Дата документу Справа № 310/8200/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/606/17 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/8200/16-к Доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.186 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 (дистанційно),

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, дистанційно, в режимі відеоконференції з Бердянським міськрайонним судом Запорізької області, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000822, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 грудня 2016 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Новопетрівка Бердянського району Запорізької області, який має середню освіту, не одруженого, військовозобов`язаного, не працюючого, зареєстрованого та мешкаючого в АДРЕСА_1 , на підставі ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України;

в с т а н о в и л а:
вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 грудня 2016 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

Керуючись ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання, якщо він на протязі 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину, виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано обвинуваченого періодично з`являтись на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти зазначений орган про зміну місця мешкання, не виїжджати за межі України на постійне мешкання без згоди органу з питань пробації.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 26 лютого 2016 року, приблизно о 16 годині, ОСОБА_8 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння біля магазину «Малібу», розташованого по вул. Італійській 72А в м. Бердянську Запорізької області, діючи умисно, з корисливих мотивів, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, з метою відкритого заволодіння чужим майном, штовхнув ОСОБА_7 , який тримав належний йому велосипед «Мерида» жовтого кольору вартістю 6000 грн., від чого потерпілий впав на землю. Після цього ОСОБА_8 підняв з землі зазначений велосипед, відкрито, проти волі та бажання потерпілого ОСОБА_7 заволодів велосипедом, та сівши на велосипед покинув місце скоєння злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

В апеляційній скарзі захисник вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, внаслідок чого судом було невірно кваліфіковано дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України, а не за ч. 1 ст. 186 КК України. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обставини, викладені в обвинувальному акті щодо вчинення ОСОБА_8 грабежу, поєднаного з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, не доведені прокурором та не знайшли свого підтвердження в суді, і спростовуються поясненнями обвинуваченого, потерпілого та свідків; висновки суду щодо застосування обвинуваченим до потерпілого насильства, яке не є небезпечним для його життя та здоров`я під час скоєння кримінального правопорушення не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; пояснення потерпілого ОСОБА_7 та свідків події ОСОБА_11 та ОСОБА_12 стосовно того, що потерпілий впав на землю від поштовху ОСОБА_8 не відповідають дійсності та неправильно викладені судом першої інстанції у вироку; також не відповідає дійсності та фактичним обставинам кримінального провадження висновок суду першої інстанції стосовно доводів сторони захисту. В зв`язку з тим, що обов`язковою ознакою складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України в даному випадку є застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, то дії ОСОБА_8 слід кваліфікувати не за ч. 2 ст. 186 КК України, а за ч. 1 ст. 186 КК України, тобто як відкрите викрадення чужого майна. При призначенні покарання ОСОБА_8 просить врахувати, що він раніше не судимий, після вчинення злочину пройшов курс соціальної реабілітації, позитивно характеризується за місцем проживання, щиро кається у вчиненні кримінального правопорушення, має родину та постійне місце проживання у м. Бердянську, має власні кошти на рахунку у ПАТ КБ «ПриватБанк» для оплати штрафу, що підтверджується довідкою банку від 28.12.2016 року, а також обставини того, що жодних негативних наслідків, окрім матеріальної шкоди потерпілому правопорушенням не завдано, а сам потерпілий не має будь-яких претензій до обвинуваченого та просить його суворо не карати, що підтверджується власноручно складеною ним розпискою.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції змінити, кваліфікувавши дії ОСОБА_8 не за ч. 2 ст. 186 КК України, а за ч. 1 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у вигляді штрафу, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, зокрема в останньому слові; потерпілого, які просили задовольнити апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_8 усіх вимог і положень зазначених законів дотримався.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду ОСОБА_8 свою вину у скоєнні інкримінованих злочинів визнав частково, і пояснив, що 26 лютого 2016 року приблизно о 16 годині він біля магазину «Малібу», розташованого по вул. Італійській 72А в м. Бердянську Запорізької області, попрохав покататись на велосипеді у ОСОБА_7 , який тримав належний йому велосипед «Мерида» жовтого кольору. Після того, як потерпілий йому відмовив, він став виривати у нього велосипед, від чого потерпілий оступився та впав на землю, а він підняв з землі зазначений велосипед та без згоди потерпілого ОСОБА_7 поїхав, залишивши згодом його на зберігання у своєї бабусі, де він і був вилучений працівниками поліції.

Не дивлячись на часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_8 своєї провини у скоєнні кримінального правопорушення, його вина повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, дослідженими та оціненими судом першої інстанції, зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_7 , який в судовому засіданні пояснив, що 26 лютого 2016 року приблизно о 16 годині він біля магазину «Малібу», розташованого по вул. Італійській, 72А в м. Бердянську Запорізької області зустрів раніше знайомого ОСОБА_8 , який був в стані алкогольного сп`яніння. Останній став просити у нього велосипед покататись, але він не погоджувався. Після чого, ОСОБА_13 почав виривати у нього з рук велосипед. Від поштовху він впав, а обвинувачений в цей час заволодів велосипедом та без його згоди кудись поїхав;

- показаннями свідка ОСОБА_11 , який в судовому засіданні пояснив, що 26 лютого 2016 року приблизно о 16 годині біля магазину «Малібу», розташованого по вул. Італійській 72А в м. Бердянську Запорізької області, ОСОБА_8 просив покататись велосипед у ОСОБА_7 , який відмовився йому давати велосипед, після чого ОСОБА_8 став виривати велосипед з рук ОСОБА_7 , який тримав належний йому велосипед «Мерида» жовтого кольору, від поштовху потерпілий впав на землю, а ОСОБА_8 , забравши велосипед поїхав на ньому з місця події;

- показаннями свідка ОСОБА_12 , який в судовому засіданні пояснив, що 26 лютого 2016 року приблизно о 16 годині біля магазину «Малібу», розташованого по вул. Італійській 72А в м. Бердянську Запорізької області, він бачив як ОСОБА_8 виривав з рук ОСОБА_7 велосипед жовтого кольору, від поштовху потерпілий впав на землю, а ОСОБА_8 в цей час забрав велосипед та поїхав на ньому з місця події.

- показаннями свідка ОСОБА_14 , яка в судовому засіданні пояснила, що у її сина у власності є спортивний велосипед жовтого кольору, на якому він 26.02.16 року в денний час поїхав кататись по місту Бердянську. Приблизно о 16 годині 30 хвилин син їй розповів, що у нього велосипед забрав знайомий хлопець, та не повернув, на що вона порекомендувала сину звернутись до поліції, а сама поїхала по своїм справам. Повідомила, що на куртці, в яку був одягнутий син, вона бачила забруднений рукав.

Крім зазначених показань, винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 суд підтвердив сукупністю інших, як прямих, так і непрямих доказів, а саме:

- протоколом огляду місця події від 27.02.2016 року (а.п. 30);

- постановою про визнання речовим доказом від 10.04.2016 року (а.п. 31);

- розпискою потерпілого про отримання велосипеду на зберігання (а.п. 32).

У вироку суд, на підставі сукупності доказів, спростував твердження автора апеляції щодо відсутності такої кваліфікуючої ознаки, як насильство, яке не було небезпечним для його життя чи здоров`я і належним чином мотивував свої висновки у цій частині, вказавши, при цьому, що обвинувачений ОСОБА_8 з метою відкритого заволодіння майном потерпілого ОСОБА_15 діяв проти волі останнього, застосовував до потерпілого саме насильство, яке не було небезпечним для його життя чи здоров`я, коли виривав з рук потерпілого велосипед, який останній утримував, і чинив супротив насильству, від якого (поштовху) потерпілий ОСОБА_14 не втримався на ногах, впав на землю, та випустив з рук велосипед, чим обвинувачений і скористався, відкрито заволодівши майном потерпілого.

Суд належним чином дослідив наявні докази у провадженні, у їх сукупності, з точки зору достатності, достовірності, належності та допустимості, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Докази, покладені судом в основу обвинувачення, узгоджуються між собою, не містять якихось суттєвих суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності, виключають сумніви у причетності ОСОБА_8 до умисного скоєння інкримінованого йому злочину, а тому правильно обґрунтував ними його обвинувачення.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів.

Порушень ст. ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

При перевірці доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого і матеріалів провадження колегія суддів виявила, що суд першої інстанції створив всі умови для реалізації обвинуваченим свого права на захист, при цьому таких порушень кримінально-процесуального права, що призвели б до позбавлення чи обмеження обвинуваченого у здійсненні його права на захист не встановлено.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Призначення покарання носить індивідуальний характер, і його вид, розмір визначається з урахуванням положень зазначеного закону.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, у межах санкції інкримінованого йому злочину, суд призначив його у виді позбавлення волі на строк 4 роки, із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України, дотримавшись при цьому вимог закону.

При призначенні такого покарання враховано ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, дані про його особу, згідно яких він задовільно характеризується за місцем мешкання, визнав себе винним, сприяв органам досудового слідства і суду у встановленні обставин справи, матеріальні збитки відшкодовано шляхом повернення майна, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, що розцінено судом як обставини, що пом`якшують покарання. Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого визнано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння .

На підставі цього, суд зробив висновок про можливе виправлення ОСОБА_8 без реального відбування покарання, але при умові виконання, у встановлений випробувальний термін, покладених на нього відповідних обов`язків.

Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів вважає, що рішення суду щодо призначеного ОСОБА_8 покарання, із застосуванням ст.ст. 75,76 КК України, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що поставлене захисником питання в апеляційній скарзі про суворість призначеного покарання є некоректним, оскільки штраф є реальним покаранням, яке тягне за собою істотні матеріальні наслідки, невигідні для винної особи, а покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України таким не є. Отже, вести мову про пом`якшення призначеного покарання ОСОБА_8 , шляхом застосування покарання у виді штрафу, у даному випадку є недоречним.

З урахуванням викладеного, і оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, або скасування вироку та закриття кримінального провадження, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 29 грудня 2016 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4