Ухвала
іменем україни
30 травня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000581 щодо

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Дніпропетровська, жителя

АДРЕСА_1 ,
визнаного невинуватим і виправданого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 3683 КК,
установив:
У касаційній скарзі з доповненнями до неї прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду від 14 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у цьому суді на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК. Суть доводів прокурора зводиться до того, що суд апеляційної інстанції не виконав приписів статей 94, 439 вказаного Кодексу, необґрунтовано відхилив апеляційні вимоги сторони обвинувачення й ухвалив рішення, яке не відповідає положенням статей 370, 419 КПК. Аргументуючи свою позицію, скаржник зазначає, що згаданий суд також допустив неправильне тлумачення ч. 4 ст. 3683 КК, унаслідок чого дійшов помилкових висновків про відсутність у діяннях ОСОБА_6 складової частини об`єктивної сторони злочину використання службових повноважень та наявність ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 1722 КУпАП. Крім того, прокурор звертає увагу на помилку суду в розрахунках суми при визначенні межі застосування адміністративної відповідальності.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило. Виправданий ОСОБА_6 подав до суду заяву в якій просив розглянути провадження за його відсутності.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він, обіймаючи посаду проректора з наукової роботи та завідувача кафедри транспорту і транспортних технологій Кременчуцького університету економіки інформаційних технологій та управління, будучи службовою особою юридичної особи приватного права, з використанням наданих йому повноваженьодержав повторно неправомірну вигоду за вчинення дій в інтересах того, хто передає таку вигоду та в інтересах третіх осіб.
Так, 20 березня 2013 року близько 12.00 год. у приміщенні вказаного університету на АДРЕСА_2 ОСОБА_6 одержав від студента заочного відділення ОСОБА_7 неправомірну вигоду в розмірі 400 грн та 200 дол. США (за офіційним курсом Національного банку України 1598 грн) за успішне складання останнім екзаменаційної сесії.

Крім того, 08 квітня 2013 року близько 14.00 год. у тому ж приміщенні ОСОБА_6 одержав від студента заочного відділення ОСОБА_8 3800 грн за успішне складання останнім та студентом ОСОБА_9 екзаменаційної сесії.
Також 09 квітня 2013 року близько 12.00 год. у згаданому приміщенні ОСОБА_6 за успішне складання екзаменаційної сесіїодержав від студента заочного відділення ОСОБА_10 частину обумовленої неправомірної вигоди в сумі 2000 грн, а наступного дня близько 15.30 год. у тому ж місці ще 2300 грн.
Наведені дії ОСОБА_6 слідчі органи кваліфікували за ч. 4 ст. 3683 КК (в редакції Закону від 16 жовтня 2012 року № 5460-VI-17).
За вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 грудня 2014 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 3684 КК і виправдано. Вирішено витання щодо речових доказів.

Апеляційний суд Полтавської області 06 липня 2015 року змінив виправдувальний вирок, ухвалив викласти перший абзац резолютивної частини вироку в такій редакції: ОСОБА_6 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 3683 КК, та виправданим у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення; виключив із мотивувальної частини вироку посилання суду на заходи, пов`язані з контролем за вчиненням злочину 09 та 10 квітня 2013 року. В решті вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, задовольнивши частково касаційну скаргу прокурора, 11 лютого 2016 року скасував згадане рішення апеляційного суду через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і призначив новий розгляд у цьому суді.

За результатами нового розгляду Апеляційний суд Полтавської області, залишивши апеляційну скаргу прокурора без задоволення і частково задовольнивши апеляційну скаргу захисника, своєю ухвалою від 14 червня 2016 року змінив вирок щодо ОСОБА_6 , зокрема перший абзац резолютивної частини вироку виклав у такій редакції: ОСОБА_6 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 3683 КК, та виправданим у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Крім того, апеляційний суд виключив із мотивувальної частини вироку посилання суду на заходи, пов`язані з контролем за вчиненням злочину 09 та 10 квітня 2013 року, а також вказівку на факт існування боргових зобов`язань між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 . У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі з доповненнями до неї, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог статей 370, 419 КПК рішення апеляційного суду повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим; при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі мають бути зазначені підстави, з яких подану скаргу визнано необґрунтованою.

Згідно з ч. 2 ст. 439 КПК суд касаційної інстанції вправі давати апеляційному суду вказівки з питань правильності застосування й тлумачення норм права, а також щодо справедливості заходу примусу, які є обов`язковими для врахування при новому розгляді справи. При цьому зі змісту положень згаданої статті випливає, що при такому розгляді погіршення становища особи допускається тільки за умови, якщо судове рішення було скасовано у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке правопорушення або посилення покарання за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника, а також якщо при новому розгляді буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, або якщо збільшився обсяг обвинувачення.
Наведених законодавчих приписів суд апеляційної інстанції дотримався.
За матеріалами кримінального провадження, прокурор, не погодившись із ухвалою апеляційного суду від 06 липня 2015 року, якою вимоги сторони обвинувачення про скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 та постановлення нового обвинувального вироку було залишено без задоволення, подав касаційну скаргу. В ній він, посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив скасувати оспорюване рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції за наслідками розгляду скарги прокурора задовольнив її частково, 11 лютого 2016 року скасував оскаржуване рішення через істотні порушення вимог ст. 419 КПК (тобто на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу) і призначив новий розгляд у цьому суді. Як убачається зі змісту ухвали, суд касаційної інстанції визнав обґрунтованими лише доводи прокурора щодо невмотивованості рішення апеляційного суду, а решту відхилив. Вказівки про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність при юридичній оцінці діянь ОСОБА_6 в ухвалі немає.
Всупереч посиланням прокурора в касаційній скарзі при новому розгляді апеляційний суд урахував правову позицію суду касаційної інстанції, і 14 червня 2016 року ухвалив рішення з додержанням положень статей 370, 419 КПК. У цьому рішенні суд детально проаналізував пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення за ч. 4 ст. 3683 КК та обставини, що в силу ст. 91 КПК належать до предмета доказування, оцінив в аспекті статей 84, 94 цього Кодексу зібрані у провадженні докази, дав вичерпні відповіді на всі доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, а також навів мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали, й положення закону, якими він керувався, відмовляючи у задоволенні вимог сторони обвинувачення. Переконливих аргументів на спростування висновку апеляційного суду про необхідність виправдання ОСОБА_6 та даних, що безспірно доводять факт допущення при здійсненні апеляційного провадження таких порушень норм права, які з огляду на статті 412, 413, 439 КПК тягнуть за собою обов`язкове скасування оспорюваної ухвали на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу, в касаційній скарзі не міститься.
Крім того, станом на 10 квітня 2013 року була чинною ст. 1722 КУпАП. На той час за законодавчим визначенням поєднане з використанням службових повноважень та пов`язаних із цим можливостей одержання службовою особою юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми неправомірної вигоди у розмірі, що не перевищує ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, підлягало кваліфікації за ст. 1722 КУпАП, а не за ч. 3 або за ч. 4 ст. 3683 КК. Також на відміну від ст. 1722 КУпАП у диспозиції частин 3 та 4 ст. 3683 КК поняттям використання повноважень охоплюється лише використання службових повноважень і не охоплюється використання пов`язаних із цим можливостей. Отже, твердження в касаційній скарзі щодо неправильного тлумачення апеляційним судом ст. 3683 КК є неспроможним. Разом із цим у справі не встановлено факту отримання ОСОБА_6 неправомірної вигоди в розмірі, який перевищує сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що прокурором не заперечується. За таких обставин його доводи про безпідставну відмову судом апеляційної інстанції в ухваленні обвинувального вироку колегія суддів вважає неприйнятними.
Що стосується помилки апеляційного суду в розрахунках суми при визначенні межі застосування адміністративної відповідальності, то вона не є істотною, оскільки не вплинула на суть остаточного рішення, не перешкодила і не могла перешкодити ухвалити його законним та обґрунтованим. За необхідності згадану помилку може бути виправлено в порядку ст. 379 КПК.
Істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би безумовними підставами для скасування оскаржуваної ухвали при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.
З урахуванням викладеного касаційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:
Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_11 ОСОБА_2 ОСОБА_3