Справа № 473/2707/17
Номер провадження1-кп/473/243/2017
ВИРОК
іменем України
"09" жовтня 2017 р. м. Вознесенськ

Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурори ОСОБА_4 , ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Вознесенська кримінальне провадження №0000183 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Прилуки, Чернігівської області, українець, громадянин України, не одружений, з базовою вищою освітою, раніше не судимий, який з 27.12.2016 року проходить військову службу за контрактом на посаді водія-електрика радіолокаційної станції вузла зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 (колишня назва військова частина - польова пошта НОМЕР_2 ) у військовому званні солдат, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 на території військової частини НОМЕР_1 ,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

27.12.2016 року громадянин ОСОБА_6 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у ЗС України.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) (колишня назва військової частини - польова пошта НОМЕР_2 ) від 27.12.2016 р. №258 солдат ОСОБА_6 зарахований до списків особового складу частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду водія-електрика радіолокаційної станції вузла зв`язку та радіотехнічного забезпечення зазначеної військової частини.

Відповідно до ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно з ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Також, у ст.1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну особливий період як періоду, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17.03.2014 р. на території України почав діяти особливий період, який тривав на момент не з`явлення на службу до військової частини солдатом ОСОБА_6 .

Згідно з п.п.1, 3 ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_6 , відповідно до вимог ст.ст.11, 16, 128, 216-220 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» був зобов`язаний дотримуватись загальних обов`язків військовослужбовців, своїх службових обов`язків, а також порядку звільнення з розташування військової частини.

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_6 достеменно було відомо і до часу нез`явлення на службу до військової частини останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Однак, діючи в порушення вимог вищезазначених нормативних актів, солдат ОСОБА_6 , вчинив умисний військовий злочин проти встановленого порядку несення військової служби.

07.03.2017 року солдату ОСОБА_6 було надано відпустку тривалістю шістнадцять (16) діб. 23.03.2017 року ОСОБА_6 зобов`язаний був з`явитися до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).

23.03.2017 року о 08 год. 00 хв. солдат ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилення від виконання обов`язків з військової служби, не з`явився вчасно з відпустки на службу до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та перебував за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

04.05.2017 р. о 08 год. 30 хв. солдат ОСОБА_6 , добровільно з`явився до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та того ж дня приступив до виконання службових обов`язків.

05.05.2017 р. солдат ОСОБА_6 був направлений до ВМКЦ ПР м.Одеси з метою встановлення ступеню придатності до військової служби.

07.06.2017 року солдата ОСОБА_6 було переведено до військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 ) з метою проходження реабілітації.

29.06.2017 року останнього було виписано з військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 ) та направлено до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) з метою подальшого проходження військової служби.

30.06.2017 р. о 08 год. 00 хв. солдат ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків з військової служби, повторно не з`явився вчасно з лікувального закладу на службу до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та перебував за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

03.08.2017 р. о 08 год. 00 хв. солдат ОСОБА_6 добровільно з`явився до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та того ж дня приступив до виконання службових обов`язків.

Таким чином, солдат ОСОБА_6 23.03.2017 року о 08 год. 00 хв., діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, в порушення вимог ст.ст.11, 16, 128, 216-220 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не з`явився вчасно на службу з відпустки до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та незаконно без поважних причин перебував за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 до 04.05.2017 року. Він же, повторно протягом року, 30.06.2017 року, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, не з`явився вчасно на службу з лікувального закладу до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та незаконно без поважних причин перебував за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 до 03.08.2017 року, де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, чим порушив встановлений порядок проходження військової служби.

Дії ОСОБА_6 стороною обвинувачення були кваліфіковані за ч.4 ст.407 КК України як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Обвинувачений ОСОБА_6 вину за пред`явленим його обвинуваченням визнав повністю та не заперечував обставини, зазначені в обвинувальному акті.

Враховуючи те, що обвинувачений у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті, приймаючи до уваги, що прокурор також не оспорював ці обставини, учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам провадження положення ч.3 ст.349 КПК України та з`ясувавши, що вони розуміють, що будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, - визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставив, які ніким не оспорюються.

Обвинувачений ОСОБА_6 суду пояснив, що є військовослужбовцем контрактної служби, яку проходив у військовій частині НОМЕР_1 , що розташована в АДРЕСА_2 . 07.03.2017 року йому була надана відпустка тривалістю 16 днів, яку він проводив вдома в АДРЕСА_1 . До частини мав приїхати 23.03.2017 року, проте з`явився та приступив до служби 04.05.2017 року. Був направлений на медичне обстеження, потім був переведений в іншу частину. Мав заявитися на службу у свою частину 30.06.2017 року, але з`явився 03.08.2017 року. Перебував за місцем свого проживання, оскільки його мати потребувала допомоги, так як хворіє. Зараз продовжує проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

На підставі наданих стороною обвинувачення письмових матеріалів було встановлено, що відповідно до контакту від 27.12.2016 року ОСОБА_6 є військовослужбовцем ЗСУ за контрактом. Згідно із витягом із послужного списку ОСОБА_6 з 27.12.2016 року проходить військову службу за контрактом на посаді водія-електрика радіолокаційної станції вузла зв`язку та радіотехнічного забезпечення військової частини НОМЕР_2 .

На дослідженні інших письмових доказів сторони провадження не наполягали.

Суд, дослідивши під час судового розгляду провадження всі зібрані та надані сторонами докази і оцінивши їх в сукупності із врахуванням вимог ч.1 ст.89 та ст.94, ч.3 ст.349 КПК України, приходить до висновку, що пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення у судовому засіданні доведено повністю і його дії кваліфікує за ч.4 ст.407 КК України як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого, дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 відповідно до ст.66 КК України, - є щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, - судом встановлено не було.

Беручи до уваги обставини справи та дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проходження військової служби, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога, має міцні соціальні зв`язки з огляду на наявність у нього родини, а також те, що злочин, який вчинив ОСОБА_6 в силу ст.12 КК України належить до тяжких злочинів, але вчинений ним вперше, наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обставин, що його обтяжують, з огляду на те, що згідно із досудовою доповіддю органу з питань пробації виправлення ОСОБА_6 без позбавлення волі можливе та не становить високу небезпеку для суспільства, у тому числі для окремих осіб, - суд вважає, що його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів можливе у разі призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі із звільненням від відбування покарання із випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Звільняючи обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд враховує, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Визначаючи поняття справедливості щодо призначення кримінальних покарань Конституційний Суд України зазначає, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України» (п.4.1 Рішення КСУ від 02.11.2004 року №15-рп/2004).

У ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В п.34 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що при оцінці пропорційності втручання слід враховувати, серед інших чинників, характер та суворість застосованих стягнень.

З урахуванням наведеного, зокрема обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку обвинуваченого в період кримінального провадження, чим фактично досягнута мета покарання, суд вважає, що зазначені обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати, що виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без його ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб обвинувачений довів своє виправлення.

Цивільний позов, речові докази та судові витрати за кримінальним провадженням, - відсутні. Запобіжний захід в ході слідства відносно обвинуваченого не застосовувався і суд не вбачає підстав для його застосування на час до вступу вироку в законну силу.

Керуючись ст.ст.349, 373-374 КПК України, суд
У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування покарання з випробовуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинять нового злочину і виконає всі покладені на нього обов`язки.

Згідно ст.76 ч.1 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

На вирок суду учасниками процесу можуть бути подані апеляції до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області протягом 30-ти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарження вироку, якщо його не скасовано - після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя підпис ОСОБА_1

згідно оригіналу Суддя: