28.07.2017
Провадження №1-кп/642/459/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2017 року колегія суддів Ленінського районного суду м. Харкова в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю: секретаря ОСОБА_4

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові клопотання захисників ОСОБА_9 про скасування запобіжного заходу відносно обвинуваченої та ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Слов`янська Донецької області, громадянки України, не заміжньої, яка має вищу освіту, працюючої на посаді Слов`янського міського голови, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

яка обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 110 ч.3, 258-3 ч.1 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2017 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 110 ч.3, 258-3 ч.1 КК України було передане з Комінтернівського районного суду м. Харкова на розгляд Ленінському районному суду м. Харкова, де і перебуває на розгляді в теперішній час.

В судовому засіданні захисником обвинуваченої ОСОБА_10 - адвокатом ОСОБА_9 було заявлене клопотання про скасування обраного у відношенні обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В поданому клопотанні захисник посилається на те, що запобіжні заходи як заходи процесуального примусу застосовуються до обвинуваченого (підозрюваного) з метою запобігти можливості приховатися від слідства і суду, перешкоджання встановленню істини у кримінальному провадженні та здійсненню правосуддя, а також продовжити злочинну діяльність і полягають у обмеженні свободи пересування.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України на суд покладається обов`язок незалежно від наявності клопотань сторони обвинувачення або і захисту розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з того моменту, як до суду надійшов обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, або з того дня, коли до обвинуваченого судом був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Це означає, що на суд, який здійснює судове провадження, покладаються функції контролю за обґрунтованістю обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді гримання під вартою та доцільністю його збереження. Перед судом стає завдання: через певні проміжки часу, визначені законом, контролювати обґрунтованість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та з`ясовувати доцільність збереження такого запобіжного заходу.

ОСОБА_10 в липні 2014 року було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки діючим кримінальним-процесуальним кодексом України обрання іншого запобіжного заходу до осіб, які підозрюються у вчиненні злочинів за ст. 110 та 258-3 КК України не передбачено. Таким чином ОСОБА_10 тривалий час перебуває під вартою. Зазначена ситуація є результатом правової невизначеності, до якої потрапляють всі учасники кримінального провадження та яка полягає в тому, що орган досудового розслідування наполягає на протиправності діянь підозрюваних щодо можливого сприяння діяльності терористичних організацій ДНР та ЛНР, але при цьому, відсутні нормативно-правові акти преюдиціальної дії, якими визначено список організацій Донецької та Луганської областей, визнаних терористичними хоча б однією державою чи міжнародною організацією, або рішень судової установи, якими б встановлювався юридичний факт визнання самопроголошених республік» терористичними організаціями. Це є вагомим доказом відсутності в діях підозрюваних складу вищенаведеного злочину.

Так, відповідно до інформації Верховної Ради України чітко визначено, що ні Законом України «Про боротьбу з тероризмом», ні будь-яким іншим законодавчим актом не визначено порядок визнання організації терористичною. Зокрема, не визначено орган державної влади, до повноважень якого відноситиметься право звернення до суду, підсудність таких справ, можливу доказову базу, процедуру розгляду судами тощо.

Відповідно до офіційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.06.2016 р. № 1906/0/29: «Рішень про визнання «Луганської народної республіки» та «Донецької народної республіки» терористичними організаціями ВССУ не ухвалювалось». Також, ВССУ не має інформації щодо списків організацій Донецької та Луганської областей, які міжнародними інституціями визнані терористичними організаціями.

Аналогічні відомості зазначає і Верховний Суд України (лист від 06.06.2016 р. № 51-2239/0/8-16), який зазначає, що рішень з питань визнання «Луганської народної республіки» та «Донецької народної республіки» терористичними організаціями Верховний Суд України не приймав. Інформації щодо нормативно-правових актів, якими визначено список організацій Донецької та Луганської областей, визнаних терористичними хоча б однією державою чи міжнародною організацією, або рішень міжнародної судової установи, якими б установлювався юридичний факт визнання самопроголошених «республік» терористичними організаціями у Верховному Суді України немає.

Окремо слід зазначити, що згідно зі ст. 24 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», суб`єктом, уповноваженим на звернення до суду із заявою про притягнення до відповідальності організації за терористичну діяльність, визначено Генерального прокурора України, прокурорів АР Крим, областей, міст Києва і Севастополя у встановленому законом порядку.

Але, відповідно до інформації Генеральної прокуратури України від 06.06.2016 р. № 19/4-827 вих-16 зазначено, що дані щодо звернення Генеральної прокуратури України до суду про визнання «Луганської народної республіки» та «Донецької народної республіки» терористичними організаціями відсутні.

Більш того, згідно з існуючою практикою в рамках ООН рішення про визнання певних організацій терористичними на міжнародному рівні приймається, зокрема, Радою Безпеки ООН. Ухвалення такого рішення Радою Безпеки ООН щодо «ДНР» та «ЛНР» сьогодні вбачається неможливим, зважаючи на наявність у Росії права вето відповідно до ст. 27 Статуту ООН.

Також, необхідно наголосити про відсутність офіційних рішень Парламентської асамблеї Ради Європи та Організації Північноатлантичного альянсу стосовно визнання «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки» терористичними організаціями.

Відповідно до ст. 194 КПК України - під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2)наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

До того ж статтею 178 КПК при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 нього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих кронами кримінального проваджений матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального

правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного,

обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він

підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

В ухвалі Комінтернівського районного суду м. Харкова по справі № 646/12397/14-к від 03.04.2017 року зазначено: «...формулювання обвинувачення не відповідає змісту диспозиції ч. 3 ст.110 КК України, за якою ОСОБА_10 притягується до кримінальної відповідальності, що є порушенням права на захист обвинуваченої.»

«...викладаючи фактичні обставини кримінального правопорушення за ч. 1 ст.258-3 КК України, прокурором повинна бути визначена в тому числі об`єктивна сторона даного злочину, що полягає у вчиненні обвинуваченою дій щодо її участі в діяльності терористичної організації. Проте, описова частина обвинувального акту, в якій викладені встановлені прокурором фактичні обставини злочину - таких відомостей не містить. Крім того, не визначено, в який спосіб, за яких обставин ОСОБА_10 брала участь в діяльності терористичної організації, не визначена її роль, функціональні обов`язки тощо, не визначене найменування такої терористичної організації.»

«Таким чином, формулювання обвинувачення за ч. 1 ст.258-3 КК України не відповідає й суперечить фактичним обставинам кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, що є грубим порушенням принципу законності даного процесуального документу.

Також, всупереч вимог кримінально-процесуального законодавства, викладаючи фактичні обставини кримінального правопорушення, та враховуючи, що ОСОБА_10 інкримінується вчинення злочинів, які підпадають під різні статті КК України, прокурор не розмежував обвинувачення за кожною із статей інкримінованого їй злочину окремо, не визначив чітко фактичні обставини складу злочинів з зазначенням тієї статті КК України, під дію якої підпадає вчинення відповідних кримінально-караних дій, в зв`язку з чим обвинувачення є не конкретно сформульованим, в зв`язку з чим неможливо встановити відповідність юридичної кваліфікації дій обвинуваченої обставинам, визначеним в описовій частині обвинувального акту, що є порушенням права на захист обвинуваченої.

... фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, суперечать сформульованому обвинуваченню за ч.3 ст. 110 КК України».

Виходячи зі змісту зазначеної ухвали можна зробити висновок про те, що прокурором не доведено наявність обставин, передбачених частішою першою статті 194 КГІК України, а саме - відсутня обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_10 інкримінованого їй кримінального правопорушення, також відсутні ризики, передбачені статтею 177 КПК.

До того ж прокурором не надано жодних матеріалів на підтвердження наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

Одного лише зазначення в клопотанні про застосування запобіжного заходу обставин про те, що ОСОБА_10 може впливати на свідків та переховуватися від суду, недостатньо. Зазначене повинне твердження прокурорів має підтверджуватися відповідними матеріалами, які має дослідити суд при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу.

Спроби компенсувати недоліки і неповноту досудового розслідування шляхом жорсткості запобіжних заходів не можуть бути виправдані жодною метою.

Захисник ОСОБА_9 також зазначає на необхідність звернути увагу суду на висновок Європейського суду з прав людини у справі «Орловський проти України», де ЄСПЛ знайшов порушення ст. 5 Конвенції через тривале продовження тримання заявника під вартою під час провадження по кримінальній справі. ЄСПЛ відмітив систематичну проблему, коли національні суди продовжують тримання заявників під вартою лише на підставі того, що вони обвинувачуються у вчиненні тяжких злочинів, що не є достатнім виправданням довготривалого позбавлення свободи.

Враховуючи, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень га застосування практики Європейського союзу з прав людини» чітко визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Таким чином, керуючись ч. 2 ст. 194 КПК України, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Безсумнівним є той факт, що необґрунтоване застосування запобіжного заходу, відмова скасувати його, повинні розглядатися як несправедливість щодо підсудного.

24.07.2017 року в судовому засіданні захисником обвинуваченої ОСОБА_10 - адвокатом ОСОБА_8 було заявлене клопотання про зміну запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою, обраного у відношенні обвинуваченої, на будь - який інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

В поданому клопотання захисник зазначив, що сторона захисту вважає, що на даний час ризики, передбачені ст. 177 КПК України мінімальні та на даний час не має обставин, що переважують правило поваги до особистої свободи, а саме тільки існування обґрунтованої підозри не є підставою для продовження позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою ОСОБА_10 .
Відповідно до п.4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою. має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
Відповідно до п.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97 ВР, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім певних випадків та відповідно до процедури, встановленої законом. П. З ст. 5 Конвенції кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "с" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Це ж положення відображено в ч. 4, 5 ст. 28 КПК України, а саме кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово. Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.
З моменту ратифікації Конвенції Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Серед них відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України. ч.4 ст.9 КПК України вказує, що у разі наявності протиріччя норм КПК України міжнародному договору, застосовуються положення відповідного міжнародного договору.
В п. 48 рішення «Чеботар проти Молдови» N 35615/06, від 13 листопада 2007 року вказується, що вимога обґрунтованої підозри є важливим елементом гарантії від свавільного арешту і затримання. Того факту, що підозра є добросовісною, недостатньо. Слова «обґрунтована підозра» означають наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача, що особа, можливо, вчинила злочин. Суд підкреслює в цьому зв`язку, що за відсутності розумної підозри особу не може бути заарештовано або затримано з метою змусити його дати свідчення або свідчення проти інших осіб, або для виявлення фактів або інформації, які можуть служити для обґрунтування підозр щодо нього. В справі «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» вказується: «Ні попередні обвинувальні вироки семирічної давності двом із заявників за вчинення терористичних актів, ні той факт, що всі три заявника були допитані щодо конкретних терористичних актів в ході їх утримання під вартою, не могли без додаткових матеріалів переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозра була обґрунтованою», тим самим суд у даній справі підкреслив, що ніяка підозра, в тому числі і в терористичному акті не може бути підставою для взяття під варту, якщо вона належним чином не обґрунтована. Сам текст формулювання повідомлення про підозру не містить формулювання обвинувачення з посиланням на всі обставини кримінального правопорушення, що містили б склад злочину. Таким чином, лише посилання суду на стандартні підстави, зокрема щодо тяжкості інкримінованих правопорушень, не можуть бути самі по собі підставою для позбавлення свободи.
Всупереч вимогам ст. 94 КПК України, судом не зроблена оцінка щодо того, чи достатньо зібраних доказів у справі для висновку про наявність обґрунтованої підозри саме після спливу такого часу.
Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).
Відповідно до п.1 ч.1 ППВСУ № 11 від 17.10.2014 "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" При здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.
Загальне положення щодо розумних строків у таких випадках викладено у правовій позиції ЄСПЛ в рішенні у справі "Харченко проти України", згідно з якою "розумність" строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості" (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року).
У п.116 рішення ЄСПЛ від 12.03.2009 р. у справі «Вергельський проти України» зазначено: «розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів» При цьому ЄСПЛ зазначає, що відкладення розгляду справи, призначення і проведення експертизи, участь судді в розгляді інших справ, повернення кримінальної справи прокуророві з метою усунення допущених порушень кримінально-процесуального законодавства самі по собі не суперечать чинному законодавству, але не можуть призводити до порушення права особи на судочинство в розумний строк (рішення ЄСПЛ від 13.07.1983р. у справі «Цимерман і Штайген, проти Швейцарії»), не може також бути виправданням збільшення строків судового розгляду" відсутність достатньої кількості суддів та їх перевантаженість. Згідно з позицією ЄСПЛ Конвенція покладає на держави-учасниці обов`язок організувати свою судову систему таким чином, щоб суди мали змогу діяти відповідно до вимог п.1 ст.6 Конвенції, зокрема розглядати справи впродовж «розумного строку» (рішення від 06.09.2005 р. у справі «Павлюлінець проти України»).
Вимоги оперативності розгляду кримінальних проваджень у справах, по яких підсудний тримається під вартою, ґрунтуються на підвищених вимогах до розумного строку розгляду (з урахуванням виключного ступеня обмеження права особи на свободу). Усталена правова позиція ЄСПЛ із зазначеного питання наведена у п.90 рішення у справі «Тодоров проти України»: «Суд також зазначає, що протягом усього кримінального провадження заявник у цій справі тримався під у вартою, що вимагало від державних органів, які розглядали справу, особливу сумлінність у здійсненні правосуддя без затримок (див. наприклад, п. 83 рішення у справі «Смірнова проти Росії» та п.31 рішення від 31.01.2006 року у справі «Юртаєв проти України» .
Підвищені вимоги до судового розгляду кримінальних справ у порядку КПК України ґрунтуються на існуючій практиці ЄСПЛ та мають враховуватися судами з огляду на положення ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. Оскільки одним із найбільш частих порушень прав людини, визнаних ЄСПЛ у справах проти України, є необґрунтоване ухвалення судами рішень про продовження строку тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
В даній справі "розумність" строку тримання під вартою вже давно порушена, оскільки жодних нових доказів, які б підтверджували вину за цей час не встановлено, а можливості їх отримати вичерпані. Також до клопотання слідчого не додано жодного суттєвого доказу який би підтверджував пред`явлення обґрунтованої підозри, не кажучи вже про тримання особи під вартою.
Таким чином, орбгрунтування доцільності зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 - 178 КПК, України у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження, а саме:
В даний час відпали будь-які ризики зазначені в ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_10 не має будь-якого наміру переховуватися від суду, позбавлена можливості знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, так як всі речові докази, які мають суттєве значення для справи були вилучені, не має потреби незаконно впливати на потерпілих, свідків так як зазначених осіб було допитано, не має необхідності перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, не збирається вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється .
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Калашник проти Росії» тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо законом встановлено презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважують правило поваги до особистої свободи.
Однак, враховуючи те, що деякі з ризиків можуть мати місце під час судового розгляду, однак вони не можуть впливати на доцільність саме тримання під вартою, і можливо застосувати до обвинуваченої ОСОБА_10 більш м`який запобіжний захід не пов`язаний із позбавленням волі.
У справі «Белевицький проти Росії» Європейський Суд зазначає, що єдиною підставою для продовження терміну тримання заявника під вартою було, та обставина, що йому було пред`явлено звинувачення у вчиненні кримінально караного діяння, кваліфікованого як особливо тяжкий злочин, одна тільки небезпека якого була визнана достатньою підставою для утримання його під вартою в якості запобіжного заходу (див., зокрема, пункти 21 і 23 цієї постанови). Що стосується тієї обставини, що національні органи влади при обранні запобіжного заходу у відношенні заявника виходячи із тяжкості пред`явленого йому звинувачення як єдиного і вирішального чинника, враховуються при обранні запобіжного заходу, Європейський Суд неодноразово ухвалював, що, хоча суворість покарання, передбаченого за скоєний злочин, є важливим елементом при оцінці можливості того, що обвинувачений сховається від правосуддя або повторно вчинить злочин, необхідність продовження терміну позбавлення волі не може бути оцінена суто з абстрактної точки зору, беручи до уваги тільки тяжкість скоєного злочину. Не може продовження терміну утримання обвинуваченого під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі очікується призначення покарання у вигляді позбавлення свободи.
З огляду на положення ст.2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також на ст. 9 Кримінально процесуального кодексу України, де вказано, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші посадові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, вбачається обов`язковість виконання рішень Європейського суду з прав людини.
Беручи до уваги те, що ОСОБА_10 раніше не судима, до кримінальної відповідальності не притягувалась, а пред`явлена підозра не обґрунтована та не підтверджена належними і достатніми доказами, вважаю утримання ОСОБА_10 не обґрунтованим , адже жоден ризик передбачений ст. 177 КК України не доведений.
Між тим, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересі. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Виходячи з зазначеного та оцінюючи в сукупності обставини вчиненого правопорушення, вважаю, що прокурор та слідчий не довели слідчому судді належним чином обґрунтованість тримання особи під вартою такий довгий термін, та зважаючи на дані про його особу, вказаний запобіжний захід невмотивовано жорстоким.
В судове засідання 24.07.2017 року захисник ОСОБА_9 не з`явився, надавши письмову заяву з прохання провести дане судове засідання у його відсутність, у зв`язку з чим колегія суддів, вислухавши думку учасників кримінального провадження, вважає можливим провести судове засідання за його відсутністю.

Захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також обвинувачена ОСОБА_10 підтримали подані стороною захисту клопотання про скасування запобіжного заходу та про зміну запобіжного заходу.

Прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_5 категорично заперечували проти задоволення вищевказаних клопотань сторони захисту, мотивуючи тим, що твердження захисника ОСОБА_9 про відсутність нормативно-правових актів преюдиціальної дії, якими визначено список організацій Донецької та Луганської областей, як терористичних, а також про визнання їх терористичними хоча б однією державою чи міжнародною організацією, або рішення судової установи, якими б встановлювався юридичний факт визнання самопроголошених «республік» терористичними організаціями, у зв`язку з цим в діях обвинуваченої відсутній складу злочину, є необгрунтованим та помилковим, оскільки 07.04.2014 в.о. Президента України ОСОБА_11 у зв`язку із захопленнями адміністративних будівель у Донецьку, Луганську та проголошенням «ДНР» оголошено про створення антикризового штабу та про те, що «проти тих, хто взяв до рук зброю, будуть проводитися антитерористичні заходи», 14.04.2014 було видано Указ №405/2014 про початок антитерористичної операції на сході України, у тексті якого зазначено: «Ввести в дію рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи по подоланню терористичної загрози та збереженню територіальної цілісності України». який набрав сили з дня його опублікування, тобто з 13.04.2014. Таким чином, відповідно до зазначеного Указу з 13.04.2014 до цього часу на сході України триває саме антитерористична, а не будь-яка інша, операція, в ході якої захисники територіальної цілісності України вживають заходи щодо боротьби саме з терористами, які незаконно створили «республіки «ДНР» та «ЛНР» та незаконно окупували частину держави України.

Незважаючи на те, що «ДНР» та «ЛНР» до цього часу не були визнані терористичними організаціями, їх легітимність не було визнано жодною державою світу та державами, що входять до складу Європейського Союзу та іншими стосовно них введені та діють відповідні санкції.

Тому, ОСОБА_10 , на думку прокурорів, цілком обґрунтовано обвинувачується у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 110 та 258-3 КК України, а під час обрання їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження міри запобіжного заходу суд перевірив обґрунтованість оголошеної підозри та оцінивши у сукупності всі обставини, дійшов до висновку про його доведеність.

Посилання захисника ОСОБА_9 на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03.04.2017 про повернення прокурору обвинувального акту, в якій було зазначено, що формулювання обвинувачення не відповідає змісту диспозиції ч. 3 ст.110 та ч.1 ст.258-3 КК України, що є порушенням права обвинуваченої на захист не повинні братись до уваги, оскільки дана ухвала суду першої інстанції була скасована ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24.04.2017, як незаконна та необгрунтована, а доводи суду про невідповідність пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення фактичним обставинам справи визнані судом апеляційної інстанції безпідставними.

Твердженням захисника ОСОБА_9 про ненадання прокурором під час обрання та продовження ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, матеріалів, що підтверджують наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки питання обґрунтованості підозри було досліджено слідчим суддею під час обрання та продовження ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Разом з цим, відповідно до ч. 5 ст. 176 КПК України (зі змінами внесеними Законом України №1689-УП від 07.10.2014) запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України.

Прокурори вважають, що ризики, які були враховані судом при обранні та продовженні ОСОБА_10 запобіжного заходу не змінилися, нових обставин для скасування запобіжного заходу стосовно обвинуваченої не з`явилося.

Так, ОСОБА_10 обвинувачується у вчинені особливо тяжких злочинів, передбачених ст.ст. 110, 258-3 КК України, судове слідство на цей час не закінчено та не допитані всі свідки у справі, на яких ОСОБА_10 може впливати перебуваючи на свободі.

Про бажання вчиняти такі дії може свідчити факт незаконної спроби отримання обвинуваченою у жовтні 2016 року у приміщенні Харківського слідчого ізолятора СІМ-картки оператора стільникового мобільного зв`язку, яка була вилучена у неї адміністрацією СІЗО, та в подальшому на неї накладено дисциплінарне покарання;

Також обвинувачена не має постійного місця проживання у м. Харкові та у разі застосування до неї більш м`якого запобіжного заходу, остання може переховуватися від суду, виїхати за межі України.

Все вище перелічене відноситься до ризиків, передбачених п.п.1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також прокурори зазначили, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченої, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства. Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним у п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельєр проти Франції», у зв`язку з чим стосовно ОСОБА_10 немає підстав для скасування виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення визначених вище ризиків.

Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для застосування підозрюваному, обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (рішення Європейського суд)- з прав людини від 26.02.2015 «Баришевський проти України», 12.03.2013 у справі «Волосюк проти України», 25.03.1999 «Пелісьє і Сассі проти Франції»), справа має суспільний інтерес та повинна бути розглянута всебічно, повно та неупереджено, у розумні строки. Вказані суспільні інтереси мають більшу перевагу ніж правила про повагу до свободи особи (справа Європейського суду з прав людини «Калашніков проти Росії», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Російської Федерації).

Прокурори вважають, що клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_8 27.06.2017р. про зміну ОСОБА_10 запобіжного заходу не повинно підлягати задоволенню, оскільки питання обґрунтованості підозри було досліджено слідчим суддею під час обрання та продовження ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового розслідування у кримінальному провадженні. Необґрунтованими є і доводи захисника про те, що ОСОБА_10 немає потреби незаконно впливати на потерпілих, свідків, так як зазначених осіб було допитано, оскільки суд досліджує докази безпосередньо під час судового розгляду справи, а даним складом суду лише були допитані два свідка сторони обвинувачення, а інші свідки допитані не були.

Відповідно до ч. 5 ст. 176 КПК України запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України.

Прокурори вважають, що ризики, які були враховані судом при продовженні ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися, нових обставин для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченої не з`явилося, тому підстав для зміни обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою немає.

Так, ОСОБА_10 обвинувачується у вчинені особливо тяжких злочинів, передбачених ст.ст.110, 258-3 КК України судове слідство на цей час не закінчено, не допитані свідки у справі, на яких ОСОБА_10 може впливати перебуваючи на свободі, постійного місця проживання у м. Харкові обвинувачена не має.

У разі застосування до ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу, остання може переховуватися від суду, виїхати за межі України, що відноситься до ризиків, передбачених п.п.1, 4 ч. 1 ст.177 КПК України.

Разом з цим, прокурори вважають, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченої, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства. Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, шо відповідає правовим позиціям, викладеним у п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельєр проти Франції», вважаємо, що стосовно ОСОБА_10 необхідно продовжити винятковий вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення визначених вище ризиків.

Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для застосування підозрюваному, обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 «Баришевський проти України», 12.03.2013 у справі «Волосюк проти України», 25.03.1999 «Пелісьє і Сассі проти Франції»), справа має суспільний інтерес та повинна бути розглянута всебічно, повно та неупереджено, у розумні строки. Вказані суспільні інтереси мають більшу перевагу ніж правила про повагу до свободи особи (справа Європейського суду з прав людини «Калашніков проти Росії», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Російської Федерації).

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ухвали колегії судів Ленінського районного суду м. Харкова від 27.05.2017 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_10 був продовжений на два місяці, тобто до 25.07.2017 року.
Судове провадження до спливу даного строку не завершене, у зв`язку з чим судом поставлено на розгляд питання доцільності продовження тримання обвинуваченої під вартою.
Прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вважали необхідним продовжити строк тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_10 на два місяці, пославшись на вимоги ч.5 ст.176 КПК України (зі змінами внесеними Законом України №1689-УІІ від 07.10.2014) в якій зазначено, що запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України.

Також прокурори вважали, що ризики, які були враховані судом при обранні ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися, нових обставин для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченої не з`явилося, судовий розгляд справи до цього часу не завершено, тому продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_10 необхідне для забезпечення розгляду кримінального провадження.

Захисником обвинуваченої ОСОБА_10 - адвокатом ОСОБА_9 були надані до суду письмові заперечення на продовження запобіжного заходу, обраного у відношенні ОСОБА_10 , у вигляді тримання під вартою, в яких він зазначив, що 14.04.2014 року було внесено відомості до ЄРДР відносно ОСОБА_10 у скоєнні кримінальних правопорушень, а 13.07.2014 року відносне неї був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. На даний час обвинувачена ОСОБА_10 утримується під вартою без винесення вироку - три календарні роки. За цей час кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_10 розглядає вже п`ята колегія суддів в третьому районному суді м. Харкова. Таким чином на протязі трьох календарних років судом 17 разів продовжувався строк тримання ОСОБА_10 під вартою. Оскільки обвинувальний вирок у справі відносно ОСОБА_10 станом на 20.07.2017 року - відсутній - це означає, що вона утримується під вартою невинуватою вже 3 календарні роки.
Відповідно до статті 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Відповідно до ст. 194 КПК України - під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор.
Жодних підстав, окрім тих, що ґрунтуються на припущеннях, прокурором не зазначено.
Прокурором не надається жодних доказів про наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачена може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, направлені на переховування від суду або іншого перешкоджання судовому розгляду.
Одного лише зазначення про те, що обвинувачена може здійснити такі дії, направлені на перешкоджання судовому розгляду без належного обґрунтування недостатньо.
Зазначене повинно підтверджуватися конкретними матеріалами, які має право дослідити суд при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу.
Також, в контексті практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. (Панченко проти Росії).
Одного лише припущення сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_10 намагатиметься переховуватися від суду чи вчиняти інші дії, спрямовані на протидію судовому розгляду є недостатнім. Зазначене повинне підтверджуватися відповідними матеріалами та доказами, які прокурором суду не надано.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу, але, з матеріалів кримінальної справи чітко вбачається, що клопотання сторони обвинувачення зазначеним нормам не відповідають.
Також не надано будь-яких доказів, що свідчать про продовження існування ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачена може здійснити дії направлені на переховування від суду.
Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).
Так, ОСОБА_10 до моменту взяття під варту постійно проживала у власному будинку за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , має міцні стосунки з родинами своїх дітей, та 04 листопада 2010 року, була обрана Слов`янським міським головою, позитивно характеризувалася за місцем роботи, мала подяки та нагороди, а також позитивно характеризується установою виконання покарань, в якій вона утримується, раніше не судима, вперше притягується до кримінальної відповідальності.
Вказані факти прямо свідчать про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Захисник вважає, що вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу при розгляді відповідних клопотань, слідчий суддя, суд щоразу зобов`язаний перевіряти наявність підстав і мети застосування запобіжного заходу, встановлювати обґрунтованість таких підстав з огляду на фактичні дані, установлені конкретні обставини кримінального провадження та враховувати, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.
Окрім зазначеного захисник ОСОБА_9 наголошує на тому, що відповідно до ч. 2 ст. 331 КГЖ України «Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу».
Відповідно до глави 18 ч. 2 ч. 184 КПК України «Копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання».
Станом на час розгляду клопотання прокурора про продовження терміну тримання ОСОБА_10 під вартою у обвинуваченої та її захисників відсутнє зазначене клопотання, що є прямим порушенням права ОСОБА_10 на захист.
Захисником обвинуваченої ОСОБА_10 - адвокатом ОСОБА_7 суду також були надані письмові заперечення на продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного у відношенні ОСОБА_10 , в яких він зазначив, що кожне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.
Під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою, прокурором не надано суду жодних доказів про наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачена може здійснити будь-які дії, направлені на перешкоджання судовому розгляду.
В порушення ст. 184 КПК України, клопотання про продовження виключного та найсуворішого запобіжного заходу відносно ОСОБА_10 складено без будь-якого належного обґрунтування та, в супереч вимогам п. 1 ч. 3 даної статті, не містить буд-яких посилань на матеріали, що підтверджують обставини, зазначені в клопотанні, що є грубим порушенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
В своїх запереченнях захисник ОСОБА_7 посилався на Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ігнатов проти України» від 15 грудня 2016 року, «Лябіта проти Італії» від 06 квітня 2000 року, «Пренсіп проти Монако» і «Алєксандр Макаров проти Росії» від 12 березня 2009 року, «Бекчиєв проти Молдови» , «Калашников проти Росії».
Стаття 5 Конвенції забороняє переміщати тягар доведення необхідності звільнення на особу, щодо якої вирішується питання про позбавлення її свободи.
Розподіл тягаря доведення надає судді можливість вирішити питання про звільнення обвинуваченої особи, якщо обвинувачення не надало доказів, достатніх, щоб переконати суддю у необхідності тримання під вартою.
Таким чином, якщо обвинувачення не впоралося з із тягарем доведення, презумпція на користь звільнення стає достатньою підставою для звільнення, яка не потребує додаткового обгрунтування .
Не може продовження терміну утримання обвинуваченого під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі, на думку обвинувачення, очікується призначення покарання у вигляді позбавлення свободи (рішення «Панченко проти Росії», рішення «Ілійков проти Болгарії», рішення «Летіли проти Франції», рішення «Худойоров проти Росії», рішення «Рохліна проти Росії»).
Відповідно до конституційного принципу презумпції невинуватості, всі сумніви щодо можливого перешкоджання судовому розгляду тлумачаться судом на користь обвинуваченого.
Судом повинні застосовуватися норми, які будуть узгоджуватися із вимогами КПК України та практикою ЄСПЛ, згідно з якими при вирішенні питання про запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд має виходити з переконливості та доведеності обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи.
Захисником обвинуваченої ОСОБА_10 - адвокатом ОСОБА_8 суду також були надані письмові заперечення на продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного у відношенні ОСОБА_10 , які за своїм змістом ідентичні доводам, зазначеним ним в поданому клопотання про зміну обвинуваченій запобіжного заходу від 24.-7.2017 року.

Тяжкість злочину, на яку посилається прокурор, хоча і є необхідною умовою для законності тримання особи під вартою але наявність лише цієї умови є недостатнім обґрунтуванням необхідності втручання у право особи на свободу.
В рішенні «Єлоєв проти України» Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 4 статті 5 забезпечує заарештованим особам право на перегляд матеріально-правових і процесуальних умов, які з погляду Конвенції, є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість мети, з якою застосовувалося затримання.
Обвинувачення у вчинені злочинів, передбачених статтями 110 та 258-3 Кримінального кодексу України, відповідно до ч. 5 ст. 176 КПК України, означає неможливість застосування щодо обвинуваченого таких запобіжних заходів, як особисте зобов`язання, особиста порука, застава чи домашній арешт, але у разі, якщо прокурор доведе обставини, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК України, однак не доведе обставини, передбачені п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 194 , то суд має право зобов`язати обвинуваченого прибувати за кожною вимогою суду.
Аналогічна правова позиція щодо обрання запобіжних заходів відносно осіб, що підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки застосовується в національних судах України, зокрема, в ухвалах Апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2017 року та 15 березня 2017 року (додається).
Також, захисник звертає увагу суду на те, що прийняття до провадження у Європейському суді з прав людини справи «Штепа проти України», вимагає від національних судів додержання високих стандартів відправлення правосуддя з урахуванням додержання вимог Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, з огляду на те, що всі процесуальні рішення, прийняті в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 є предметом дослідження у ЄСПЛ та будуть детально досліджені під час вирішення справи по суті.
Окремо захисник ОСОБА_7 вважає необхідним звернути увагу суду на стан здоров`я обвинуваченої ОСОБА_10 для надання належної оцінки під час вирішення питання про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченої.
Так захисником зазначено, що ОСОБА_10 має низку хронічних захворювань, які з перебігом часу та в умовах тримання під вартою мають прояви загострення та впливають на суттєве погіршення стану її здоров`я.
Відповідно до медичної довідки наданої Харківською установою виконання покарань УДПтС України у Харківській області (№ 27) від 20.12.2016 № 17-5165, ОСОБА_10 перебуває на диспансерному обліку лікарів медичної частини установи з діагнозом: Ішемічна хвороба серця. Гіпертонічна хвороба II ступеню. Серцева недостатність 1А ступеню. В даній довідці також зазначено, що медична частина зазначеної установи виконання покарань не є спеціалізованим лікарняним закладом надання невідкладної медичної допомоги.
ОСОБА_10 майже щодня надається медична допомога лікарями медичної частини установи виконання покарань, що стало підставою для її направлення із слідчого ізолятору до медичної установи 21 липня 2017 року.
Станом на сьогодні, вбачається значне погіршення стану здоров`я ОСОБА_10 під час тримання її під вартою, прогресування хвороби серця, потреба в госпіталізації до неврологічного відділення для динамічного нагляду та надання спеціалізованої медичної допомоги.
Відповідно до ст.ст. 3, 27, 49 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Кожен має право на охорону здоров`я та медичну допомогу.
Крім того, матеріально-технічна та кадрова база установи виконання покарань викликає об`єктивний сумнів щодо можливості забезпечення ефективної та належної терапії та якісної спеціалізованої діагностики, якої потребує ОСОБА_10 з урахуванням наявного захворювання серця та необхідності додержання Протоколів надання медичної допомоги хворим із Ішемічною хворобою серця та хронічною серцевою недостатністю, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 03.07.2006 № 436 «Про затвердження протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «Кардіологія».
Відповідно до ст.ст. 2, 3 Конвенції право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Позбавлення життя не розглядається як таке, що вчинене на порушення цієї статті, якщо воно є наслідком виключно необхідного застосування сили: для захисту будь-якої особи від незаконного насильства; для здійснення законного арешту або для запобігання втечі особи, яку законно тримають під вартою; при вчиненні правомірних дій для придушення заворушення або повстання. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
В своїх рішеннях по справах «Кудла проти Польщі», «Ухань проти України», «Хумматов проти Азербайджану», «Петухов проти України», Європейського суду з прав людини неодноразово наголошував на тому, що держава повинна забезпечити тримання ув`язненої особи в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, а також належним чином забезпечити її здоров`я та добробут з огляду на практичні потреби ув`язнення.
Відсутність належної медичної допомоги може, таким чином, становити поводження, що суперечить ст. З Конвенції, зазначених висновків також дійшли національні суди України.
Також, у справі «Хумматов проти Азербайджану», Європейський суд з прав людини окремо наголосив на тому, що сам факт огляду підозрюваної лікарем та призначення певного виду лікування автоматично не може призвести до висновку, що медична допомога була належною, що не може залишитись поза увагою суду, з урахуванням того, що в Харківській установі виконання покарань УДПтС України у Харківській області (№ 27) не створено умов, необхідних для фактичного надання ОСОБА_10 лікування та запобігання ускладненню існуючої хвороби, а не лише усунення симптомів.
Таким чином захисник ОСОБА_7 вважає, що продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 з урахуванням незадовільного стану здоров`я і наявності ішемічної хвороби серця та серцевої недостатності, що ставить під загрозу життя, в жодному разі не може бути виправдане міркуваннями прокурора про забезпечення належної процесуальної поведінки, яка за час досудового слідства та судового розгляду жодного разу обвинуваченою не порушувалась, а також у зв`язку з обґрунтованою відсутністю раніше встановлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, відсутністю інших підстав для продовження тримання під вартою та з урахуванням вищенаведеної чисельної практики Європейського суду з прав людини, подальше тримання обвинуваченої під вартою є недоцільним та таким, що порушує норми національного та міжнародного законодавства.
Обвинувачена підтримала думку захисників.
Колегія суддів, вислухавши думки учасників процесу, перевіривши матеріали справи стосовно питання про доцільність продовження строків тримання обвинуваченої під вартою, приходить до висновку що клопотання захисників обвинуваченої задоволенню не підлягають.
Так, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання осіб під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахування конкретних обставин. Тримання осіб під вартою може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
При розгляді питання про доцільність тримання осіб під вартою судовий орган повинен брати до уваги факти які можуть мати відношення до справи: характер «обставини» і тяжкість передбачуваного злочину, обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин, покарання яке можливо буде призначене в результаті засудження, характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.
Аналогічні відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься в положеннях ст.ст. 177, 178, 183 КПК України.
Також, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, а відтак колегія суддів не приймає доводи захисника та обвинувачених щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.
Таким чином, колегія суддів на даному етапі розгляду кримінального провадження не вбачає підстав для не продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченої або зміни запобіжного заходу на більш м`який. Так, на даний час розгляд справи не завершено, свідки у справі не допитані. Крім цього, суд бере до уваги, що з боку як сторони обвинувачення, так і сторони захисту заявлене клопотання про допит значної кількості свідків, а тому перебуваючи під іншим запобіжним заходом обвинувачена може здійснювати тиск на свідків з метою дачі пояснень необхідних стороні захисту.
Колегія суддів вважає, що скасування запобіжного заходу, або зміна обвинуваченій обраного відносно неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання ризикам встановленим ст.177 КПК України. Так, суд не може взяти до уваги виписку із медичної карти ОСОБА_10 № 9.10773 від 21.07.2017 року щодо наявних у обвинуваченої захворювань, як підставу для зміни чи скасування запобіжного заходу, враховуючи те, що ОСОБА_10 отримує медичну допомогу в умовах установи виконання покарань та поза її межами (в Обласній клінічній лікарні), а також що вона за станом свого здоров`я може триматися під вартою та продовжувати лікування під наглядом лікарів медичної частини ДУ « Харківська установа виконання покарань (№ 27)».
Крім цього, суду не надано будь-яких підтверджень, щодо не можливості надання медичної допомоги ОСОБА_10 в умовах цієї установи.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.177, 178, 183, 194, 201, 202, 331 371-372, 376 КПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

В задоволенні клопотань захисників ОСОБА_9 про скасування запобіжного заходу та ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строком на два місяці з триманням в Державній установі «Харківська установа виконання покарань (№ 27)» до 21 вересня 2017 року включно.

Термін дії ухвали до 21.09.2017 року.

Ухвалу направити на виконання до Державної установи «Харківська установа виконання покарань (№ 27)» .

Ухвала оскарженню не підлягає, однак заперечення проти цієї ухвали можуть бути включенні до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст. 392 КПК України.

Головуючий суддя ОСОБА_1

судді ОСОБА_2

ОСОБА_3