Справа № 372/2035/17
Провадження 1-кп-165/17
ухвала
Іменем України
29 серпня 2017 року Обухівський районний суд Київської області в складі колегії суддів:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі: ОСОБА_4 ,

за участю прокурора: ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

представників потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

захисників ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ,

обвинувачених ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань Обухівського районного суду Київської області матеріали кримінального провадження внесеному в ЄРДР за № 0001221 від 21.10.2015 року, за обвинуваченням ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України,

В С Т А Н О В И В:
До суду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 за обвинуваченням у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України, внесеному в ЄРДР за № 0001221 від 21.10.2015 року.

Вказані матеріали призначені до розгляду у підготовче судове засідання відповідно до вимог ч. 1 ст. 314 КПК України.

В підготовчому судовому засіданні судом поставлено на обговорення питання про можливість призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Прокурор, вважав за можливе призначити судовий розгляд даного кримінального провадження, оскільки воно за територіальною підсудністю підлягає розгляду Обухівським районним судом Київської області, так як декілька епізодів злочину щодо вербування потерпілих були розпочаті на території Обухівського району, та зазначив, що обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування складено відповідно до вимог ст.291 КПК України.

Потерпілі та їх представники підтримали думку прокурора.

Захисник ОСОБА_18 , заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, оскільки він не відповідає вимогам п.5 ч.1 ст. 291 КПК України, так як в ньому не конкретизовано місце та час вчинення злочину, зокрема коли та де був розпочатий та закінчений злочин, що позбавляє можливості учасників судового розгляду встановити територіальну підсудність розгляду даного кримінального провадження, а оскільки в обвинувальному акті не вказано місце та час вчинення злочину, а лише формально зазначено, що в ході слідства встановити місце та час вчинення злочину не вдалось, то на його думку дане кримінальне провадження повинно розглядатись Шевченківським районним судом м. Києва у межах територіальної юрисдикції якого було закінчено досудове слідство. Згідно вимог п.5 ч.1 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими. Однак, всупереч зазначеній нормі КПК України в тексті обвинувального акту, в частині: «Фактичні обставини кримінальних правопорушень», обвинувальний акт не містить викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, в якому обвинувачуються ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , а навпаки, в обвинувальному акті чітко вказано, що будь-які обставини кримінального правопорушення досудовим розслідуванням не встановлені.

Захисник ОСОБА_19 , зазначив, що зазначені недоліки в обвинувальному акті позбавляють суд можливості з`ясувати чи підсудне взагалі дане кримінальне провадження Обухівському районному суду, а тому він підлягає поверненню прокурору.

Захисник ОСОБА_21 , підтримав клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, та вказав на те що він вважає, що дане кримінальне провадження не підсудне Обухівському районному суду, а саме як вбачається із обвинувального акту ОСОБА_26 , ОСОБА_25 , ОСОБА_24 та ОСОБА_23 обвинувачуються у вербуванні та переміщенні осіб, вчинене з метою експлуатації, з використанням обману та уразливого стану, за попередньою змовою групою осіб. За даними досудового розслідування злочин, передбачений ч. 2 ст. 149 КК України, в частині вербування та переміщення осіб через кордон було вчинено обвинуваченими на території м. Києва та Бориспільського району Київської області, а експлуатація та втягнення потерпілих у злочинну діяльність мали місце за межами кордону України на території іноземних держав (ФР Бразилія, Королівство Таїланд). Таким чином, фактично місце вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України, з огляду на значну кількість епізодів та їх територіальну різноманітність, встановити неможливо. А тому відповідно до ч. 1 ст. 32 КПК України, якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування. Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні було завершено шляхом звернення до суду з обвинувальним актом, який складено старшим слідчим Слідчого управління Головного управління НП в Київській області, та яке знаходиться за адресою: м. Київ, Дегтярівська, 15-а, що територіально відповідає Шевченківському району м. Києва, таким чином, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001221 від 21.10.2015 за обвинуваченням ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_24 та ОСОБА_23 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України, завершено в межах територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду м. Києва. Будь-які обставини, які виключають здійснення судового провадження відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства в Шевченківському районному суді м. Києва, чи виняткові обставини для розгляду зазначеного кримінального провадження Обухівським районним судом Київської області відсутні, а тому обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001221 від 21.10.2015 направлено до даного суду із порушенням правил територіальної підсудності. З врахуванням п.1 ч.1, ч.3 ст. 34 КПК України, ч.3 ст.314 КПК України, захисник вважає за необхідне направити даний обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001221 від 21.10.2015 р. до Апеляційного суду Київської області для внесення подання до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ для вирішення питання про направлення даного провадження із Обухівського районного суду Київської області до Шевченківського районного суду м. Києва.
Захисник ОСОБА_20 теж підтримав клопотання про повернення обвинувального акту прокурору в зв`язку з його невідповідністю вимогам законодавства, та зазначив що в обвинувальному акті не тільки не зазначається що більш точного часу та місця вчинення злочину в ході слідства не встановлено, а взагалі не встановлено ніякого часу та місця, що позбавляє суд можливості пересвідчитись у відповідності положень ст.. 32 КПК України, що вказане кримінальне провадження підлягає розгляду саме Обухівським районним судом. Крім того його підзахисний ОСОБА_23 , вперше в судовому засіданні побачив інших обвинувачених та потерпілих, так як з жодним з них він не знайомий і не зрозуміло з яких підстав кримінальне провадження за його обвинуваченням було об`єднано з кримінальним провадженням решти обвинувачених органом досудового розслідування вже на стадії завершення досудового розслідування, оскільки спільне що об`єднає ці два кримінальні провадження є лише одні й ті самі не встановлені досудовим слідством особи. Також в обвинувальному акті зазначається, що 07.03.2016 року ОСОБА_26 , за попередньою змовою з ОСОБА_23 , та ОСОБА_25 , користуючись уразливим станом ОСОБА_12 , перемістили його через кордон, а в травні 2016 року розробили план, та почали діяти за ним, а тому виходячи зі місту обвинувального акту обвинувачені спочатку вчинили злочинні дії, а потім розробили план їх вчинення, що є абсурдним.

Прокурор, та представники потерпілих заперечували проти задоволення клопотання, про повернення обвинувального акту прокурору, посилаючись на те, що не зазначення часу та місця вчинення злочину не є підставою для повернення обвинувального акту.

Потерпілі підтримали думку прокурора.

Заслухавши клопотання та думку учасників судового провадження суд дійшов висновку про повернення обвинувального акту прокурору з наступних мотивів.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: зокрема і повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) злочину, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частину, а й точне формулювання, зокрема об`єктивної, суб`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак. Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення унеможливлює якісний і повний захист обвинувачених.

Так у рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2008 року, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «Обвинувачення для цілей п.1 ст.6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п.«b» ч.3 ст.6 Конвенції».

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, яке висунуте в порядку, встановленому цим кодексом. Разом з цим ч.1 ст.337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах, крім випадків, передбачених цією статтею.

Отже, розгляд справи без формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатися незаконним. Адже відповідно до ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи виправданою або винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів, статті відповідного закону, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, адже правова норма кваліфікації має відповідати формулюванню обвинувачення.

Відповідно до ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Зокрема, згідно з п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт наряду з іншими реквізитами обов`язково має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення. При цьому, за змістом цієї норми, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому п.1 ст.91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інші обставини, які мають значення для кримінального правопорушення.

Як вказують приписи ч.1 ст.91 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які, виходячи зі змісту закону, має містити обвинувальний акт в формулюванні обвинувачення, з посиланням на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими, - покладається на слідчого, прокурора.

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт в частині обвинувачення ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 за ч.2 ст.149 КК України не містить посилання на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими і які відносяться до предмету доказування у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.149 КК України злочином є торгівля людьми або здійснення іншої незаконної угоди, об`єктом якої є людина, а так само вербування, переміщення, переховування, передача або одержання людини, вчинені з метою експлуатації, з використанням обману, шантажу чи уразливого стану особи.

Згідно примітки 1 до ст.149 КК України, під експлуатацією людини в цій статті слід розуміти всі форми сексуальної експлуатації, використання в порнобізнесі, примусову працю або примусове надання послуг, рабство або звичаї, подібні до рабства, підневільний стан, залучення в боргову кабалу, вилучення органів, проведення дослідів над людиною без її згоди, усиновлення (удочеріння) з метою наживи, примусову вагітність, втягнення у злочинну діяльність, використання у збройних конфліктах тощо.

Торгівля людьми у формі купівлі-продажу людини, а також інша незаконна угода щодо людини, утворюють склад злочину незалежно від способів (обману, шантажу, використання уразливого стану, застосування насильства тощо). Під здійсненням іншої незаконної угоди, об`єктом якої є людина, слід розуміти як дії, спрямовані на вчинення інших, не пов`язаних з купівлею-продажем людини, так і такі, як передача людини в рахунок погашення боргу, в обмін на інші, крім грошей, цінності або послуги матеріального характеру, дарування, передача в оренду тощо. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони складу злочину є експлуатація людини, яку повинна усвідомлювати винна особа. Проте фактична реалізація такої мети не обов`язкова для наявності закінченого складу злочину.

Так, викладене в обвинувальному акті обвинувачення не містить викладу об`єктивної сторони вчиненого злочину, а саме: відсутні відомості щодо обставин (час, місце, дата), при яких у обвинувачених ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , виник злочинний умисел, який відповідно до вимог ст.91 КПК України підлягає доказуванню, спрямований на вербування, та подальше переміщення потерпілих з території України на територію Королівства Таїланду та ФР Бразилії, у зв`язку з чим ОСОБА_22 запропонував ОСОБА_25 , ОСОБА_23 , здійснювати згідно невідомо ким розробленого плану та невідомо ким розподілених ролей вербування і забезпечувати переміщення людей через Державний кордон України з метою їх експлуатації у злочинній діяльності.

Також обвинувальний акт не містить посилання на фактичні обставини та формулювання обвинувачення щодо ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , а саме в чому конкретно полягали дії кожного з обвинувачених у здійсненні вербування, переміщування осіб з метою експлуатації з виростанням обману та уразливого стану, та з якою метою експлуатації вони були вчинені. Тому викладене обвинувачення в обвинувальному акті не може вважатися висунутим в порядку, встановленому КПК України та позбавляє суд призначити обвинувальний акт до судового розгляду.

Крім того обвинувальний акт не містить відомостей про час і місце закінчення злочину по кожному із епізодів злочинної діяльності, що унеможливлює ефективний захист надання правової оцінки правильності кваліфікації і територіальної підсудності.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду. (рішення від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52, рішення від 25.07.2000 р. у справі «Маточчіа проти Італії» п. 58 та рішення від 20.07.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» п. 34).

Крім того відповідно до обвинувального акту дії обвинувачених ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , ОСОБА_23 , кваліфіковані за ч.2 ст. 149 КК України, як вербування та переміщення кількох осіб, вчинені з метою експлуатації з використанням обману та уразливого стану за попередньою змовою групою осіб, а дії ОСОБА_24 теж кваліфіковані за ч.2 ст. 149 КК України, як вербування та переміщення людини, вчинене з метою експлуатації з використанням обману та уразливого стану за попередньою змовою групою осіб. Разом з тим, у фактичних обставин кримінального правопорушення зазначається, що ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , ОСОБА_23 , такі дії вчинювали неодноразово та за попередньою змовою, що свідчить про суперечливість кваліфікації дій обвинувачених та змісту обвинувального акту. Крім того в обвинувальному акті не зазначено чи дії обвинувачених вчинені щодо кількох осіб були скоєні з єдиним наміром і способом. Також в обвинувальному акті зазначається, що всі потерпілі мали уразливий стан, який був пов`язаний зі скрутним матеріальним становищем, а саме відсутністю постійного місця роботи та заробітку, що не узгоджується з поняттям уразливий стан визначений відповідно до п.2 примітки ст.149 КК України, під яким слід розуміти зумовлений фізичними чи психічними властивостями або зовнішніми обставинами стан особи, який позбавляє або обмежує її здатність усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними, приймати за своєю волею самостійні рішення, чинити опір насильницьким чи іншим незаконним діям, збіг тяжких особистих, сімейних або інших обставин, а не бажання і неможливість знайти роботу.

Таке посилання у формулюванні обвинувачення унеможливить зміну обвинувачення в суді стосовно даної обставини, оскільки зміна обвинувачення в суді згідно вимог ст.338 КПК України передбачає виключно зміну правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення, але не стосується викладу фактичних обставин кримінального правопорушення.

У вказаній нормі кримінального процесуального закону мова йде про можливість зміни правової кваліфікації та обсягу обвинувачення під час судового провадження, а не виправлення описок. Крім того, зміна обвинувачення - це право прокурора, яким він в процесі розгляду справи може й не скористатися. Вказані обставини, згідно КПК України, є обов`язковими вимогами стосовно змісту обвинувального акту та фактичних обставин злочину.

Викладаючи фабулу обвинувачення в обвинувальному акті в зазначеній неконкретній формі, прокурор фактично позбавляє можливості суд донести його дійсний зміст до обвинувачених і тим самим призведе до порушення права на захист. Сформульоване прокурором узагальнене обвинувачення, що має спрощений підхід є недопустимим, та є наслідком висновку про відсутність обвинувачення, як складової частини обвинувального акту, що свідчить про його неконкретність, що призводить до порушенням прав, як обвинувачених так і потерпілих по даній справі.

Слід зазначити, що за правилами ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст.11 Загальної декларації прав людини, кожен кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Зазначені висновки містяться у рішенні Верховного Суду України від 03.03.2016 року у справі № 5-347 кс15.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 314 КПК України, у разі невідповідності обвинувального акту вимогам КПК України, суд у підготовчому судовому засіданні повертає обвинувальний акт прокурору.
Разом з тим, процесуальні порушення, допущені при прийнятті рішень на стадії досудового розслідування не можуть бути усунуті в ході судового розгляду, оскільки відповідно до приписів ст. 22 КПК України суд позбавлений можливості перебирати на себе функції обвинувачення.

Зазначені істотні порушення норм кримінального процесуального закону неможливо усунути під час судового розгляду, оскільки вони є очевидними на стадії підготовчого провадження і потребують проведення відповідних процесуальних дій, які можуть виконати лише слідчі.

Наведені порушення є істотними, такими, що перешкоджають призначенню судового розгляду на підставі отриманого обвинувального акту та здійсненню належної визначеної КПК України процедури судового розгляду, дотримання загальних засад судочинства, передбачених ст.7 КПК України, їх неможливо усунути під час підготовчого судового засідання.

Що ж стосується клопотання захисників щодо передачі даного кримінального провадження до Апеляційного суду Київської області для внесення подання до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ для вирішення питання про направлення даного провадження із Обухівського районного суду Київської області до Шевченківського районного суду м. Києва, то суд вважає що воно є передчасним і підлягає вирішенню після усунення прокурором вказаних в ухвалі недоліків.
Захисником обвинуваченого ОСОБА_25 - адвокатом ОСОБА_18 заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. В обґрунтування адвокат зазначив, що обвинувачений ОСОБА_25 довгий час утримується під вартою, раніше не судимий, має дружину, матір з неповнолітньою сестрою, за цей час в нього народилась дитина, а тому відпала потреба у застосуванні саме цього запобіжного заходу, оскільки відсутні підстави, передбачені ст.177 КПК України.

Решта захисників, та обвинувачені підтримали дане клопотання.

Прокурор заперечував проти зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_25 посилаючись на ризики, які були враховані слідчим суддею при обранні та продовженні тримання під вартою. При цьому прокурор просив продовжити ОСОБА_25 строки тримання під варто.

Потерпілі та їх представники підтримали думку прокурора.

Заслухавши клопотання та думку присутніх учасників судового провадження, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу, приймаючи до уваги тяжкість покарання, яке може бути призначено у разі доведеності винуватості у вчиненні злочину ОСОБА_25 , і приходить до висновку, що обраний обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити в межах двохмісячного строку, оскільки будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 291, 314, 315,376 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И В:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР за № 0001221 від 21.10.2015 року, за обвинуваченням ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України, повернути прокурору Київської області, для усунення вказаних в ухвалі недоліків.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_25 строки тримання під вартою - у Київському слідчому ізоляторі до 27.10.2017 року.

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_18 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_25 , відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд протягом 7 днів з дня її оголошення.

Проголошення повного тексту даної ухвали відбудеться 31.08.2017 року о 10 год. 30 хв.

Головуючий:

Судді: