УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.11.2017 року м. Одеса
Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу адвоката ОСОБА_3 діючої в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого відділу прокуратури Одеської області щодо неповернення тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження №0000724, -

ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду м. Одеси надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 діючої в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого відділу прокуратури Одеської області щодо неповернення тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження №0000724.

Заявник у своїй скарзі вказує, що 26.06.2017 р., у ході проведення слідчих дій по кримінальному провадженню №0000724, старшим слідчим другого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області ОСОБА_5 у службовому кабінеті ОСОБА_4 , який є співробітником відділу митного оформлення №2 митного поста «Аккерман» Одеської митниці ДФС були вилучені речі ОСОБА_4 , а саме: мобільний телефон «Леново», представницька карта № НОМЕР_1 , хустка, брюки, службове посвідчення ОСОБА_4 , нагрудний знак НОМЕР_2 , однак вилучення даного майна порушує, на думку заявника, норми діючого КПК України та права ОСОБА_4 .

У своїй скарзі заявник просить зобов`язати слідчий орган прокуратури Одеської області негайно повернути тимчасово вилучене 26.06.2017 р. майно, яке належить ОСОБА_4 , а саме: мобільний телефон «Леново», представницька карта № НОМЕР_1 , хустка, брюки, службове посвідчення ОСОБА_4 , нагрудний знак НОМЕР_2 .

В судове засідання заявник не прибув, надав до суду заяву про розгляд скарги без його участі та зазначив, що вимоги викладені у скарзі підтримує у повному обсязі.

Прокурор не прибув, надав до суду заяву про розгляд скарги без його участі та зазначив, що не заперечує проти часткового скасування арешту майна, а саме в частині скасування арешту з мобільного телефону «Леново», представницької карти № НОМЕР_1 , службового посвідчення ОСОБА_4 , нагрудного знаку ЗКР0244.

У відповідності до ч. 4 ст. 107 КПК України, розгляд скарги проведено за відсутності учасників судового провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів, оскільки всі особи, які беруть участь у судовому провадженні до суду не з`явилися.

Розглянувши скаргу, дослідивши матеріали додані до скарги, слідчий суддя приходить до наступного.

Згідно змісту ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура(принцип правової визначеності).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, що відсутня ухвала слідчого судді про накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

В силу положень ч. 1 ст. 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном(ч. 7 ст. 237 КПК України).

Ч. 1 ст. 167 КПК України, закріплено, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Тимчасово вилучене майно повертається особі у якої воно було вилучене(ч. 1 ст. 169 КПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КПК України, досудове розслідування здійснюють слідчі органу досудового розслідування одноособово або слідчою групою.

В силу положень ч. 1 ст. 40 КПК України, слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Частиною другою ст. 40 КПК України передбачено, що слідчий уповноважений: починати досудове розслідування за наявності підстав; проводити слідчі дії; доручати проведення слідчих дій відповідним оперативним підрозділам; звертатись до слідчого судді з клопотаннями; повідомляти про підозру; складати обвинувальний акт; приймати процесуальні рішення.

Стороною обвинувачення не було забезпечено в повній мірі дотримання засад кримінального провадження та вимог кримінального процесуального закону, а отже, наявне порушення ч. 2 ст. 19 Конституції України, згідно якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу п. 18 ст. 3 КПК України, слідчий суддя суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Пунктом 10 цієї ж статті визначено, що кримінальне провадження досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

При розгляді питання обґрунтованості скарги адвоката ОСОБА_3 діючої в інтересах ОСОБА_4 , суд також виходив з положень статті 30 Конституції України, яка гарантує кожному недоторканність житла чи іншого володіння особи. Згідно із цією статтею не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

В свою чергу, ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Частиною 2 ст. 233 КПК, унормовано, що під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також усі складові частини такого приміщення. Не є житлом приміщення, спеціально призначені для утримання осіб, права яких обмежені за законом. Під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

Постановою Судової палати у кримінальний справах Верховного Суду України від 24 березня 2016 року, встановлено: «… що недоторканість житла та іншого володіння особи, яке включає в себе й недоторканість приватного та сімейного життя, передбачає більш широкі права особи і у кримінальному процесуальному аспекті більш широке поняття житла та іншого володіння особи, ніж це визначено в цивільному і житловому праві…При цьому кримінальним і кримінальним процесуальним законом не встановлено обов`язковості такої ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність їх особі на праві власності (що включає право володіння, користування і розпорядження майном) чи на праві володіння як одного з елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на чужі речі (статті 317, 395 ЦК).

Виходячи з принципу недоторканості житла та іншого володіння особи та з огляду на визначення поняття іншого володіння особи, наданого в частині другій статті 233 КПК, під ним розуміються предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливими або ускладнюють проникнення до них. При цьому зазначення про законне чи незаконне володіння як житлом, так і «іншим володінням» особи вказує на будь-які підстави набуття особою фактичного права володіння цим майном (права мати річ), яке може бути як пов`язаним, так і не пов`язаним з юридичною фіксацією цього факту (отриманням права на річ)... Наявність спору щодо зазначених об`єктів не виключає фактичного володіння та користування ними...».

Таким чином, Верховним Судом України, було закріплено правову позицію, щодо необхідності захисту прав та законних інтересів будь-якої особи у володінні та користуванні якої знаходиться майно, не дивлячись на наявність спору з приводу права власності на майно та на відсутність у особи, яка володіє цим майном зареєстрованого права власності.

В свою чергу, доводи заявника, в частині відсутності ухвали слідчого судді про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, а отже, про недотримання слідчим вимог ст. 169 КПК України, найшли своє підтвердження та визнаються судом обґрунтованими.

Посилання слідчого на положення ст. ст. 98, 100, 110 КПК України, як на підставу передачі майна володільцю визнається необґрунтованим, позаяк, дані статті регулюють порядок процесуальних дій з речовими доказами та містяться в параграфі 4 Глави 4 КПК України, тоді як питання тимчасово вилученого майна унормовані Главою 16 КПК України.

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно до ч.ч. 1, 4 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно ч. 1 ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейськая конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчуджуване право людини. Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення. Статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права.

Згідно з ст. 170 КПК України Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку, що скарга заявника в частині повернення вилученого майна, а саме: мобільного телефону «Леново», представницької карта № НОМЕР_1 , службового посвідчення ОСОБА_4 , нагрудного знаку ЗКР0244, підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 169, 170, 303-307, 309, 318-380, главою 37 КПК України, слідчий суддя
УХВАЛИВ:

Скаргу адвоката ОСОБА_3 діючої в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого відділу прокуратури Одеської області щодо неповернення тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження №0000724 задовольнити частково.

Зобов`язати посадових осіб прокуратури Одеської області у кримінальному провадженні №0000724, повернути ОСОБА_4 вилучене 26.06.2017 року слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області ОСОБА_5 у службовому кабінеті ОСОБА_4 , який є співробітником відділу митного оформлення №2 митного поста «Аккерман» Одеської митниці ДФС майно, яке було вилучено у ОСОБА_4 , а саме: мобільний телефон «Леново», представницька карта № НОМЕР_1 , службове посвідчення ОСОБА_4 , нагрудний знак НОМЕР_2 .

У задоволенні інших вимог заявника - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1

Україна
Приморський районний суд міста Одеси
65029, м. Одеса, вул. Балківська, 33.

С-15, 01.11.2017 р.

№522/14616/17

1-"КС"/522/14813/17

Прокуратура Одеської області

м. Одеса, вул. Пушкінська, 3

Приморський районний суд м. Одеси направляє на Вашу адресу копію ухвали від 01.11.2017 року, для виконання та відома.

Додаток: копія ухвали на 2 х аркушах.

Слідчий суддя Приморського

районного суду м. Одеси ОСОБА_1