Ухвала
іменем україни
21 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001994, за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Дніпропетровська, яка зареєстрована у АДРЕСА_1 , у силу ст. 89 КК такої, що не має судимості,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6
засудженої ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и л а:
Вироком суду першої інстанції, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Також цим вироком вирішено цивільний позов у кримінальному провадженні.
У касаційній скарзі з доповненням захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, порушенням вимог кримінального процесуального закону. Стверджує, що судом першої інстанції незаконно застосовано положення ч. 3 ст. 349 КПК, оскільки належним чином учасникам процесу не роз`яснювалося наслідків вказаної норми закону. При цьому засуджена внаслідок введення її в оману та власної юридичної неграмотності, без допомоги професійного захисника, не розуміючи суть пред`явленого обвинувачення, визнала себе винною у вчиненні кримінального правопорушення, якого не вчиняла. Вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанції безпідставно в своїх рішеннях посилалися на висновок судово-медичної експертизи, оскільки усупереч положенням ст. 23 КПК, цей доказ не досліджувався в суді. Зазначає, що ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК внаслідок неналежної перевірки доводів апеляційної скарги обвинуваченої та немотивованої відмови у її задоволенні.
Згідно з вироком суду, 10 серпня 2015 року близько 23.00 год у під`їзді будинку АДРЕСА_2 в ході конфлікту між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , що виник на грунті неприязних стосунків, остання, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 завдала їй два удари руками по голові. В результаті цих дій ОСОБА_8 впала на підлогу, а ОСОБА_5 сіла їй на грудну клітку та завдала руками не менше 2 ударів по голові. Після чого, ОСОБА_5 руками обхопила голову потерпілої та не менше 2 разів вдарила її голову об підлогу. Потім вона підвелася та завдала ногами не менше 2 ударів по тулубу ОСОБА_8 . Внаслідок вказаних протиправних дій ОСОБА_5 , потерпілій були завдані легкі тілесні ушкодження, а також тяжкі тілесні ушкодження у вигляді тупої травми живота з синцем в області правого підребер`я з розривом правої частки печінки з розвитком фіброзно-гнійного перитоніту, від яких потерпіла померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечив проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення кримінального процесуального закону.
Статтею 370 КПК встановлено вимоги до судового рішення, зокрема, зазначено, що воно має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Так, відповідно до зазначеної норми законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим - ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, та вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як передбачено ст. 91 КПК, у кримінальному провадженні, окрім іншого, підлягають доказуванню й винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 349 КПК під час судового засідання суд повинен визначити обсяг і порядок дослідження доказів у справі. Як передбачено ч. 3 вказаної статті суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
В даному кримінальному провадженні при застосуванні судом першої інстанції частини 3 статті 349 КПКкасаційний суд визнає наявність істотних порушень цієї норми КПК внаслідок необґрунтованого обмеження судом обсягу доказів, що підлягали дослідженню, за умови фактично часткового визнання обвинуваченої своєї винуватості.
Як свідчить звукозапис процесу, розгляд кримінального провадження у скороченому порядку ініціював прокурор. Обставини вчинення злочину обвинувачена ОСОБА_5 виклала у загальних рисах, а не детально і, більш того, заявила, що смерть потерпілої могла наступити від дій інших осіб. При цьому пояснила, що загиблу часто бачили зі слідами побоїв, оскільки її постійно бив співмешканець, в тому числі і безпосередньо в день конфлікту, тобто 10 серпня 2015 року, назвала прізвище останнього, указувала на свідків, які могли це підтвердити. Не дивлячись на такі заяви, а також проігнорувавши конкретні обставини провадження, а саме: настання смерті потерпілої через значний проміжок часу після досліджуваних подій - через 12 діб від інтоксикації організму, обумовленою фіброзно-гнійним перитонітом, що розвився в результаті тупої травми живота, суд дійшов хибного висновку, що обставини скоєного обвинувачена визнає в повному обсязі і не оспорює.
Про неможливість розгляду справи в скороченому порядку і необхідність ретельного дослідження доказів, щодо перевірки причетності до злочину третіх осіб, спочатку категорично заявила в судовому засіданні і представник потерпілої - адвокат ОСОБА_9 . При цьому послалась на суперечливість показань свідків, допитаних на досудовому слідстві, висловила сумнів щодо кваліфікації дій обвинуваченої, а також повідомила про бажання потерпілої ОСОБА_10 , яка на той час знаходилась на лікуванні, прийняти участь в судовому засіданні. У відповідь на це, головуючий спочатку вдався до наполегливого «роз`яснення» адвокату змісту норм КПК, а потім почав вимагати від останньої надання доказів з приводу обґрунтування своєї позиції і, у такий спосіб, фактично спонукав її відмовиться від своїх вимог. Між тим, закон зобов`язує суд лише з`ясувати позицію учасників судового провадження на предмет наявності заперечень щодо розгляду провадження у скороченому порядку і не наділяє головуючого правом вимагати від сторін надання доказів з цього приводу.
В даному випадку суд явно вийшов за межі своїх повноважень, якщо взяти до уваги відповідний вплив на право обвинуваченої на захист. За таких даних, колегія суддів робить висновок про те, що спосіб, у який суд розв`язав питання про порядок дослідження доказів, фактично проігнорувавши зазначені вище позиції сторін, перетворили судовий розгляд на несправедливий.
Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Ці вимоги кримінального процесуального закону також не були дотримані судом.
Так, розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції проводився без участі захисника, від якого обвинувачена відмовилась. Однак, наведені вище обставини кримінального провадження щодо причини та термінів настання смерті потерпілої, тяжкість злочину, а також скрутне матеріальне становище ОСОБА_5 (сама виховувала малолітню дитину), вимагали від суду з`ясовувати дійсні причини відмови останньої від захисника та роз`яснити їй право на безоплатну юридичну допомогу. Проте, суд цього не зробив, а замість реального забезпечення права на захист, обмежився лише тим, що формально відібрав розписку про відмову від захисника. В судах же апеляційної та касаційної інстанцій ОСОБА_5 пояснила, що її відмова від захисника була вимушеною у зв`язку з скрутним матеріальним становищем, а право на безоплатну юридичну допомогу в суді першої інстанції їй не роз`яснювали, що підтверджується звукозаписом судового процесу.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів доходить висновку, що без реального забезпечення права на захистобвинуваченої ОСОБА_5 , її згода на скорочений порядок дослідження доказів носила формальний характер і визиває обґрунтований сумнів у добровільності.
Крім того, за змістом закону, визнання обвинуваченим своєї вини ще не є безумовною підставою для прийняття рішення про скорочений судовий розгляд, оскільки визнання ним своєї вини у вчиненому злочині може бути покладено в основу обвинувачення тільки за умови підтвердження цього визнання сукупністю доказів, які є наявними у провадженні, а вина доведена в законному порядку.
Таким чином, визначений судом порядок дослідження доказів зробив позицію ОСОБА_5 істотно менш вигідною порівняно з позицією обвинувачення і тим самим право на захист зазнало такого обмеження, що засуджена була позбавлена можливості скористатися справедливим судом, що суперечить положенням пп. 1 та 3(d) ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод.
До того ж, з вироку вбачається, що як встановив суд, причиною смерті ОСОБА_11 стала інтоксикації організму, обумовлена фіброзно-гнійним перитонітом, що розвився в результаті тупої травми живота. Проте, висновок судово-медичної експертизи, в якому зазначені ці обставини, предметом дослідження суду першої інстанції не був.
Безпосередність дослідження доказів, як засада кримінального судочинства, має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження. Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 ст. 7 КПК). Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 23 та ст. 86 цього кодексу, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених зазначеним кодексом, а отже, судове рішення щодо ОСОБА_5 , відповідно до ст. 370 цього кодексу, не може бути визнано законним та обґрунтованим і тому підлягає скасуванню.
Апеляційний суд не звернув уваги на зазначені недоліки, допущені судом першої інстанції та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Так, встановивши, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 судом розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, апеляційний суд не впевнився чи дійсно місцевий суд дотримався всіх вимог вказаного закону, та у такий спосіб сам істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
За вказаних вище обставин, як ухвалу апеляційного суду, так і вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 не можна вважати законними та обґрунтованими, а тому відповідно до статей 438, 412 КПК, судові рішення підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Під час нового розгляду кримінального провадження слід дотриматись всіх вимог кримінального процесуального закону, допитати обвинувачену ОСОБА_5 щодо обставин правопорушення, ретельно дослідити всі обставини кримінального провадження та прийняти законне й обґрунтоване рішення, врахувавши й доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 .
З урахуванням того, що ОСОБА_5 перебуває під вартою за судовими рішеннями які скасовуються, колегія суддів, виходячи з положень Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вважає, що засуджена має бути звільнена з-під варти. При отриманні кримінального провадження районному суду слід вирішити питання щодо запобіжного заходу відповідно до норм кримінального процесуального кодексу та правозастосовної практики Європейського суду з прав людини.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 червня 2016 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Звільнити ОСОБА_5 з-під варти негайно.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3