Справа № 503/1233/17
Провадження №1-кп/503/75/17
УХВАЛА
18 липня 2017 року Кодимський районний суд Одеської області

у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 ,

провівши в залі суду в м. Кодима підготовче засідання у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000044 від 24.04.2017 року про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Серби Кодимського району Одеської області, громадянина України, з середньою - спеціальною освітою, одруженого, обіймає посаду Сербівського сільського голови Кодимського району Одеської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,

ВСТАНОВИВ:
На розгляд до Кодимського районного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду, оскільки обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, вказуючи також, що кримінальне провадження підсудне Кодимському районному суду, підстав для його закриття або зупинення немає.

Захисником обвинуваченого - адвокатом ОСОБА_5 в підготовчому засіданні було заявлено клопотання про повернення обвинувального акту прокурору в зв`язку з його невідповідністю вимогам ст. 291, 109, 110 КПК України. Клопотання мотивоване тим, що формулювання обвинувачення та правова кваліфікація кримінального правопорушення викладеного в обвинувальному акті не відповідають приписам п. 5 ч. 2 ст. 291 КК України, оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони вказаного кримінального правопорушення є отримання неправомірної вигоди службовою особою з використанням наданої їй влади чи службового становища, вказуючи, що ОСОБА_4 вчинив дії, викладені в обвинувальному акті без використання наданої йому влади чи службового становища. Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини у справах "Маттоціа проти Італії" від 25.07.2000 року та "Абрамян проти Росії" від 09 жовтня 2008 року зазначив, що відповідність правової кваліфікації формулюванню обвинувачення є передумовою забезпечення права обвинуваченого на справедливий судовий розгляд.

Прокурор заперечував з приводу заявленого клопотання, вказуючи, що обвинувальний акт складений за результатами досудового розслідування у відповідності до вимог встановлених КПК України, а тому підстави для його повернення відсутні.

Заслухавши думку учасників судового провадження, перевіривши обвинувальний акт на дотримання вимог ст. 291 КПК України, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам ст. 291 КПК України, зокрема має містити, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Частиною 1 ст. 337 КПК України визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків передбачених цією статтею.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Обвинувальний акт, який надійшов до суду не містить чіткого формулювання висунутого ОСОБА_4 обвинувачення, а викладені лише обставини, які слідчий вважав за доцільне викласти за результатами досудового розслідування та правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність.

Верховний Суд України у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 5 "Про судову практику у справах про хабарництво" роз`яснив, що відповідальність за одержання хабара настає лише за умови, що службова особа одержала його за виконання чи невиконання таких дій, які вона могла або повинна була виконати з використанням наданої їй влади, покладених на неї організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або таких, які вона не уповноважена була вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу.

Отже, в обвинувальному акті повинно бути чітко зазначено, за виконання яких дій з використанням свого службового становища ОСОБА_4 отримав неправомірну вигоду.

Даний обвинувальний акт такої інформації не вміщає, а натомість зазначено, що ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_6 , що докладе зусиль щоб вирішити питання щодо передачі йому в оренду земельної ділянки, та в подальшому надав два примірники заздалегідь підписаної особисто ним та скріпленої гербовою печаткою Сербівської сільської ради та зареєстрованої в книзі реєстрації Сербівської сільської ради добровільної угоди про плату за фактичне користування земельною ділянкою, відповідно до якої Сербівська сільська рада в особі голови передає земельну ділянку багаторічних насаджень у користування ОСОБА_7 строком на 1 рік, після чого в цей же день отримав від ОСОБА_7 неправомірну вигоду в сумі 10000 грн. за підписання добровільної угоди про плату за фактичне користування земельною ділянкою.

Отже, в обвинувальному акті чітко не зазначена дія, яку повинен був вчинити чи не вчинити з використанням службового становища обвинувачений, оскільки в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_6 мав на меті отримання земельної ділянки в оренду, тоді як обвинуваченим було підписано добровільну угоду про плату за фактичне користування земельною ділянкою, при цьому в обвинувальному акті не зазначено, який вид користування земельною ділянкою визначений у вказаній угоді, а відповідно чи був наділений обвинувачений повноваженнями відповідно до свого службового становища на підписання даного виду угоди, так як відмежування інкримінованого складу кримінального правопорушення від суміжних складів, передбачає встановлення повноважень службової особи на вчинення дії, за яку передається неправомірна вигода.

Стаття 17 Закону України "Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі "Абрамян проти Росії" від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті п/п. "а" п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі "Камасінскі проти Австрії", № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 року у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції" (ВП), № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі "Маттоціа проти Італії", № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі "І.Н. та інші проти Австрії", № 42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 року у справі "Даллос проти Угорщини", № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом "b" п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п. 54, а також "Даллос проти Угорщини", п. 47).

Таким чином, вказані недоліки обвинувального акту свідчать про його невідповідність вимогам кримінально-процесуального закону, а також практиці Європейського суду з прав людини.

У відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам КПК України.

Враховуючи наведене, обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Керуючись ст.ст. 110, 369, 371, 372, 314 - 316 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000044 від 24.04.2017 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України повернути прокурору Котовської місцевої прокуратури Одеської області.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області, через Кодимський районний суд Одеської області, протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1