Дата документу Справа № 318/1043/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/594/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 318/1043/16-к
Категорія ст. 125 ч.2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000206 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кам`янка-Дніпровська Запорізької області, українця, громадянина України, пенсіонера, не одруженого, на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей не має, освіта - середньо-спеціальна, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України;
за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,
за апеляційною скаргою процесуального прокурора у кримінальному провадженні на вирок колегії суддів Василівського районного суду Запорізької області від 23 грудня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі процесуальний прокурор у кримінальному провадженні вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Дії ОСОБА_6 під час досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, а саме: закінчений замах на умисне вбивство - умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

При постановлені вироку суд прийшов до переконання, що у обвинуваченого ОСОБА_6 не було умислу на заподіяння смерті потерпілій та його дії були спрямовані на заподіяння потерпілій саме тілесних ушкоджень, вони доведені до кінця, по завершенню цих дій обвинувачений побіг до сусідки з метою виклику швидкої допомоги для надання медичної допомоги ОСОБА_9 , що також свідчить про те, що наміру заподіяння смерті потерпілій у нього не було.

Відповідно до частини першої статті 15 КК та положень пунктів 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи" замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

При цьому якщо винна особа відмовилась від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до частини другої статті 15 КК як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

Вважає, що у порушення вищезазначених вимог законодавства, суд безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_6 з частини другої статті 15, частини першої статті 115 КК на частину другу статті 125 КК, оскільки характер, послідовність, динамічність дій ОСОБА_6 , його поведінка до, під час і після вчинення злочину, локалізація та тяжкість тілесних ушкоджень у потерпілої, механізм їх спричинення, знаряддя злочину свідчать про те, що він мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілої та вчинив для цього усі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що потягнуть її смерть, яка не настала лише внаслідок обставин, що не залежали від його волі.

Так, при допиті у якості потерпілої ОСОБА_9 пояснила суду, що 19.02.2016, приблизно о 12.00 год., ОСОБА_6 за місцем його мешкання у будинку АДРЕСА_1 , після їх спільного вживання алкогольних напоїв, під час раптово виниклої сварки, причиною якої був мобільний телефон ОСОБА_6 , який зник та він подумав, що це вона його взяла, знаходячись у приміщенні кухні, взяв у руку ніж, який лежав на столі, яким наніс їй удар ножем в область шиї зліва, після чого вона втратила свідомість, та прийшла до тями тільки у лікарні.

Необхідно зазначити, що при допиті у якості потерпілої, ОСОБА_9 не надавала суду свідчення про те, що вона вважає, що ОСОБА_6 не мав наміру на її вбивство, як зазначено у вироку суду.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 пояснила, що проживала по сусідству з ОСОБА_6 19.02.2016, у обідній час вона знаходилась у дворі будинку АДРЕСА_2 , за місцем свого проживання. У цей час до неї прийшов ОСОБА_6 та повідомив, що він «зарізав» чи «підрізав» якусь дівчину та попросив викликати поліцію та швидку допомогу. Вона вирішила спочатку подивитись, що трапилось, тому вони вдвох пішли до нього додому. Коли вона зайшла до приміщення будинку то на підлозі побачила потерпілу, у якої з шиї текла кров. При цьому потерпіла нічого не пояснювала. Після цього вона повернулась додому та викликала поліцію, та швидку медичну допомогу.

Таким чином, на думку обвинувачення, той факт, що обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до свідка ОСОБА_11 за допомогою для виклику поліції та швидкої медичної допомоги не може свідчити про відсутність у ОСОБА_6 наміру на заподіяння смерті потерпілій, та це не може беззаперечно свідчити про його добровільну відмову від замаху на умисне вбивство ОСОБА_9 , оскільки він вчинив усі дії, які вважав за необхідне виконати для вбивства потерпілої, але смерть її не настала, у зв`язку зі своєчасним наданням їй медичної допомоги.

Також необхідно зазначити, що ОСОБА_6 удари ножем завдавав у життєво важливі ділянки тіла - шию та в область голови, при цьому відстань між ним та потерпілою складала близько одного метра, що було встановлено судом.

У зв`язку з цим, на думку обвинувачення дії ОСОБА_6 повинні бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Правова позиція з цього приводу була неодноразово висловлена судовою палатою у кримінальних справах Верховного Суду України з вказаного приводу у своїх рішеннях (№ 5-32кс12 від 31 січня 2012 року, № 5 - 26кс13 від 4 липня 2013 року, № 5-46кс13 від 14 листопада 2013 року, № 5-10кс14 від 26 червня 2014 року, № 5-32кс14 від 11 грудня 2014 року), №5-24к15 від 18 червня 2015 року), згідно яких замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Отже, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги надані стороною обвинувачення докази та використав їх, як доказ вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, а не використав наведені докази, як доказ вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, що свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та відповідно до п. З ч. 1 ст. 411 КПК України є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

На підставі вищевикладеного вважає, що вирок Василівського районного суду від 23.12.2016 відносно ОСОБА_6 підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосування закон України про кримінальну відповідальність. Просить вирок Василівського районного суду Запорізької області від

23.12.2016, відносно ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125

КК України, скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосування Закон України про кримінальну відповідальність. Призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, захисника та обвинуваченого, у тому числі в останньому слові, які просили вирок залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком колегії суддів Василівського районного суду Запорізької області від 23 грудня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та йому призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі.
Враховуючи положення ст.72 КК України, а також період попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 19.02.2016 року - постановлено вважати покарання відбутим, негайно звільнивши його з-під варти в залі суду, скасувавши запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення судової дактилоскопічної експертизи № 404-Д від 29.02.2016 року в сумі 368, 28 грн. Вирішена доля речових доказів.
Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 19.02.2016 року, приблизно о 12.00 год., ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого мешкання в будинку АДРЕСА_1 , після спільного вживання алкогольних напоїв, на ґрунті раптово виниклих в результаті сварки особистих неприязних відносин до потерпілої ОСОБА_9 , діючи умисно та протиправно, з метою нанесення тілесних ушкоджень, знаходячись у приміщенні кухні, взяв у праву руку ніж, який лежав на столі, та наніс ним потерпілій ОСОБА_9 один удар в область шиї зліва, один удар в область правого вуха та один удар ножем в потиличну область справа, чим заподіяв ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани в області шиї зліва з пошкодженням верхньої щитовидної артерії, рани в потиличній області справа та рани правого вуха в нижній третині, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Висновки місцевого суду про наявність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами.

Доводи прокурора про те, що суд повинен був кваліфікувати дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, а саме: як закінчений замах на умисне вбивство - умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07 лютого 2003 року "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи" замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом ( коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки та бажає їх настання). Отже, якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство. Також злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідками, які фактично настали. Згідно з п. 22 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України питання про наявність у діях особи умислу на вбивство слід вирішувати, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, треба враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного та потерпілого, що передували події, їх стосунки.

Виходячи з вищевказаного, а також з положень кримінального закону при відмежуванні замаху на умисне вбивство (ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України) від тілесного ушкодження необхідно враховувати спрямованість умислу і ставлення винної особи до наслідків свого діяння. Крім того, необхідно брати до уваги те, що замах на умисне вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винна особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання, але такі наслідки не настали з незалежних від неї причин. При цьому питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час та після злочину, його взаємини з потерпілою, що передували події. Визначальним у цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

(Указана правова позиція відображена у постанові від 31 січня 2013 року Верховного Суду України по справі № 5-32кс12).

Як було встановлено під час судового слідства, після спільного вживання алкогольних напоїв, на ґрунті раптово виниклих в результаті сварки особистих неприязних відносин до потерпілої ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , взяв у праву руку ніж, який лежав на столі, та наніс ним потерпілій ОСОБА_12 один удар в область шиї зліва, один удар в область правого вуха та один удар ножем в потиличну область справа, чим заподіяв останній тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани в області шиї зліва з пошкодженням верхньої щитовидної артерії, рани в потиличній області справа та рани правого вуха в нижній третині, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

При цьому необхідно звернути увагу на те, що у кімнаті обвинувачений та потерпіла були самі, після ударів ножем, коли потерпіла присіла, ОСОБА_6 припинив завдавати ОСОБА_9 тілесні ушкодження, і жодних дій для доведення злочинного умислу на вбивство не вживав. Після цього, обвинувачений звернувся до сусідки з проханням викликати швидку допомогу та поліцію, що нею було і зроблено і завдяки цьому потерпілій своєчасно була надана медична допомога.

Локалізація тілесного ушкодження, знаряддя його заподіяння у сукупності з характером та послідовністю дій, вчинених обвинуваченим щодо потерпілої, у тому числі до та після нанесення ударів, вказують на те, що у ОСОБА_6 не було прямого умислу на умисне вбивство потерпілої, у зв`язку з чим кваліфікувати його дії як замах на умисне вбивство неможливо, тому що його може бути вчинено лише з прямим умислом.

Оскільки у результаті протиправних дій ОСОБА_6 смерть потерпілої не настала, останній було завдано умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а в ході судового розгляду справи не було встановлено наявності умислу у обвинуваченого на позбавлення життя ОСОБА_9 , то висновок районного суду про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України є правильним.

При цьому колегія суддів доводи прокурора про те, що обвинувачений вчинив усі дії, які вважав за необхідне виконати для вбивства потерпілої але не довів свого злочинного умислу до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки смерть потерпілої не настала, у зв`язку зі своєчасним наданням їй медичної допомоги вважає необґрунтованими, так як відсутні будь-які докази того, що у обвинуваченого ОСОБА_6 був прямий умисел вчинити вбивство потерпілої, при цьому колегія суддів погоджується повністю з висновками суду першої інстанції про те, що у обвинуваченого не було умислу на заподіяння смерті потерпілій, його дії були спрямовані на заподіяння останній саме тілесних ушкоджень і вони були доведені до кінця, по завершенню цих дій останній побіг до сусідки з метою виклику швидкої допомоги для надання медичної допомоги ОСОБА_9

.

Таким чином, оскільки замах на умисне вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, і за відсутності такого умислу дії особи кваліфікуються за наслідками, що настали, то кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України є правильною.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи прокурора про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, є необґрунтованими, оскільки вони не відповідають вимогам ст. 15 КК України, змісту роз`яснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07 лютого 2003 року "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи" та висновкам Верховного Суду України викладених у рішенні № 5-32кс12 від 31 січня 2013 року.

Між тим, вирок районного суду підлягає зміні, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог до ч. 3 ст. 61 КК України, обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

Із матеріалів справи вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 і відноситься до осіб, які досягли пенсійного віку.

Враховуючи вищевказане, а також те, що санкція ч. 2 ст. 125 КК України має альтернативні менш суворі види покарання, колегія суддів вважає необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді арешту, яке буде необхідним та достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу процесуального прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Вирок колегії суддів Василівського районного суду Запорізької області від 23 грудня 2016 року відносно ОСОБА_6 , змінити в частині призначеного покарання.

Пом`якшити призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання та вважати його засудженим за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді арешту строком на 6 (шість) місяців.

В решті вирок районного суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Судді: