АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/789/30/17 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.122, ч.2 ст.146, ч.1 ст.152, ч.1 ст.186 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 р. м.Тернопіль

Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючої - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ;

з участю: прокурора ОСОБА_6 ;

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - адвоката ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

представника потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та прокурора Тернопільської місцевої прокуратури на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від " 10 " жовтня 2016 року, -

Встановила:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Збараж, Збаразького району, Тернопільської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України не судимого,

визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 146, ч.1 ст. 152, ч.1 ст. 186 КК України і призначено йому покарання:

-за ч.1 ст.122 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;

-за ч.2 ст.146 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців;

-за ч.1 ст.186 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки;

-за ч.1 ст.152 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Відповідно до вимог ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених ч.1 ст.122, ч.2 ст. 146, ч.1 ст.152, ч.1 ст.186 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 відраховано з 12 червня 2015 року, зарахувавши йому на підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання попереднє ув`язнення, з розрахунку - один день попереднього ув`язнення - два дні позбавлення волі.

Зараховано ОСОБА_7 , відповідно до ч.5 ст.72 КК України термін попереднього ув`язнення з часу затримання, а саме з 08 червня 2015 року по 10 червня 2015 року.

Захід забезпечення кримінального провадження, а саме: запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , продовжений судом до 10 жовтня 2016 року, продовжено до набрання вироку законної сили, але не більше двох місяців, тобто до 08 грудня 2016 року включно.

Цивільний позов прокурора прокуратури м.Тернополя задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь Департаменту фінансів Тернопільської обласної державної адміністрації 5152 (п`ять тисяч сто п`ятдесят дві) гривні, затрачених на лікування потерпілого від злочину (р/р 0001 в ГУДКСУ в Тернопільській області: Код 0; МФО 838012, одержувач обласний бюджет Тернопільської області, код надходження 24060300).

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_7 10000 грн. на відшкодування майнової шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_9 10 000 (десять тисяч) гривень на відшкодування майнової шкоди та 100 000 (сто тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

Вироком суду також вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно вироку, 07 червня 2015 року о 10 годині 40 хвилин потерпіла ОСОБА_9 зустрілася із обвинуваченим ОСОБА_7 біля будинку АДРЕСА_2 , де останній запросив ОСОБА_9 до приміщення своєї квартири, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . ОСОБА_9 на запрошення обвинуваченого ОСОБА_7 погодилася.

07 червня 2015 року о 11 годині у обвинуваченого ОСОБА_7 , який у стані алкогольного сп`яніння перебував в квартирі АДРЕСА_3 , виник злочинний умисел, спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, 07 червня 2015 року о 11 годині обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в приміщенні квартири АДРЕСА_3 , на прохання потерпілої ОСОБА_9 залишити приміщення квартири, умисно зачинив двері, ключ від яких залишав у себе із метою незаконного позбавлення волі ОСОБА_9 , позбавивши її можливості вільного пересування, чим обмежив надані їй Конституцією України права на повагу до волі, честі, гідності особи, права на свободу в частині вільного пересування особи.

У період із 11 год. 07 червня 2015 року до 10 год. 08 червня 2015 року обвинувачений ОСОБА_7 незаконно утримував потерпілу ОСОБА_9 у місці, в якому вона не бажала перебувати - квартира АДРЕСА_3 , не даючи можливості залишити його, а у відповідь на її неодноразові спроби залишити місце у якому вона переребувала проти своєї волі, неодноразово застосовував до неї фізичне насильство, яке виражалося у нанесенні ударів руками та ногами по різних частинах тіла. Внаслідок злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_7 , який незаконно позбавив волі ОСОБА_9 , їй було завдано фізичних страждань, тобто вона відчувала інтенсивні фізичні відчуття негативного характеру - сильний фізичний біль.

Крім цього, 07 червня 2015 року о 11 год. 15 хв. у обвинуваченого ОСОБА_7 , який у стані алкогольного сп`яніння перебував на одинці у кімнаті із ОСОБА_9 в приміщенні квартири АДРЕСА_3 , виник злочинний умисел, спрямований на зґвалтування ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, 07 червня 2015 року, о 11 год. 15 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_3 , маючи на меті задовольнити свою статеву пристрасть та з метою подолання опору ОСОБА_9 , почав застосовувати до неї фізичне насильство, що виразилося у нанесенні численних ударів кулаками рук в обличчя та удушенні руками за шию.

У свою чергу потерпіла ОСОБА_9 , не бажаючи вступати з обвинуваченим ОСОБА_7 в статевий зв`язок, почала чинити йому активний фізичний опір шляхом відштовхування його від себе руками, однак обвинувачений ОСОБА_7 продовжуючи свої злочинні дії, ігноруючи її волю шляхом застосування щодо неї фізичного насильства у вигляді нанесення неодноразових ударів кулаками рук в обличчя та обхватування обох рук подальшим їх розведенням в сторони, пригнічуючи таким чином її волю та долаючи опір, виліз на неї зверху та вступив із потерпілою в статевий зв`язок природним способом.

Внаслідок злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_11 створено посягання на статеву свободу потерпілої ОСОБА_9 у вигляді порушення її права на сексуальне самовизначення з приводу можливості добровільного сексуального спілкування з обраним партнером у будь-який час і у будь-якій сексуально прийнятній формі, а також спричинено численні синці і забої м`яких тканин обличчя з поширенням на шию і передню поверхню ділянки грудної клітки, синці вушних раковин, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, травму голови з переломом нижньої щелепи, синцями і забоями м`яких тканин, крововиливом у слизову оболонку губ і лівої щоки та струс головного мозку, які за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Також, 07 червня 2015 року о 12 год., у обвинуваченого ОСОБА_7 , який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився разом із потерпілою ОСОБА_9 в приміщенні квартири АДРЕСА_3 , виник злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 07 червня 2015 року о 12 год., обвинувачений ОСОБА_12 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння в приміщенні квартири, що по АДРЕСА_4 , з метою заволодіння чужим майном, відкрито викрав із її сумочки мобільний телефон марки «Samsung GT-S5260», вартістю 420 грн., чим задав ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім цього, 07 червня 2015 року о 11 годині, у обвинуваченого ОСОБА_12 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння в приміщенні квартири АДРЕСА_3 на ґрунті особистих неприязних відносин із потерпілою ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на спричинення останній тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, в період часу з 11 год. 07 червня по 10 год. 08 червня 2015 року обвинувачений ОСОБА_7 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в приміщенні квартири АДРЕСА_3 , маючи на меті спричинити потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження, умисно наносив їй удари кулаками рук та ногами в ділянку обличчя, шиї, грудної клітки, нижніх кінцівок.

Внаслідок злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілій ОСОБА_9 спричинено численні синці і забої м`яких тканин обличчя з поширенням на шию і передню поверхню ділянки грудної клітки, синці вушних раковин, синці плечей, синці і забій м`яких тканин четвертого пальця лівої кисті, численні синці спини, синці правого стегна і лівої гомілки, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, травму голови з переломом нижньої щелепи, синцями і забоями м`яких тканин, крововиливом у слизову оболонку губ і лівої щоки та струс головною мозку, які за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

В апеляційних скаргах:

прокурор вказаний вирок просить скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 146, ч.1 ст. 152, ч.2 ст. 186 КК України і призначити йому покарання:

-за ч.1 ст.122 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;

-за ч.2 ст.146 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

-за ч.2 ст.186 КК України - у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років;

-за ч.1 ст.152 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. Відповідно до вимог ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених ч.1 ст.122, ч.2 ст.146, ч.1 ст.152, ч.2 ст.186 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Свої доводи мотивує тим, що судом невірно кваліфіковані дії обвинуваченого за ч.1 ст.186 КК України, оскільки ОСОБА_7 , застосовував до потерпілої фізичне насильство та забрав її телефон, тому його дії слід перекваліфікувати за ч.2 ст.186 КК України як грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Мотивує також тим, що міра призначеного покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, є недостатньою для його виправлення та попередження нових злочинів.
Зазначає, що суд залишив поза увагою той факт, що обвинувачений вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, вини не визнав та не розкаявся у вчиненому, не відшкодував потерпілій жодних збитків, а вона просила суворо покарати ОСОБА_7

- захисник у зміненій апеляційній скарзі просить зазначений вирок у частині кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.186 КК України скасувати та закрити в цій частині провадження.
Крім того, в частині призначеного покарання за ч.1 ст.152 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років вирок змінити, зменшивши обвинуваченому покарання до 3 років 6 місяців позбавлення волі та остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.
Також просить в частині задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 зменшити суму відшкодування матеріальної шкоди до фактично понесених нею витрат та зменшити суму відшкодування моральної шкоди.
Свої доводи мотивує тим, що не досліджувався робочий стан мобільного телефону потерпілої та наявність оригінальних деталей, тому справжня вартість мобільного телефону марки «Samsung GT-S5260» не встановлена. З огляду на це відсутня об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.186 КК України.
Також, задовольняючи цивільний позов судом не враховано, що обвинувачений не працює, його майновий стан є поганим, а фінансові можливості мінімальні. Проте у судовому засіданні ОСОБА_7 визнав цивільний позов у розмірі 50 000 гривень, щиро шкодує про завдану шкоду потерпілій та прийме усі міри для сплати вказаної суми.
Апелянт вказує, що міра призначеного покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, є занадто суворою, адже обвинувачений частково визнав свою вину та розкаявся.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу, захисника, що просить задовольнити його апеляційну скаргу, з мотивів, викладених у ній, перевіривши матеріали кримінального провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Вирок суду в частині доведеності вини ОСОБА_7 , встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинених кримінальних правопорушень, оцінка зібраних судом доказів та кваліфікація його дій за за ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 146, ч.1 ст. 152 КК України ніким із сторін не оспорюється та не оскаржується, а отже вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Що стосується висновків суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.1 ст.186 КК України, то колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Однією з підстав для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, згідно ст.409 КПК України, є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

За змістом ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, органом досудового слідства ОСОБА_7 обвинувачувався у відкритому викраденні чужого майна (грабіж) поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, та кваліфікував його дії за ч.2 ст.186 КК України

Постановляючи вирок по даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж) без застосування насильства та кваліфікував дії останнього за ч.1 ст.186 КК України.

Разом з тим, за результатами частково проведеного судового слідства під час розгляду справи судом апеляційної інстанції та аналізу матеріалів кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, допустив невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, внаслідок чого дав неправильну юридичну оцінку кваліфікації дії обвинуваченого ОСОБА_13 за ч.1 ст.186 КК України, у зв`язку із чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.
Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Як вбачається з матеріалів провадження та пояснень потерпілої ОСОБА_9 обвинувачений, утримуючи її у себе вдома примусив написати смс-повідомлення на мобільний телефон матерії, щоб та її не розшукувала. Потім обвинувачений забрав її мобільний телефон марки «Самсунг», витягнув із нього батарею, яку кинув їй в голову.
Як ствердила потерпіла, вона зрозуміла, що обвинувачений не викрадає у неї цей телефон, а позбавляє її можливості спілкуватися з будь-ким.
Як визнав суд доведеним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_7 відкрито вилучив у потерпілої ОСОБА_9 без застосування будь якого насильства мобільний телефон марки «Самсунг» і мав реальну можливість розпорядитись ним та користуватись. Вилучений мобільний телефон обвинувачений утримував у себе з метою запобігти спробам потерпілої ОСОБА_9 покликати на допомогу та подальшим затриманням ОСОБА_7 .
Суб`єктивна сторона грабежу передбачає тільки прямий умисел: особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду.
Обов`язковими суб`єктивними ознаками грабежу є корисливий мотив спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корислива мета збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний.
В даному випадку судом першої інстанції було встановлено, що умисел обвинуваченого був спрямований на вилучення мобільного телефона потерпілої з метою запобігти спробам потерпілої ОСОБА_9 покликати на допомогу та подальшим затриманням ОСОБА_7 ..
Таким чином судом не встановлено корисливого мотиву, а отже колегія суддів приходить до висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.186 КК України.
З викладених вище мотивів колегія суддів не вбачає підстав до задоволення апеляції прокурора, про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.186 КК України, тобто у відкритому викраденні чужого майна (грабіж) поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Що ж стосується призначеної міри покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.122, ч.2 ст.146, ч.1 ст.152 КК України, то суд першої інстанції її призначив правильно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як вона відповідає вчиненим ним кримінальним правопорушенням та особі обвинуваченого, необхідна для його виправлення та попередження нових правопорушень, що у вироку судом достатньо мотивовано.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного, його позитивну характеристику за місцем проживання, вік та майновий стан, а також обставини, що обтяжують відповідальність: вчинення злочинів в стані алкогольного сп`яніння, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, а тому призначене обвинуваченому покарання за сукупністю злочинів у вигляді позбавлення волі є законним і справедливим та необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових правопорушень.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав до пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання, як про це просить в апеляції захисник обвинуваченого, а також відсутні підстави до посилення покарання, як про це ставить питання в апеляційній скарзі прокурор.
Також, що стосується вирішення пред`явленого ОСОБА_9 цивільного позову, то в цій частині суд перошої інстанції допустився невірних висновків, у зв`язку із чим вирок в частині задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди підлягає до зміни, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У своїй апеляційній скарзі, не заперечуючи обов`язку по відшкодуванню завданої потерпілій ОСОБА_9 матеріальної шкоди, апелянт просить зменшити суму стягнення до розміру фактично понесених витрат.

Як вбачається з матеріалів провадження, на підтвердження понесених матеріальних витрат на лікування потерпіла ОСОБА_9 долучила фіскальні чеки на придбання ліків.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутнє лікарськє призначення медикаментів на лікування потерпілої у зв`язку з отриманими нею ушкодженням внаслідок вчинення щодо неї злочину, з вказанням їх кількості. Відсутні також відомості з приводу вартості призначених ОСОБА_9 медикаментів та доказів того, що саме призначені ліки ОСОБА_9 придбавалися.

При цьому, суд оцінює критично надані суду фіскальні чеки, які не можуть бути доказом в підтвердження понесених потерпілою витрат на лікування, та враховується при цьому, що 26 з них датовані 01.09.2015 року, 14 - від 31.07.2015 року з різницею у кілька хвилин кожен на придбання ліків, а також інші чеки датовані вереснем 2015 року. Також частина долучених фіскальних чеків є непридатними до читання.

Як пояснила в ході апеляційного розгляду справи потерпіла ОСОБА_9 вона проходила лікування у зв`язку з отриманими нею тілесними ушкодженнями у період з 08 червня 2015 року до середини липня 2015 року.

Таким чином, враховуючи те, що потерпіла ОСОБА_9 не довела понесені нею матеріальні витрати на лікування, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову останньої про стягнення з ОСОБА_7 10000 грн. матеріальної шкоди на її користь слід відмовити.

Що ж стосується визначеного судом розміру моральної шкоди на суму 100000 грн., то в цій частині вирішення цивільного позову суд дійшов вірного висновку виходячи з наступного.

Відповідно до роз`яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкодиN 4 від 31.03.95 з наступними змінами і доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В даному випадку, приймаючи до уваги середню тяжкість отриманих потерпілою тілесних ушкоджень, а також ступінь фізичних, душевних та психічних страждань, яких вона зазнала внаслідок вчинення щодо неї злочинів передбачених ст.ст. 122, 146, 152 КК України, беручи до уваги тривалість її лікування та відновлення, а отже зусилля до відновлення попереднього стану, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відшкодування спричиненої моральної шкоди потерпілій, та у відповідності до вимог ст.ст.23, 1167 ЦК України, з урахуванням вимог розумності та справедливості, а також враховуючи глибину страждань потерпілої, ступінь вини обвинуваченого та інших обставин справи, вірно визначив її у розмірі 100000 грн..

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав до зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, як про ставить питання в апеляції захисник обвинуваченого.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

Ухвалила:
У задоволенні апеляційної скарги прокурора Тернопільської місцевої прокуратури на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від " 10 "жовтня 2016 року відмовити.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду від 10 жовтня 2016 року змінити.

В частині визнання винуватим та засудження ОСОБА_7 за ч.1 ст.186 КК України провадження закрити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим:

-за ч.1 ст.122 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;

-за ч.2 ст.146 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців;

-за ч.1 ст.152 КК України - у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Відповідно до вимог ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених ч.1 ст.122, ч.2 ст. 146, ч.1 ст.152 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди відмовити.

ОСОБА_7 , на підставі ст.72 КК України в строк покарання зарахувати частину відбутого покарання з 12 червня 2015 року до вступу вироку в законну силу, тобто до 01 лютого 2017 року, що становить 1 рік 7 місяців 20 днів перебування в СІЗО, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, тобто 3 роки 3 місяці 10 днів.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2