищі «Гусяриха» виявили факт видобування бурштину за участю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а тому свідкові вказаною особою було запропоновано визнати вину у вчиненні вказаного діяння замість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на що свідок відмовився.
Судом не приймаються до уваги досліджені за клопотанням сторони захисту доручення про проведення слідчих (розшукових) дій, а також документи з приводу переписки слідчого з Державною екологічною інспекцією у Рівненській області, оскільки стороною захисту не обґрунтовано які саме обставини у даному кримінальному провадженні підтверджують або спростовують ці документи (а.к.п.3, 4, 16, 20, 21, 25, 26).
Також, сторона захисту посилалась на необхідність визнання неналежними речових доказів у даному кримінальному провадженні, посилаючись на ті обставини, що під час досудового розслідування порушено порядок фіксації таких доказів, на підтвердження чого було досліджено квитанцію про отримання на зберігання речових доказів №42/15 (а.к.п.15). Аргументи сторони захисту не приймаються судом, з урахуванням вимог ст.23 КПК України, якою встановлено, що суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Речові докази не були предметом безпосереднього дослідження під час судового провадження.
В ході судового провадження сторона захисту посилалась на незаконне затримання особи, що вчинила суспільно-небезпечне діяння, а також порушення його права на захист, що мало місце з боку працівників поліції, які безпідставно застосовували кайданки до особи, що вчинила суспільно-небезпечне діяння, чинили на нього тиск, утримуючи у РВ.
Судом не приймаються до уваги зазначені пояснення.
Так, відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Свої права сторона захисту не реалізувала, оскільки жодного доказу на підтвердження вказаних обставин суду надано не було (оголошені за клопотанням сторони захисту письмові пояснення, відібрані у ОСОБА_7 та ОСОБА_6 31 березня 2015 року не можуть свідчити про незаконне затримання останніх, так як працівники міліції вказували, що вони були запрошені до РВ, а не затримані, зі скаргами з приводу неправомірних дій працівників міліції ні ОСОБА_7 ні ОСОБА_6 не звертались).
В обґрунтування своєї позиції щодо недоведеності факту вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння сторона захисту посилалась на ті обставини, що визначення розміру завданої вказаним діянням шкоди, відповідно до розрахунку розміру шкоди (а.к.п.22-24) було проведено із порушенням вимог закону, а саме не уповноваженою особою.
Суд вважає, що вказані обставини не мають значення для даного кримінального провадження та не впливають на кваліфікацію дій особи, що вчинила суспільно-небезпечне діяння.
З урахуванням наведеного вище, суд вважає, що наданими доказами доведено поза розумним сумнівом факт вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.240 КК України.
Із акту обстеження матеріально-побутових умов проживання неповнолітнього ОСОБА_7 встановлено, що останній проживає у належних матеріально-побутових умовах, відносини між членами сім`ї неповнолітнього задовільні (а.к.п.123).
Відповідно до досліджених під час судового провадження доказів : довідки про склад сім`ї від 15 червня 2015 року, довідки, виданої Сарненським РВ, характеристики з місця проживання та навчання ОСОБА_7 - останній проживає із матір`ю, перебуває на профілактичному обліку в секторі кримінальної міліції у справах дітей, характеризується позитивно, як особа, скарг на яку не надходило (а.к.п.120, 121, 122, 127).
Ухвалою суду від 19 грудня 2014 року до ОСОБА_7 були застосовані примусові заходи виховного характеру (а.к.п.116-117).
Захисник, також, посилався на ті обставини, що на даний момент ОСОБА_7 досяг повноліття, а тому відносно нього не можуть бути застосовані примусові заходи виховного характеру, в зв`язку із чим стороною захисту було подано письмове клопотання про закриття провадження відносно ОСОБА_7 .
На даний момент ОСОБА_7 виповнилось 18 років.
Дійсно, згідно із ч.2 ст.97 КК України - примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою статті 105 цього Кодексу, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу. Відповідно до змісту статей 22, 97 КК України неповнолітньою особою вважається особа, що не досягла на момент вчинення певного діяння 18-річного віку.
Нормами чинного КПК, а саме : ч.2 ст.500 КПК України встановлено, що судовий розгляд завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів виховного характеру або про відмову в їх застосуванні.
Із змісту статті 501 КПК України вбачається, що в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру, суд може прийняти лише два види рішень : ухвалу про застосування примусових заходів виховного характеру, якщо прокурором буде доведено вчинення неповнолітнім, зазначеним у ст.498 КПК України, суспільно-небезпечного діяння, або ухвалу про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру, якщо суд дійде висновку, що прокурор під час судового розгляду не довів факт вчинення суспільно-небезпечного діяння неповнолітнім в такому разі суд закриває провадження. Інших підстав для відмови в застосуванні примусових заходів виховного характеру та закриття кримінального провадження, чинний КПК не передбачає.
Враховуючи вказані вище обставини, суд вважає необхідним застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи виховного характеру у виді застереження, так як передача його під нагляд матері є недоцільною, враховуючи повнолітній вік останнього.
Керуючись ч. 2 ст. 97, п. 3 ч. 2 ст. 105 КК України, ст. ст. 498, 501 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
Клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволити.
Застосувати до ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 примусовий захід виховного характеру у виді застереження.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Рівненської обл. через Сарненський районний суд протягом 30 днів з дня її проголошення.
Суддя підпис
Копія вірно
Суддя Сарненського районного суду
Рівненської області ОСОБА_19