Ухвала іменем україни 12 січня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурора виправданогоОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000162, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Білогірського районного суду Хмельницької області від 29 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 06 червня 2016 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Довгалівки Білогірського району Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимостей не має.

За оскаржуваним вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 310 КК України і виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним цього злочину.

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався

у тому, що він у березні 2014 року на присадибній ділянці, розташованій біля житлового будинку, за місцем тимчасового проживання ОСОБА_6

у

АДРЕСА_2 , без передбаченого законом дозволу з порушенням порядку провадження діяльності, пов`язаної з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та контролю за їх обігом, з метою подальшого використання в якості ліків незаконно посіяв (вніс у відкритий грунт) насіння конопель і в подальшому, упродовж березня червня

2014 року, обробляв міжряддя, знищуючи бур`яни, тобто вирощував рослини виду конопель в кількості 1100 рослин, які є нарковмісними рослинами коноплі.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувані судові рішення через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, стверджуючи про незаконність виправдання ОСОБА_6 . Також прокурор посилається на істотні порушення кримінального процесуального закону, унаслідок допущення яких оскаржувані судові рішення є незаконними.
На касаційну скаргу прокурора виправданий надіслав заперечення, у яких наполягав на незаконність проведення досудового розслідування за його обвинуваченням.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який не підтримав касаційну скаргу і просив залишити її без задоволення, виправданого, який просив залишити оскаржувані судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Так, відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом, а неповнота досудового розслідування чи судового розгляду, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.
При цьому, як видно зі змісту касаційної скарги прокурора, крім іншого, він також порушує питання про неправильну оцінку судами показань ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що згідно з наведеними положеннями не входить до предмету перегляду суду касаційної інстанції, а тому й не береться до уваги колегією суддів.
Що ж стосується доводів прокурора про незаконність оскаржуваних судових рішень через те, що суди визнали неналежним доказом протокол огляду від 13 червня 2014 року з фототаблицями, та про те, що цей документ складено відповідно до вимог процесуального закону, то такі доводи виявилися безпідставними.
Так, за змістом ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, а в разі, якщо не було доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, то відповідно до п. 2 ч. 1 цієї ж норми закону ухвалюється виправдувальний вирок.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та мотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви й підстави для його ухвалення.

При цьому положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися

на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як убачається з матеріалів провадження, рішення про необхідність виправдання ОСОБА_6 суд прийняв у зв`язку зі встановленням факту недоведеності того, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, у скоєнні якого він обвинувачувався органами досудового розслідування. Це стало наслідком того, що деякі прямі докази, які мали ключове значення в доказовій базі обвинувачення ОСОБА_6 , суд визнав недопустимими через допущені порушення процесуального закону та прав ОСОБА_6 , в ході здобуття таких доказів.

Зокрема, таким доказом виявився протокол огляду з фототаблицями від 13 червня 2014 року, на законності й допустимості якого наполягає прокурор у своїй касаційній скарзі.

Однак така позиція прокурора є необґрунтованою та безпідставною, крім того, вона спростовується аналізом змісту цього документа й відповідних норм процесуального закону.

Положеннями ст. 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, а недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Як випливає з матеріалів кримінального провадження, в ході досудового розслідування слідчий суддя ухвалою від 12 червня 2014 року надав дозвіл на проведення огляду домоволодіння та земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_12 і де проживає без реєстрації ОСОБА_6 , з метою виявлення та вилучення рослин конопель, які є предметом вчинення кримінального правопорушення.

У результаті проведення цієї слідчої дії 13 червня 2014 року було складено протокол із фототаблицею до нього.

Разом із тим, цей протокол, як було встановлено в ході його перевірки, не відповідає вимогам процесуального закону до такого виду документів.

Зокрема, згідно з вимогами ч. 5 ст. 104 КПК України протокол підписують усі учасники, які брали участь у проведенні процесуальної дії.

Крім того, ч. 6 цієї норми передбачає, що якщо особа, яка брала участь у проведенні процесуальної дії, відмовилася підписати протокол, про це зазначається у протоколі. Такій особі надається право дати письмові пояснення щодо причин відмови від підписання, які заносяться до протоколу. Факт відмови особи від підписання протоколу, а також факт надання письмових пояснень особи щодо причин такої відмови засвідчується підписом її захисника (законного представника), а у разі його відсутності підписами понятих.

Однак ці вимоги процесуального закону виконані не були.

Як видно із вищезазначеного документа, ОСОБА_6 , який був згаданий у ньому як учасник проведення огляду, не підписав протоколу.

Проте усупереч вимогам ч. 6 ст. 104 КПК України факт такої відмови від підписання протоколу не було засвідчено належним чином, а саме підписами понятих, не зазначено причини відмови від підписання. До того ж у протоколі навіть не конкретизовано, хто саме відмовився від підписання протоколу, натомість просто зазначено«Учасники: Від підписання відмовився».

Також у зазначеному протоколі не відображено належним чином, чи надавалася ОСОБА_6 можливість ознайомитися із змістом протоколу та надати свої зауваження чи доповнення до нього.

Крім того, ця слідча дія огляд земельної ділянки відбулася у відсутність її власника ОСОБА_12 , яка під час проведення огляду перебувала в будинку, у відповідному протоколі не відображено, чи повідомлялося зазначеній особі про проведення огляду.

При цьому, твердження свідків, які брали участь у проведенні цієї слідчої дії про те, що ОСОБА_6 було роз`яснено його права, не спростовують факту оформлення протоколу без урахування вимог ст. 106 КПК України.

Крім того, також із порушеннями процесуального закону було складено фототаблицю, додану до протоколу огляду від 13 червня

2014 року, оскільки усупереч вимогам ч. 3 ст. 105 КПК України таку таблицю не засвідчено підписом слідчого чи інших осіб, які брали участь у виготовленні цього додатку.

Наведені факти свідчать про правильність та законність висновків судів першої та апеляційної інстанцій про визнання протоколу огляду

від 13 червня 2014 року недопустимим доказом і, як наслідок неможливість його використання в якості доказу вини ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні.

Що стосується тверджень прокурора про помилковість висновків апеляційного суду про незаконність ухвали слідчого судді від 12 червня 2014 року про надання дозволу на проведення зазначеного огляду, то вони є слушними.

Як видно з ухвали апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку про незаконність ухвали слідчого судді від 12 червня 2014 року, встановивши, що таку ухвалу було постановлено в межах кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_13 , у той час як дозвіл на обшук домоволодіння надавався за місцем проживання ОСОБА_6 , який відповідно до клопотання слідчого і підозрювався у вчиненні кримінального правопорушення.

Разом із тим, із матеріалів кримінального провадження, у тому числі

і з клопотання слідчого про надання дозволу на огляд домоволодіння, за результатами якого слідчим суддею було постано ухвалу від 12 червня

2014 року, а також із пояснень свідків, які й стали підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, випливає, що у протиправних діях із самого початку підозрювався саме ОСОБА_6 , а внесення відомостей до зазначеного реєстру щодо ОСОБА_13 є помилкою технічного характеру.
Проте з огляду на обсяг допустимих доказів у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 та підстав з яких ряд доказів було визнано недопустимими, помилковість такого висновку апеляційного суду

про незаконність ухвали слідчого судді від 12 червня 2014 року не впливає на законність вироку суду першої інстанції та рішення апеляційного суду про залишення його без зміни.

Доводи прокурора про те, що суд не досліджував показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , наданих ними під час першого судового розгляду, унаслідок чого не міг використовувати дані, зазначені у них під час ухвалення удових рішень, також виявилися неспроможними, оскільки матеріали провадження свідчать, що ці показання досліджувались як судом першої інстанції, так і апеляційним.

Таким чином, з огляду на наведені обставини з урахуванням положень ст. 62 Конституції України (відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь) та вимог ст. 86 КПК України колегія суддів погоджується з висновками районного суду про недопустимість зазначених доказів.

Також аналогічні доводи щодо незаконності вироку суду першої інстанції були наведені в апеляційній скарзі прокурора. Ці доводи детально перевірялися судом апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними, що належним чином з урахуванням вимог ст. 419 КПК України обґрунтовав у своїй ухвалі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

у матеріалах провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Білогірського районного суду Хмельницької області

від 29 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 06 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити

без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3