Справа № 464/4243/16-к
пр.№ 1-кп/464/225/16
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29.12.2016 року Сихівський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді ОСОБА_1

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові обвинувальний акт у кримінальному у провадженні № 0001356 відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Потсдам ФР Німеччина, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, який не працює, не одружений, раніше судимий:

- 23.05.2008 року Шевченківським районним судом м. Львова за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу в розмірі 1360 грн.;

- 11.04.2012 року Сихівським районним судом м. Львова за ч. 1 ст. 185 КК України до 240 годин громадських робіт;

- 26.03.2013 року Сихівським районним судом м. Львова за ч. 2 ст. 309 КК України до 2-х років 1 місяця 15 днів позбавлення волі; звільнений 26.02.2014 року;

- 22.10.2015 року Сихівським районним судом м. Львова за ч. 1 ст. 190 КК України до 120 годин громадських робіт;

- 20.05.2016 року Сихівським районним судом м. Львова за ч. 2 ст. 389 КК України до 3-х місяців 15 днів арешту;

зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_8 скоїв кримінальне правопорушення проти власності за наступних обставин:

29.04.2016 року, приблизно о 14 годині 40 хвилин, знаходячись на зупинці громадського транспорту, розташованої навпроти будинку № 10 по вулиці Раковського в м. Львові, де у нього виник умисел на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 через незачинені передні двері зайшов у салон маршрутного таксі № 43, яке стояло на зупинці громадського транспорту та в якому нікого не було, звідки навмисно, повторно, з корисливих спонукань, шляхом вільного доступу забрав грошові кошти в сумі 375 грн., що належали водію цього маршрутного таксі ОСОБА_6 , однак в момент вчинення кримінального правопорушення був помічений водієм ОСОБА_6 , який став вимагати повернути гроші, після чого, усвідомлюючи, що його дії викрито, продовжуючи свій злочинний умисел на заволодіння чужим майном, ОСОБА_8 своїх дій не припинив та почав тікати з місця скоєння правопорушення.

В судовому засіданні ОСОБА_8 винним себе визнав частково. При цьому ОСОБА_8 пояснив, що на кінцевій зупинці зайшов в салон одного з маршрутних таксі, щоб довідатися, коли таксі буде їхати. Проте, побачивши гроші, ОСОБА_8 вирішив викрасти їх. Знаючи, що в салоні нікого немає, ОСОБА_8 взяв гроші та поклав у кишеню. Коли почав виходити з салону таксі, його зустрів водій. Коли ОСОБА_8 зрозумів, що водій помітив пропажу грошей, ОСОБА_8 вирішив повернути гроші, проте не встиг це зробити, оскільки водій почав його бити. Вирвавшись від водія, побоюючись за своє здоров`я, ОСОБА_8 почав тікати. Через деякий час він сам зупинився і був затриманий водіями, після чого сам віддав гроші. ОСОБА_8 визнає, що мав намір на таємне заволодіння грошима, і цей намір виник у нього раптово, після того як побачив гроші. Він заперечує, що скоєне ним кримінальне правопорушення є грабежом, оскільки у обвинуваченого не було наміру відкрито грабувати водія.

Незважаючи на часткове визнання вини, провина обвинуваченого у скоєнні інкримінованого ому кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними під час досудового розслідування та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Допитаний в судовому засіданні в якості потерпілого ОСОБА_6 пояснив, що він працює водієм маршрутного таксі на маршруті № 43. В один з днів, коли ОСОБА_6 перебував на кінцевій зупинці маршруту, з автобусу було викрадено гроші в сумі 375 грн. Суму грошей, які перебували в автобусі, ОСОБА_6 знає точно, оскільки це була кінцева зупинка і він порахував виручку. Ці гроші знаходилися поруч з місцем водія. Також ОСОБА_6 пояснив, що в той день він залишив передні двері відчиненими, а сам стояв поруч з автобусом, що був позаду його автобуса, та розмовляв з ОСОБА_9 . Момент викрадення грошей ОСОБА_6 не бачив. Коли він повертався до свого автобуса, на сходах він зустрів ОСОБА_8 , спитав його, що він там робив та одразу помітив відсутність грошей. ОСОБА_8 одразу почав тікати. ОСОБА_6 та ОСОБА_10 наздогнали ОСОБА_8 приблизно в 50-100 метрах від зупинки, після чого останній повернув гроші. При цьому, під час того, як ОСОБА_6 та ОСОБА_10 бігли за ОСОБА_8 , останній їх бачив та намагався втікти від них, постійно маневруючи.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що він працює водієм маршрутного таксі на маршруті № 43. В один з днів, на кінцевій зупинці, коли його автобус стояв за автобусом ОСОБА_6 , ОСОБА_10 побачив, що хтось зігнувшись ходить в салоні автобусу ОСОБА_6 . В цей час сам ОСОБА_6 стояв поруч з автобусом ОСОБА_10 . Коли останній сказав, що хтось ходить по салону автобусу, ОСОБА_6 пішов до свого автобусу і ОСОБА_10 побачив, як ОСОБА_8 вийшов з автобусу та одразу став тікати. ОСОБА_6 та ОСОБА_10 побігли за ним та після того, як наздогнали, він повернув гроші.

Також провина ОСОБА_8 підтверджується письмовими доказами, наданими стороною обвинувачення та дослідженими в судовому засіданні, а саме:

- протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, в якому ОСОБА_6 просить притягнути до відповідальності невідому особу, яка 29.04.2016 року шляхом вільного доступу заволоділа грошима в сумі 375 грн.;

- протоколом огляду предметів від 29.04.2016 року, в ході якого було оглянуто гроші, що були викрадені.

За вимогами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

Проаналізувавши та оцінивши вивчені в судовому засіданні докази, суд вважає, що всі вищезазначені докази є належними, допустимими та достовірними. Ці докази є достатніми, оскільки як окремо так і у сукупності в повній мірі доводять винуватість ОСОБА_8 в скоєнні кримінального правопорушення проти власності.

Вирішуючи питання щодо кваліфікації дій обвинуваченого, суд вважає, що органами досудового розслідування правильно кваліфіковано його дії за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки своїми діями ОСОБА_11 скоїв відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно.

Те, що у ОСОБА_8 спочатку був намір лише на таємне викрадення чужого майна та не було наміру грабувати водія, не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого, адже усвідомлюючи, що обвинуваченого було викрито, він продовжив свої злочинні дії, спрямовані на заволодіння чужим майном.

В судовому засіданні встановлено, що потерпілий ОСОБА_6 разом із свідком ОСОБА_10 бігли за обвинуваченим з метою повернути викрадені гроші. З пояснень потерпілого та свідка вбачається, що ОСОБА_8 після того, як зрозумів, що його викрито, одразу почав тікати. Обвинувачений в судовому засіданні сам визнав факт того, що він усвідомлював, що його викрито, проте продовжив свої злочинні дії. Тобто, після викриття, дії обвинуваченого стали носити відкритий характер.

Пояснення обвинуваченого в частині того, що він хотів одразу повернути гроші, але не зміг цього зробити з причини застосування до нього насильства, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовуються показаннями потерпілого та свідка. У суду немає підстав сумніватися в правдивості показань останніх, оскільки вони давали свої показання будучі попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень та присягали говорити лише правду. Їх свідчення чіткі та послідовні. В той же час пояснення обвинуваченого нечіткі та суперечливі.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд виходить із загальних принципів призначення покарання, що передбачені в ст. 65 КК України. Суд враховує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, наявність обтяжуючих та пом`якшуючих покарання обставин.

Призначаючі покарання ОСОБА_8 , суд враховуює, що скоєне ним кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких. Суд враховує особу винного, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується посередньо. Обтяжуючих та пом`якшуючих покарання обставин не виявлено.

Беручи до уваги те, що обвинувачений скоїв кримінальне правопорушення будучі судимим, суд дійшов висновку, що ОСОБА_8 належних висновків не зробив, на путь виправлення не став, суд не вважає можливим виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Виходячи з обставин та ступеня тяжкості скоєного кримінального правопорушення, суд вважає доцільним застосування до обвинуваченого мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України. Саме через обставини скоєння цього кримінального правопорушення, а також через відсутність шкоди суд не вбачає підстав для призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання за це кримінальне правопорушення.

При призначенні обвинуваченому остаточного покарання за сукупністю злочинів на підставі вимог ч. 4 ст. 70 КК України суд вважає за необхідне застосувати правило поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Сихівського районного суду м. Львова від 20.05.2016 року, більш суворим, призначеним даним вироком. Суд вважає, що призначення остаточного покарання у виді 4-х років позбавлення волі буде справедливим та достатнім для покарання обвинуваченого за скоєне правопорушення, та для попередження скоєння ним правопорушень у майбутньому.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 65-67, ч. 4 ст. 70, ч. 5 ст. 72, ч. 2 ст. 186 КК України, ст.ст. 9, 10, 21-23, 25-26, 94, 367, 368, 370, 374 КПК України, суд -

З А С У Д И В :

ОСОБА_12 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Призначити ОСОБА_8 остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня 2016 року, більш суворим, призначеним даним вироком, у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Запобіжний захід стосовно засудженого ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишити тримання під вартою з утримуванням в Львівському слідчому ізоляторі № 19 УДПтС України у Львівській області.

Строк покарання засудженому ОСОБА_8 рахувати з моменту затримання з 05 травня 2016 року.

Зарахувати ОСОБА_8 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 05 травня 2016 року по дату набрання вироком законної сили на підставі ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Речові докази: гроші в сумі 375 (триста сімдесят п`ять) гривень, які зберігаються у потерпілого ОСОБА_6 передати останньому за належністю.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку, а засудженим, які перебувають під вартою в той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: