Дата документу Справа № 314/6946/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/343/17 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/6946/16-к Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження щодо засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Софіївській ВК №55 УДПтС України в Запорізькій області,

встановила:
До суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою звернувся прокурор, який брав участь в розгляді клопотання судом першої інстанції ОСОБА_8 /а.п.37-39/, в якій просить скасувати ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.11.2016 року (з урахуванням ухвали від 08.12.2016 року про внесення виправлень) щодо засудженого ОСОБА_7 /а.п. 30-32, 41/, ухвалити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 щодо застосування відносно нього заохочувальної норми, передбаченої ст.81 КК України, - умовно-дострокового звільнення від відбування покарання - відмовити.

Апелянт вважає, що суд при прийнятті рішення не врахував, що засуджений ОСОБА_7 , який відбуває покарання у Софіївській ВК №55 УДПтС України в Запорізькій області з 16.08.2016 року, за весь час відбування покарання не має жодного заохочення, проте, один раз притягувався до дисциплінарної відповідальності; з моменту прибуття до установи працевлаштований не був; згідно з ч.5 ст.118 КВК України до робіт із благоустрою колонії і прилеглої території, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених або до допоміжних робіт із забезпечення колонії продовольством не залучається, оскільки не має бажання; відповідно до ст.65 КВК України не бере участі в реалізації виховних заходів, які проводяться в установі; згідно зі ст.123 КВК України не бере участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених; відповідно до ст. 127 КВК України не бере участі у роботі самодіяльних організацій, тобто, характеризується у цілому негативно.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги та просить її задовольнити, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Згідно із зазначеною ухвалою суду, задоволено клопотання засудженого та ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання умовно-достроково на невідбутий строк 2 місяці 21 день.

Своє рішення суд мотивував даними матеріалів справи, у тому числі, що засуджений під час тримання в УВП № 3 з 30.03.2015 року по 01.10.2015 року вимоги режиму відбування покарання не порушував, заохочень та стягнень не мав; з 01.10.2015 року по 16.08.2016 року відбував покарання в Бердянській виправній колонії УДПтСУ в Запорізькій області № 77, за час відбування покарання мав одне стягнення, яке погашене в установленому законом порядку та відповідно до ч. 14 ст. 134 КВК України, ОСОБА_7 , вважається особою, що не має стягнень; з 16.08.2016 року перебуває на лікуванні в спеціалізованій туберкульозній лікарні при Софіївській виправній колонії УДПтСУ в Запорізькій області № 55, за час відбування покарання діючих умов не порушує, заохочень та стягнень не має, у взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, намагається дотримуватись правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом, підтримує зв`язки з рідними шляхом телефонних розмов. Крім того, за станом свого здоров`я засуджений є хворою людиною, вину у скоєному визнає та щиро розкаюється, при цьому зазначив, що має дружину та дитину, яку бажає виховувати самостійно.

За таких обставин суд дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_7 своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, відбув частину покарання за вироком суду, що відповідно до ст.81 КК України дає йому право на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках встановлених законом.

Згідно з п.2 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Відповідно до ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим: 1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, а також за необережний тяжкий злочин; 2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі; 3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Як вбачається з матеріалів провадження, 07.05.2015 року ОСОБА_7 було засуджено Жовтневим районним судом м. Кривий Ріг за ч.2 ст. 185, ч. 2 ст. 309, ст. ст. 70, 71 КК України до двох років одного місяця позбавлення волі, початок якого - 07.05.2015 року, кінець строку - 13.02.2017 року.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04.02.2016 року на підставі ст.72 ч.2 КК України період ув`язнення з 26.03.2015 року по 08.06.2015 року зараховано із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 під час тримання в УВП № 3 з 30.03.2015 року по 01.10.2015 року вимоги режиму відбування не порушував, заохочень та стягнень не мав; з 01.10.2015 року по 16.08.2016 року відбував покарання в Бердянській виправній колонії УДПтСУ в Запорізькій області № 77, за час відбування покарання в якій мав одне стягнення, яке погашене в установленому законом порядку та відповідно до ч.14 ст.134 КВК України, ОСОБА_7 , вважається особою, що не має стягнень; з 16.08.2016 року перебуває на лікуванні в спеціалізованій туберкульозній лікарні при Софіївській виправній колонії УДПтСУ в Запорізькій області № 55, за час відбування покарання вимог режиму його відбування не порушує, заохочень та стягнень не має, у взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, намагається дотримуватись правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом, підтримує зв`язки з рідними шляхом телефонних розмов.

Суд першої інстанції, розглядаючи питання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання, з належною повнотою дослідив та перевірив наявні в матеріалах справи докази та відповідно до вимог чинного законодавства дійшов обґрунтованого висновку про те, що засуджений відбув 2/3 строку призначеного покарання та сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Підстав, які б перешкоджали суду застосувати щодо засудженого умовно-дострокове звільнення, судом не встановлено, не наведені вони і в апеляційній скарзі прокурора.

Посилання прокурора, як на підставу необхідності відмови в задоволенні подання на те, що засуджений не працевлаштований в установі, не ґрунтуються на матеріалах справи та були спростовані поясненням представника установи в суді першої інстанції, з яких вбачається, що засуджений ОСОБА_7 працює в їдальні установи без оплати праці з моменту прибуття до Софіївської ВК УДПтСУ в Запорізькій області.

Також є безпідставним посилання прокурора в апеляційній скарзі й на те, що засуджений ОСОБА_7 притягувався до дисциплінарної відповідальності, оскільки накладене стягнення погашене в установленому законом порядку та відповідно до ч.14 ст.134 КВК України, ОСОБА_7 , вважається особою, що не має стягнень.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_7 своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів, що він став на шлях виправлення, відбув 2/3 строку призначеного покарання і обґрунтовано застосував до нього умовно-дострокове звільнення, належним чином вмотивувавши своє рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що підстав для скасування чи зміни ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 листопада 2016 року не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ухвалила:
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь в розгляді клопотання судом першої інстанції ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.11.2016 року (з урахуванням ухвали від 08.12.2016 року про внесення виправлень), якою задоволено клопотання засудженого та ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання умовно-достроково на невідбутий строк 2 місяці 21 день залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3