№ провадження 11-кп/781/234/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.03.2017 року. м.Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому кримінальне провадження №0009636 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22.12.2016 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Веселівка, Кіровоградського району, Кіровоградської області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, ОСОБА_7 , 2005 року народження, працюючого охоронцем у ВАТ «Кіровоградгаз», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

засуджено за ч.1 ст.135 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік; за ч.2 ст.286 КК України на 5 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки 6 місяців, з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Кіровоградської обласної лікарні витрати на лікування потерпілого від злочину у сумі 3278, 80 грн.

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_10

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, за яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135, ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання за ч.1 ст.135 КК України - 1 рік позбавлення волі, за ч.2 ст.286 КК України 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, без застосування вимог ст. 75 КК України. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначити остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ч.3 ст. 404 КПК України під час апеляційного розгляду просить допитати ОСОБА_6 та дослідити докази, які характеризують особу обвинуваченого.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що під час призначення покарання судом не в повній мірі враховано суспільну небезпеку та тяжкість скоєного ОСОБА_6 злочину, який є тяжким та таким, що представляє підвищену суспільну небезпеку в момент вчинення. Крім того, судом не взято до уваги те, що ОСОБА_6 з місця дорожньо- транспортної пригоди зник, в результаті неправомірних дій загинула людина, вчинив два злочини, один з яких відноситься до категорії тяжких, завдані злочином збитки державі у повному обсязі не відшкодував.

Під час апеляційного розгляду прокурор відмовився від клопотання поставленого в апеляційній скарзі про проведення судового слідства.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 05.08.2016 близько 07.30 год., керував а/м «ВАЗ-111730», р/н НОМЕР_1 і рухався по вул. Миколи Левитського (Колгоспна) в м. Кропивницький зі сторони вул. Євгена Чикаленка (Медведєва) в напрямку регульованого світлофором перехрестя з вул. Короленка. Після відновлення свого подальшого руху через вказане перехрестя на дозволяючий зелений сигнал світлофора ОСОБА_6 , грубо порушив п.п. 1.5, 2.3 (б) і (д), 10.1, 16.5 Правил дорожнього руху України (п. 1.5 Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків: п. 2.3 Для забезпечення безпеки руху водій повинен: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі: д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху: п. 10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху: 16.5 У разі подання сигналу регулювальника або ввімкнення сигналу світлофора, що дозволяє руху, водій зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що завершують рух через перехрестя, а також пішоходам, які закінчують перехід) перед початком руху через перехрестя на дозволяючий рух зелений сигнал світлофора та при виконанні повороту праворуч, не переконався в безпеці свого виїзду на перехрестя для інших учасників дорожнього руху, яким може бути створена перешкода чи небезпека, не слідкував за дорожньою обстановкою, а саме не визначився з наявністю на проїзній частині велосипедиста ОСОБА_11 , який в порушення п.8.7.3 ПДР України, продовжив проїзд перехрестя спочатку на жовте, а потім на червоне світло сигналу світлофора та рухався через перехрестя зліва - направо по напрямку руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 .

У свою чергу ОСОБА_6 , через власну неуважність, маючи можливість завчасно виявити на проїзній частини велосипедиста ОСОБА_11 , не відмовився від виїзду на перехрестя з виконанням маневру праворуч до проїзду велосипедиста, який створював небезпеку для руху керованого ним транспортного засобу, а навпаки розпочав рух через перехрестя з виконанням повороту вправо на вул. Короленка, в порушення п. 12.3 ПДР України (У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди). Маючи реальну можливість знизити швидкість руху керованого транспортного засобу, аж до його повної зупинки, ОСОБА_6 своєчасно не вжив заходів до зниження швидкості та екстреного гальмування, своєю неуважністю до дорожньої обстановки та незастосуванням заходів по зменшенню швидкості руху, керованого транспортного засобу, аж до його повної зупинки, у результаті чого, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_11 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми: саден лівої скроневої і лівої потиличної областей, крововиливу у м`які тканини голови на всьому проміжку, крововиливу під тверду мозкову оболонку правої тім`яно-скроневої області голови, крововиливів під м`які мозкові оболонки правої лобної, потиличної, а також базальної поверхні обох скроневих долей, перелому лівої скроневої кістки з переходом на основу мозку у середній черепній ямці поперечно з відходженням лінії перелому у задні черепні ямки з обох боків, забою тканини головного мозку, правої лобної долі, потиличної долі, а також обох скроневих долей, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 751 від 19.09.2016 року мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, а в даному випадку призвели до смерті. Смерть останнього знаходиться в прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями.

Всі вищевикладені невідповідні та протиправні дії водія ОСОБА_6 та порушення ним вимог п.п. 2.3 (б) і (д), 10.1, 12.3 та 16.5 ПДР України знаходяться в технічному причинному зв`язку з фактом наїзду на велосипедиста.

Крім того, 05.08.2016 близько 07:30 год., ОСОБА_6 керував а/м «ВАЗ-111730», р/н НОМЕР_1 здійснював рух по вулиці Миколи Левитського (Колгоспна) в м. Кропивницький, зі сторони вулиці Євгена Чикаленка (Медведєва) в напрямку регульованого світлофором перехрестя з вул. Короленка в м. Кропивницький. Після відновлення свого подальшого руху через вказане перехрестя на дозволяюче зелене світло сигналу світлофора ОСОБА_6 , грубо порушуючи п.п. 1.5, 2.3 (б) і (д), 10.1, 16.5. Правил дорожнього руху України (п. 1.5 Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3 Для забезпечення безпеки руху водій повинен: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; п. 10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; 16.5 У разі подання сигналу регулювальника або ввімкнення сигналу світлофора, що дозволяє руху, водій зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що завершують рух через перехрестя, а також пішоходам, які закінчують перехід) перед початком руху через перехрестя на дозволяючий рух зелений сигнал світлофора та при виконанні повороту праворуч, не переконався в безпеці свого виїзду на перехрестя для інших учасників дорожнього руху, яким може бути створена перешкода чи небезпека, не слідкував за дорожньою обстановкою, а саме не визначився з наявністю на проїзній частині велосипедиста ОСОБА_11 , який в порушення п.8.7.3 ПДР України, продовжив проїзд перехрестя спочатку на жовте, а потім на червоне світло сигналу світлофора та рухався через перехрестя зліва - направо по напрямку руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 .

У свою чергу ОСОБА_6 , через власну неуважність, мав можливість завчасно виявити на проїзній частини велосипедиста ОСОБА_11 , не відмовився від виїзду на перехрестя з виконанням маневру праворуч до проїзду велосипедиста, який створював небезпеку для руху керованого ним транспортного засобу, а навпаки розпочав рух через перехрестя з виконанням повороту вправо на вул. Короленка, в порушення п. 12.3 ПДР України (У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди). Маючи реальну можливість знизити швидкість руху керованого транспортного засобу, аж до його повної зупинки, ОСОБА_6 своєчасно не вжив заходів до зниження швидкості та екстреного гальмування, своєю неуважністю до дорожньої обстановки та незастосуванням заходів по зменшенню швидкості руху, керованого транспортного засобу, аж до його повної зупинки, у результаті чого, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_11 .

Всі вищевикладені невідповідні та протиправні дії водія ОСОБА_6 та порушення ним вимог п.п. 2.3 (б) і (д), 10.1, 12.3 та 16.5 ПДР України знаходяться в технічному причинному зв`язку з фактом наїзду на велосипедиста.

Після наїзду на велосипедиста ОСОБА_11 , ОСОБА_6 на місці пригоди не залишився і не повідомив про дорожньо-транспортну подію в органи або підрозділи поліції, не прийняв міри для збереження слідів та надання першої медичної допомоги потерпілому, а навпаки продовжив рух на автомобілі до свого домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , чим грубо порушив вимоги п. 2.10 (а, б, в, г, г, д, е) ПДР (п. 2.10. У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил; в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди: г) вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу; г) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті "г" пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ міліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття працівників міліції;е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди).

ОСОБА_6 достовірно знаючи, що своїми діями, пов`язаними з порушенням Правил дорожнього руху, у результаті яких відбувся наїзд на велосипедиста, з наступним його падінням і контактуванням з дорожнім покриттям та як наслідок перебуванням його в безпорадному стані (без свідомості), не вжив можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому ОСОБА_11 , якого своїми діями поставив в небезпечний для життя стан, чим завідомо залишив без допомоги потерпілого, який внаслідок отриманих тілесних ушкоджень помер ІНФОРМАЦІЯ_2 під час знаходження на лікуванні у Кіровоградській обласній лікарні.

Заслухавши доповідача, у дебатах прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, потерпілого ОСОБА_9 , який наполягав про залишення без задоволення апеляційної скарги прокурора, а вирок суду без зміни, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_10 , які також просили вирок суду залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до таких висновків.

Так як фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 ніким із апелянтів не заперечується, а тому відповідно до ст. 404 КПК України відсутні апеляційні підстави піддавати сумніву правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження та правову кваліфікацію.
Розглянувши справу в межах поданої апеляційної скарги, встановлено що викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч. 2 ст.286 КК України, за що його засуджено, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції у порядку ч.3 ст.349 КПК України, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

При цьому районний суд дотримав вимоги змісту ч.3 ст.349 КПК України, допитав обвинуваченого та роз`яснив йому наслідки застосування такої норми закону, зокрема неможливість оскаржити такі обставини в апеляційному порядку, і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювалися, у тому числі і тих фактичних обставин, які зазначені в обвинувальному акті.

На підставі цих доказів, достатність та достовірність яких не була поставлена під сумнів вагомими доводами чи доказами стороною захисту під час судового розгляду, суд першої інстанції правильно визнав обвинуваченого винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135 та ч.2 ст. 286 КК України, кваліфікувавши його дії, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан та порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Таким чином, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такі висновки суду відповідають матеріалам кримінального провадження.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного покарання, то вони є необґрунтованими зважаючи на наступне.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_6 основне покарання із застосуванням вимог ст.75 КК України, місцевий суд, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжкого злочину та злочину невеликої тяжкості, наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, добровільне відшкодування матеріальних збитків, обставини, що обтяжують покарання відсутні, а також дані про його особу, зокрема, те, що останній за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, працює, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, одружений має на утриманні малолітню дитину, 2005 року народження.

Таким, чином, призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна і колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.У статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення суду від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Як встановлено матеріалами справи, та з урахуванням доводів поданої прокурором апеляційної скарги, ОСОБА_6 раніше не судимий, до адміністративної відповідальності раніше не притягувався, визнав свою вину, у вчиненому розкаявся, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, на спеціальних обліках не перебуває, до винесення вироку судом першої інстанції самостійно повністю відшкодував завдану шкоду потерпілому та частково відшкодував завдану шкоду за позовом прокурора в інтересах Кіровоградської обласної лікарні, а до розгляду справи в апеляційній інстанції відшкодував лікарні шкоду в повному обсязі, ніяких протиправних дій не вчиняв, від слідства й суду не ухилявся.

Крім того, потерпілий ОСОБА_9 під час апеляційного розгляду не наполягав на призначення ОСОБА_6 покарання у виді реального позбавлення волі та заперечував проти позбавлення ОСОБА_6 права керування транспортними засобами, та просив апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Зазначені обставини у сукупності з даними про особу обвинуваченого і його поведінку свідчать про істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину.

Посилання прокурора на те, що ОСОБА_6 має відбувати покарання в місцях позбавлення волі, через вчинення тяжкого злочину, не можуть бути визначені достатніми для ухвалення рішення щодо відмови у звільненні особи від відбування покарання із іспитовим строком, оскільки вчинення тяжкого злочину за законом не є перешкодою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням за наявності до того інших характеризуючих даних про обвинуваченого та обставин справи.

Враховуючи зазначене та приймаючи до уваги, що ОСОБА_6 позитивно характеризується як за місцем роботи так і за місцем проживання, вину свою визнав, щиро розкаявся у вчиненому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість досягти визначеної законом мети заходу примусу із застосуванням до обвинуваченого положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням.

Щодо додаткового покарання, яке суд першої інстанції не застосував до ОСОБА_6 , то колегія суддів приходить до висновку, що не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України та є обґрунтованим, оскільки застосування вказаного виду покарання до ОСОБА_6 значно погіршить умови життя не лише його, а й членів його родини.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на той факт, що за характером вини злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, відноситься до необережних злочинів, обвинувачений зробив для себе належні висновки, про що свідчить його процесуальна поведінка протягом усього часу розгляду провадження та категоричну позицію потерпілого про те, щоб не позбавляти ОСОБА_6 права керувати транспортними засобами, так як останній вважає, що його батько, який рухався в той день на велосипеді через перехрестя порушив Правила дорожнього руху і також був винен у зіткненні з обвинуваченим.

Слід також відмітити, що в кримінальному провадженні обставин, що обтяжують покарання, встановлено не було.

Таким чином, що стосується доводів в апеляційній скарзі прокурора про те, що суд при призначенні покарання обвинуваченому не врахував тяжкість вчиненого ним злочину та дані про особу ОСОБА_6 , то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки зазначені в апеляційній скарзі прокурора обставини були враховані судом при призначенні покарання. Сама по собі тяжкість вчиненого діяння з необережної форми вини в силу закону не є перешкодою для ухвалення зазначеного рішення суду.

Переконливих доводів щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм кримінального закону, які визначають мету, загальні засади призначення покарання та порядок його відбування в апеляційній скарзі прокурора не міститься.

З огляду на викладене, під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги прокурора свого підтвердження не знайшли, а тому колегія суддів не знаходить підстав до скасування або зміни оскаржуваного вироку суду першої інстанції, та вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22.12.2016 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: (підписи)
Згідно з оригіналом:
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2