11-кп/775/146/2017(м)
221/2222/16-к

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у м. Маріуполі кримінальне провадження №0000473 за апеляційною скаргою прокурора, який здійснював повноваження прокурора у розгляді провадження судом першої інстанції, на вирок Волноваського районного суду Донецької області від 23 грудня 2016 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Волноваха Донецької області, громадянина України, не судимого, працюючого продавцем непродовольчих товарів в спеціалізованому магазині ФОП ОСОБА_8 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

визнано невинуватим та виправдано за ч.1 ст.164 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_9 виправдано за наступним обвинуваченням:

Згідно виконавчого листа по справі № 2-1590 від 30 червня 2005 року, виданого Волноваським районним судом Донецької області, про стягнення щомісяця з ОСОБА_7 аліментів у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку та інших прибутків на утримання доньок: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та не менше одного неоподаткованого мінімуму заробітної платні на одну дитину на користь ОСОБА_9 , стягування почати з 03 червня 2005 року на утримання дочок до досягнення ними повноліття.

Однак ОСОБА_7 , будучи працездатною особою та неодноразово попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 164 КК України за ухилення від сплати аліментів, в період з липня 2015 року по 04 квітня 2016 року ухилявся від сплати аліментів та неодноразово зверталась потерпіла ОСОБА_9 та його донька ОСОБА_11 про сплату їм аліментів. Також, маючи доходи від неофіційного заробітку, ніяких грошових коштів на сплату аліментів не здійснював. Так, за вказаний проміжок часу ОСОБА_7 шляхом бездіяльності злісно ухилявся від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей, іншої матеріальної допомоги не надавав, навмисно не працевлаштовувався, на облік у Волноваському районному центрі зайнятості населення не став, що призвело до утворення заборгованості станом на 04 квітня 2016 року в грошовому вираженні 36 161 гривень 24 копійки.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України та призначити йому покарання у виді 80 годин громадських робіт. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної уваги тим обставинам, що обвинувачений певний час мав постійне місце роботи, але протягом тривалого часу та умисно не повідомляв державного виконавця про своє працевлаштування та уникав контактів з ним, в подальшому не приймав заходів для працевлаштування, аліменти на користь потерпілої не сплачував, не зважаючи на її неодноразові звернення. Крім того, сам він до центру зайнятості з приводу працевлаштування не звертався, а надання обвинуваченим допомоги на лікування, придбання ним ліків та одягу для дітей спростовано показаннями потерпілої.

Заслухавши доповідача, прокурора та потерпілу на підтримання апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника про необґрунтованість апеляційної скарги та законність судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно з ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Висновки суду про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, за вказаних у вироку обставинах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються наявними в матеріалах провадження доказами, які судом всебічно і повно безпосередньо досліджені та правильно оцінені.

Цей висновок, зокрема, підтверджується показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що з потерпілою ОСОБА_9 перебував в зареєстрованому шлюбі з 1997 року до 2006 року, у них народилися дві доньки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Дружина подала позов про стягнення з нього аліментів, та він поки офіційно працював, аліменти сплачував по червень 2015 року, в тому числі й за попередні періоди, де утворювалася заборгованість. В серпні 2015 року донька ОСОБА_13 жила в нього вдома, він її утримував. В вересні ОСОБА_13 травмувалася, їй зробили операції, він фактично оплатив лікування та ліки, які особисто купував, приблизно на 25 000 грн., які позичив у борг. Окрім того, восени 2015 року він купував донькам на ринку в м.Волноваха одяг. У зв`язку з тим, що погашав борг, не мав можливості в цей період офіційно надсилати аліменти, так як мав лише випадкові заробітки. В березні 2016 року розрахувався з боргами, а в квітні 2016 року почав сплачувати аліменти та попередню заборгованість, так як офіційно влаштувався на роботу. В процесі виконавчого провадження державний виконавець його не попереджав про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів, розписки відповідної він не писав.

Зазначені обставини знайшли своє підтвердження у досліджених судом листі директора ТОВ «Ринок» від 27 липня 2016 року, товарних чеків від 08 вересня 2015 року, від 10 листопада 2015 року, від 06 січня 2016 року, 06 грудня 2015 року, від 06 січня 2015 року, з яких вбачається, що ОСОБА_7 були придбані донькам речі - сукня, джинси, 2 пайти, чоботи, жіноча сумка., а також медичних документах (довідки лікаря, товарні чеки), відповідно до яких донька обвинуваченого - ОСОБА_14 , 1998 року народження, перебувала на лікуванні в Вузловій лікарні станції Волноваха з 14 вересня 2015 року до 29 вересня 2015 року, з 22 жовтня 2015 року до 06 листопада 2015 року з діагнозом закритий уламковий перелом лівої ключиці зі зміщенням. З довідки медичного закладу вбачається, що лікування дівчини проводилося саме за рахунок коштів батька, а вже догляд здійснювався батьком та матір`ю. Також стороною захисту надано велику кількість чеків з аптек на підтвердження придбання медикаментів на зазначену суму, що у більшості співпадає з призначеннями лікаря.

Згідно довідки-розрахунку від 08 квітня 2016 року, виданою державним виконавцем ВДВС Волноваського РУЮ ОСОБА_15 , вбачається, що за період з 01 січня 2015 року до червня 2015 року включно, в період роботи в ТОВ «Зерно Транс», ОСОБА_7 сплачено аліментів на суму 8647,06 грн., в тому числі й заборгованість за попередній період, що підтверджує доводи обвинуваченого про готовність до працевлаштування та виконання рішення суду.

Допитаний під час судового розгляду державний виконавець ОСОБА_15 підтвердив ці обставини, зазначивши, що ініціатива звернення до органу досудового розслідування виходила саме від потерпілої, такі ж показання цей свідок надав й під час апеляційного розгляду.

В ході апеляційного розгляду були допитані свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які підтвердили факт надання матеріальної допомоги обвинуваченим на лікування доньки, придбання одягу дітям, вказували, що діти неодноразово бували у них вдома, а обвинувачений по мірі можливостей намагався їм допомагати, маючи до того ж дітей від іншого шлюбу. Ці обставини частково підтвердила під час апеляційного розгляду дочка обвинуваченого - ОСОБА_11 ..

Судом правильно зазначено, що доводи сторони обвинувачення про працездатність обвинуваченого, як на доказ злісного ухилення, не є достатнім для такого висновку, з огляду на можливість працевлаштування останнього, час, з якого він не працює та не сплачує аліменти.

Положення статей 62, 129 Конституції України та статей 7, 17, 22 Кримінального процесуального кодексу України визначають основними засадами судочинства у кримінальних справах, зокрема, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Ця норма-засада закріплена також у міжнародно-правових актах, визнаних Україною: Загальній декларації прав людини (п.1 ст.11), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (п.2 ст.14), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.2 ст.6).

Водночас, ст.ст.8,9 КПК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10 липня 2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282, від 17 березня 2011 року у справі «Бочаров проти України»- п.45 ). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність.

За встановленими судом фактичними обставинами провадження, виходячи із сукупності зазначених та інших досліджених у судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийшов цілком до правильного та обґрунтованого висновку про те, що ухилення від сплати аліментів на утримання дітей з боку обвинуваченого певною мірою мале місце, але воно не може бути визнане злісним з огляду на правові приписи, що містяться у ст.164 КК України, а тому правильно, відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.373 КПК України, виправдав обвинуваченого ОСОБА_7 за вказаним обвинуваченням.

Докази, на яких побудовані висновки суду про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення є належними, допустимими, достатніми та достовірними, а висновки суду щодо їх оцінки не містять протиріч та сумнівів, судом були досліджені усі докази, надані сторонами, згідно вимог ст.94 КПК України.

Цей висновок цілком відповідає зазначеним вище критеріям оцінки доказів, практиці Європейського суду з прав людини, правовим висновкам, викладеним в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 року, а тому доводи апеляції прокурора про доведеність обвинувачення та невірну оцінку доказів з боку суду є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідає вимогам ст.ст.370,374 КПК України.

Порушень кримінального процесуального закону та підстав для скасування або зміни вироку, передбачених ст.409 КПК України, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора, який здійснював повноваження прокурора у розгляді провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення.

Вирок Волноваського районного суду Донецької області від 23 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку рішення про закриття кримінального провадження.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області