Справа № 161/561/17
Провадження № 1-кп/161/180/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Луцьк 24 січня 2017 року
Луцький міськрайонний суд Волинської області під головуванням:

Судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

захисника адвоката: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі в місті Луцьку кримінальне провадження, що внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000004, від 11.01.2017 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Міловіце, Республіки Чехія, жителя та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою,одруженого, непрацюючого, раніше несудимого, -

за ч.3 ст.402 КК України, -

В С Т А Н О В И В :
В обвинувальному акті зазначено, що відповідно до наказу т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 01.09.2015 року, за № 182-ос, старшого сержанта ОСОБА_4 , на підставі наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України, від 25.08.2015 року, за № 793-ос, зараховано до списків особового складу військової частини № НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду молодшого інспектора прикордонної служби 1 категорії водієм 3 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІІ категорії (тип Б).

Згідно указу Президента України, від 14.01.2015 року, в Україні оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» діє особливий період.

У відповідності до вимог, передбачених ст.72 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, заступник командира полку (окремого батальйону) з виховної роботи підпорядковується командирові та є прямим начальником усього особового складу полку (окремого батальйону).

На посаді заступника начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 начальника відділу персоналу проходить військову службу полковник ОСОБА_6 ..

Відповідно до вимог ст.ст. 29-32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статут), військовослужбовці за своїм службовим становищем і військовим званням можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальник має право віддавати підлеглому накази, підлеглий зобов`язаний беззастережно їх виконувати. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Статтею 28 Статуту передбачено, що одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України є єдиноначальність і полягає в наділені командира всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих та наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази.

Відповідно до вимог ст.37 Статуту, військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ.

Проходячи військову службу, старший сержант ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст.1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.9, 11, 16, 28-32, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, був зобов`язаний суворо дотримуватись в своїй службовій діяльності вимог Конституції України, Законів України, Статутів внутрішньої служби Збройних Сил України, беззастережно виконувати законні накази та розпорядження своїх командирів, ставитися до них з повагою та бути зразком виконання службового обов`язку.

Однак, старший сержант ОСОБА_4 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вище вимогам Статутів Збройних Сил України в період проходження військової служби, відкрито відмовився виконувати наказ начальника в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, чим вчинив непокору за наступних обставин:

Так, 02.08.2016 року, на засіданні атестаційної комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 до старшого сержанта ОСОБА_4 було доведено наказ Адміністрації Державної прикордонної служби України, від 20.07.2016 року, за №685-ОС, про вибуття для подальшого проходження військової служби до Східного регіонального управління.

Однак, старший сержант ОСОБА_4 висловлював своє незадоволення щодо його переміщення до Східного регіонального управління.

В подальшому, 02.08.2016 року, заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 начальником відділу персоналу полковником ОСОБА_6 , який головував на вказаній атестаційній комісії, в присутності заступника начальника відділу кадрів майора ОСОБА_7 , старшого юрисконсульта групи правового забезпечення майора юстиції ОСОБА_8 , начальника відділення по роботі з персоналом відділу персоналу майора ОСОБА_9 , відповідно до наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України, від 20.07.2016 року, за № 685-ОС, віддано наказ старшому сержанту ОСОБА_4 вибути для подальшого проходження військової служби до Східного регіонального управління.

Проте, старший сержант ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що він являється військовослужбовцем і повинен проходити військову службу за контрактом, маючи реальну можливість виконати вищевказаний наказ, але не бажаючи підкорятися законному наказу свого безпосереднього командира, близько 15 год. 15 хв., 02.08.2016 року,знаходячись у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , що по АДРЕСА_2 , відкрито відмовився виконувати наказ Адміністрації Державної прикордонної служби України, від 20.07.2016 року, за №685-ОС, про вибуття для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_4 , відданий заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 начальником відділу персоналу полковником ОСОБА_6 ..

Таким чином, старший сержант ОСОБА_4 , обвинувачується у тому, що він, 02.08.2016 року, близько 15 год. 15 хв., знаходячись у приміщенні штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 , що по АДРЕСА_2 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, всупереч інтересам служби та вимогам ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 28-32, 37, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкрито відмовився виконувати наказ Адміністрації Державної прикордонної служби України, від 20.07.2016 року, за №685-ОС, про вибуття для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_4 , чим вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.402 КК України.

11.01.2017 року, під час досудового розслідування, між прокурором військової прокуратури Луцького гарнізону ОСОБА_3 і обвинуваченим ОСОБА_4 укладена угода про визнання винуватості.

Згідно з угодою ОСОБА_4 беззаперечно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.402 КК України.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, позитивно характеризується, вперше притягується до кримінальної відповідальності, що в цілому істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди ОСОБА_4 буде призначене покарання за ч.3 ст.402 КК України, із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 4 250 грн..

Розглядаючи питання про затвердження угоди, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з ч.4 ст.469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Злочин, у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винуватим, віднесений до категорії тяжких, внаслідок якого, шкода завдана лише державним інтересам.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , цілком розуміє положення, передбачені ч.ч.4, 5 ст.474 КПК України, укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Судом встановлено, що умови угоди не суперечать вимогам Кримінального процесуального Кодексу та Кримінального Кодексу України, інтересам суспільства, а кримінальне провадження свідчить про наявність фактичних підстав для визнання винуватості.

Обвинувачений ОСОБА_4 погоджується на призначення узгодженого покарання.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості укладеної між прокурором ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 ..

Керуючись ч.3 п.1 ст. 314, ст.ст. 373, 374, 475 КПК України (в редакції 2012 р.), суд, -

З А С У Д И В :
Угоду про визнання винуватості, укладену 11.01.2017 року між прокурором військової прокуратури Луцького гарнізону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні, що внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000004, від 11.01.2017 року, затвердити.

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.402 КК України, призначивши йому узгоджене покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді штрафу у розмірі 250 (двісті п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4 250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) гривень.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Волинської області, шляхом її подачі через Луцький міськрайонний суд Волинської області, протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: ОСОБА_1