АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВA
25 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Іланський Красноярського краю Росії, громадянки України, освіта вища, працюючої директором ательє по АДРЕСА_1 , зареєстрованої та проживаючої в АДРЕСА_2 , не судимої, ?
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.384 КК України,
за участі:
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченої ОСОБА_6
захисника ОСОБА_8
Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 07.09.2015, ОСОБА_6 в пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.384 КК України визнано невинною і виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.384 КК України.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду, прокурором прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_5 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати вирок Святошинського районного суду міста Києва від 07.09.2015 стосовно ОСОБА_6 та ухвалити новий, яким ОСОБА_6 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.384 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки; застосувавши ст.75 КК України, звільнити обвинувачену від відбування покарання з випробуванням, встановивши їй іспитовий термін, строком на 1 рік.
Обґрунтовуючи прохання про скасування виправдувального вироку відносно ОСОБА_6 та ухвалення нового, прокурор посилається на необґрунтованість вищезазначеного вироку, оскільки на його думку, він винесений з порушенням норм чинного законодавства, а саме невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
Прокурор зазначає, що зі змісту вироку вбачається, що суддя прийшов до висновку про невинність обвинуваченої та виправдав останню у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченою ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 384 КК України.
Проте, суд не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , допитаних під час судового слідства, які в свою чергу наполягали на тому, що ОСОБА_6 бачила як ОСОБА_12 викрав у неї телефон, а врахував лише те, що зазначені свідки є зацікавленими особами, оскільки несуть відповідальність за дотримання процесуального закону під час проведення слідчих дій, відтак їх показання в частині, що суперечить показанням в судовому засіданні свідків оцінив критично і відкинув як доказ обвинувачення.
Проте, як стверджує апелянт, суд не врахував специфічності складу кримінального правопорушення ст.384 КК України, зокрема того, що дане кримінальне правопорушення виникло як раз тому, що слідчі виконували свої процесуальні обов`язки та допитували ОСОБА_6 , яка була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань в процесі досудового розслідування. Крім того, судом досліджувались наступні докази: протокол прийняття заяви про вчинення кримінальною правопорушення від ОСОБА_6 від 03.07.2013 щодо вчинення крадіжки телефона та попередження ОСОБА_6 про кримінальну відповідальність за ст.383 КК України; протокол допиту потерпілої ОСОБА_6 від 10.07.2013; роздруківка журналу судових засідань щодо допиту потерпілої ОСОБА_6 ; виписка з протоколу допиту свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_16 . Але не дивлячись на те, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, які узгоджуються в деталях між собою і не викликають сумнівів у своїй достовірності та допустимості, суд першої інстанції прийшов до висновку, що такі докази не доводять участі обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.384 КК України, або ж не можуть бути прийняті судом як такі.

Тобто, на думку прокурора , суд невірно надав оцінку доказам, якими в сукупності підтверджується вина обвинуваченої ОСОБА_6 , не взявши до уваги більшість із них. Таким чином, прокурор вважає, що висновки суду, викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи, встановлених в ході досудового та судового слідства, оскільки у відповідності до п.п.1, 2 ч.1 ст.411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Від адвоката ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , на адресу суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких захисник просить виправдувальний вирок від 07.09.2015 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора прокуратури Святошинського району міста Києва ОСОБА_5 ? залишити без задоволення.
Зокрема захисник посилається на те, що під час судового розгляду справи по обвинуваченню ОСОБА_16 за ч.2 ст.186 КК України, ОСОБА_6 своїх показів не змінювала. Покази, які ОСОБА_6 давала на досудовому слідстві та в суді не різняться тане суперечать між собою. ОСОБА_6 повідомила про те, що у неї викрали мобільний телефон, про відкритий спосіб викрадення майна ОСОБА_6 не вказувала ні на етапі досудового слідства, ні в суді.

Крім того, як зазначає адвокат, перед допитом ОСОБА_6 у суді, прокурор ОСОБА_17 приходив до неї на роботу в ательє та погрожував їй порушенням кримінальної справи відносно неї, якщо вона не скаже в суді, що вона бачила, як обвинувачений ОСОБА_16 відкрито заволодів її мобільним телефоном. В той же час, в суді прокурор ОСОБА_17 відмовився від підтримання державного обвинувачення відносно ОСОБА_16 , а відносно ОСОБА_6 відкрив кримінальне провадження, фактично переклавши відповідальність за нерозкритий злочин на потерпілу ОСОБА_6 .
Також, сторона захисту звертає увагу суду на те, що в матеріалах судової справи міститься копія витягу з ЄРДР, яка була надана прокурором ОСОБА_17 , на підтвердження того, що перекваліфікація з ч.2 ст.185 на ч.2 ст.186 КК була зроблена 04.07.2013, тобто після допиту ОСОБА_6 , а не 26.09.2013 після допиту ОСОБА_18 і ОСОБА_19 . Однак, з копії даного ЄРДР видно, що внизу під підписом реєстратора стоїть дата 26.09.2013. Тобто перекваліфікація була зроблена з ч.2 185 КК на ч.2 186 КК, саме після допиту ОСОБА_16 .
До того ж в обвинувальному акті від 26.11.2014 не зазначено суб`єкта злочину, як вказано в диспозиції статті 384 КК. В подальшому у квітні та травні 2015 року прокурор ОСОБА_20 змінює обвинувачення ОСОБА_6 без зазначення дати складання обвинувального акту, який містить ті ж самі кваліфікуючі ознаки. Але такі зміни обвинувальних актів проходили на стадії дебатів, тобто в порядку ст.338 КПК прокурор не мав права змінювати обвинувальний акт, оскільки жодних нових обставин, які б давали підстави на внесення змін до обвинувального у прокуратури не було.
Наголошено і тому, що 14.07.2015 стороні захисту та ОСОБА_6 у судовому засіданні було вручено новий обвинувальний акт від 03.07.2015 у якому, в порушенням вимог статті 338 КПК України, були внесені зміни до тексту обвинувального акту, дописано, що ОСОБА_6 на думку прокурора, надавала завідомо неправдиві покази, вже не на досудовому слідстві, як було в трьох попередніх обвинувальних актах, а в суді, що призвело до закриття справи по обвинуваченню ОСОБА_16 у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.186 КК України. До того ж, в новій редакції обвинувального акту, знову не вказано суб`єкт злочину, відповідно до диспозиції статті 384 КК України.
Інших апеляцій, доповнень заперечень від інших учасників кримінального провадження не надходило.

Згідно з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачувалася в тому, що вона дала завідомо неправдиві показання суду у вчиненні злочину поєднаному з обвинуваченням особи в тяжкому злочині, тобто скоїла злочин передбачений ч.2 ст.384 КК України за наступних обставин.

Так, слідчим відділом Святошинського РУ ГУ MBС України в м. Києві здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні за №008526 за підозрою ОСОБА_16 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.186 КК України. За результатами проведеного розслідування, обвинувальний акт стосовно ОСОБА_16 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, відповідно до вимог ст.ст. 290, 291 КПК України скеровано до Святошинського районного суду м. Києва для розгляду по суті.
В ході досудового розслідування кримінального провадження №0008526 встановлено, що 03.07.2013, приблизно о 17 год. ОСОБА_16 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння зайшов до приміщення ательє, яке знаходиться в буд. АДРЕСА_1 . Знаходячись в приміщенні робочого кабінету вищевказаного ательє, де працювала раніше наглядно знайома ОСОБА_16 ? ОСОБА_6 , у якої на робочому столі знаходився мобільний телефон «HUAWEI - U8650». В цей момент, коли ОСОБА_16 , 03.07.2013, приблизно о 17 год. 10 хв. Знаходився у приміщенні кабінету ательє, яке розташоване за адресою: м. Київ, бульвар Ромен Ролана, у останнього виник умисел на вчинення незаконних дій, а саме, на відкрите викрадення мобільного телефону «HUAWEI - U8650», який належить ОСОБА_6 . З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на заволодіння чужим майном, впевнившись, що окрім потерпілої у приміщенні кабінету ательє нікого немає, а потерпіла не здатна чинити опір ОСОБА_16 , останній вибіг з приміщення. Заволодівши таким чином чужим майном ОСОБА_6 , ОСОБА_16 з місця вчинення злочину втік.
Крім того, в ході судового розгляду зазначеного кримінального провадження, яке відбулося 22.04.2014, в приміщенні зали судового засідання Святошинського районного суду м. Києва, розташованого за адресою м. Київ, вул. Жилянська, 142, суддею даного суду проводився допит потерпілої ОСОБА_6 . В ході зазначеного допиту, у ОСОБА_6 виник умисел на дачу показів, які частково не відповідають дійсності, що призвело до уникнення покарання особи, яка обвинувачувалась у вчиненні тяжкого злочину.З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні зали судових засідань Святошинського районного суду м. Києва розташованого за адресою м. Київ, вул. Жилянська, 142, під час судового розгляду достовірно знаючи та усвідомлюючи неправдивість своїх показань на питання головуючого судді у провадженні, не могла чітко вказати хто міг викрасти її телефон, натомість під час досудового розслідування, ОСОБА_6 чітко та достеменного вказувала, що саме ОСОБА_16 , 03.07.2013 приблизно о 17 год. знаходячись в приміщенні ательє, розташованого по вул. Ромен Ролана,4 в м. Києві відкрито викрав належне їй майно, а саме, мобільний телефон «HUAWEI - U8650».
В подальшому в зв`язку з тим, що ОСОБА_6 з метою приховування тяжкого злочину, усвідомлюючи неправдивість своїх показань, надала суду неправдиві покази, тому прокурор був вимушений відповідно до ст.ст. 340, 341 КПК України відмовитися від підтримання державного обвинувачення відносно ОСОБА_16 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Таким чином, на думку сторони обвинувачення, ОСОБА_6 надала завідомо неправдиві показання суду про вчинення злочину, поєднаному з обвинуваченням особи в тяжкому злочині, тобто скоїла злочин передбачений ч. 2 ст. 384 КК України.

Заслухавши доповідь судді; доводи прокурора, який відкликав своє клопотання про повторне дослідження доказів , підтримав апеляційну скаргу та просив вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий; ставлення до апеляційної скарги захисника та обвинуваченої, які просили залишити вирок суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення та їх пояснення з цього приводу , заслухавши промови учасників судового провадження в судових дебатах та останнє слово обвинуваченої; перевіривши матеріали судового провадження в межах апеляції; обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора прокуратури Святошинського району міста Києва ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного .

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги .

Так, суд першої інстанції, безпосередньо дослідив письмові докази, а також показання наступних учасників кримінального провадження :

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 своєї вини у пред`явленому обвинуваченні не визнала, заперечила фактичні обставини справи та пояснила при цьому, що вона 03.07.2013 приблизно о 17 год. знаходилась в приміщенні ательє, розташованого по АДРЕСА_1 , розмовляла по телефону, куди несподівано увірвався наглядно знайомий ОСОБА_16 , який виражався нецензурними словами. В подальшому вона вийшла «на перекур», де про все розказала колегам.
Коли вона повернулася, то ОСОБА_21 не було і вона виявила пропажу мобільного телефону «HUAWEI - U8650», в зв`язку з чим, вона вважала, що це він взяв мобільний телефон і вибігла за ним через деякий час на вулицю, однак той пішов і вона втратила його з поля зору. Син передзвонив в міліцію, а вона в цей же день вона написала заяву в міліцію про крадіжку телефону і про обставини вчинення злочину
Справа відносно ОСОБА_21 була порушена за ст. 185 ч. 1 КК України та направлена до Святошинського районного суду. ОСОБА_12 визнавав свою вину у вчиненні крадіжки, але заперечив свою вину в судовому засіданні у вчиненні грабежу за ст. 186 ч.2 КК України, в зв`язку з чим, прокурор відмовився від обвинувачення відносно ОСОБА_21 , а в подальшому порушив відносно неї кримінальну справу за ст. 384 ч. 2 КК України, ніби-то за те, що вона не підтвердила вчинення ОСОБА_22 відносно неї грабежу, чим звинуватила ОСОБА_21 у вчиненні тяжкого злочину.
До ОСОБА_21 у неї претензій немає, мотивів чи умислу звинувачувати ОСОБА_21 у вчиненні тяжкого злочину в неї теж немає. Вона завжди надавала правдиві свідчення щодо крадіжки, і повідомила, що не до кінця розуміє юридичні аспекти кваліфікації злочинів, оскільки вона немає юридичної освіти, однак все це необхідно було з`ясувати слідчими органами.
Допитаний свідок ОСОБА_9 повідомив, що працював на посаді прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва та виконував функції процесуального керівництва по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_21 за ст. 186 ч. 2 КК України. Затверджував та підписував обвинувальний акт по вказаному кримінальному лровадженню. Після того як обвинувальний акт по вказаному кримінальному надійшов до суду, то він в суді підтримував державне обвинувачення. Повідомив, що потерпіла у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_6 давала показання про те, що в ательє, де вона працює, увірвався наглядно їй знайомий чоловік. Вказаний чоловік кричав на неї, підійшовши до столу, за яким вона працювала та «взяв» її мобільний телефон, після чого вибіг з приміщення ательє. Йому відомо з матеріалів досудового розслідування вказаного кримінального провадження те, що ОСОБА_6 вибігла за вказаним чоловіком, але не змогла його наздогнати. В судовому засіданні щодо вказаного кримінального провадження суду дала показання іншого змісту, що вона не бачила моменту викрадення її телефону.
Він на досудовому розслідуванні особисто не вів допит ОСОБА_6 , тобто особисто йому вона не давала показань. Інших обставин вказаного кримінального провадження не навів у зв`язку зі спливом часу. Повідомив, що ОСОБА_12 допитувався в якості підозрюваного, і на досудовому розслідуванні визнавав свою вину у вчиненні злочину щодо ОСОБА_6 . На початковому етапі досудового розслідування вказаного кримінального провадження кваліфікація дій ОСОБА_21 оцінювалась як дії за ст. 186 КК України, не може вказати чи змінювалась підозра ОСОБА_23 , цього не вказав у зв`язку зі спливом часу. Повідомив, що ОСОБА_6 в показаннях пояснювала, що вона не бачила взагалі як в неї вкрали мобільний телефон, і моменту викрадення телефону теж не бачила. ОСОБА_6 , допитуючись як потерпіла, надавала суду показання та вказувала про те, що у зв`язку з чим вона вибігла за ОСОБА_22 , з її слів в судовому засіданні в частині допиту як потерпілої вона вказала, що вона вважала, що це саме ОСОБА_12 викрав її мобільний телефон. Не пам`ятає чи могла відбуватись перекваліфікація дій ОСОБА_21 під час досудового розслідування.
Свідок ОСОБА_24 дав показання, що він працював на посаді слідчого СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві та повідомив, що йому відомо про те, що коли він як слідчий вчиняв допит ОСОБА_6 в якості потерпілої, вона була повідомлена про кримінальну відповідальність за давання неправдивих показань. Так, під час її допиту стало відомо, що в її службовому кабінеті викрадено мобільний телефон. Зі слів ОСОБА_6 під час допиту в якості потерпілої вона вказувала на те, що в службовий кабінет увірвався чоловік, який перебував в стані алкогольного сп`яніння та вкрав в неї мобільний телефон, який лежав до цього на її робочому столі в кабінеті. Зі слів ОСОБА_6 вона вказала на те, що: - була наглядно знайома з вказаним чоловіком, вона вказувала саме на вказаного чоловіка те; що він викрав її мобільний телефон; після того як вказаний чоловік вибіг з кабінету, ОСОБА_6 переслідувала його в ательє та на вулиці; вказаний чоловік їй відомий; дії вказаного чоловіка, якого було знайдено, кваліфікувались як крадіжка, і при цьому йому як слідчому ОСОБА_6 в якості потерпілої не вказувала про спосіб викрадення мобільного телефону - відкрито чи таємно вчинялись дії щодо викрадення телефону. Уточнив, що ОСОБА_6 в якості потерпілої вказувала йому як слідчому при її допиті про спосіб викрадення її майна - відкрите заволодіння її майном, не пам`ятає чи це відображалось в протоколі її допиту, але при цьому запам`ятав, що ОСОБА_6 не зазначала про те, що вона бачила як в неї викрали мобільний телефон
Свідок ОСОБА_25 дала показання про те, що вона працювала на посаді слідчого СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві, і вона не бачила ОСОБА_6 фізично.
Вона як слідчий вела досудове розслідування кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_21 за ст. 186 ч. 2 КК України, в кінці досудового розслідування, на підставі зібраних доказів, показань свідків, ОСОБА_6 як потерпілої, був складений обвинувальний акт, який згодом направлявся до суду. В матеріалах досудового розслідування містився протокол допиту потерпілої ОСОБА_6 , яка вказувала, виходячи з протоколу допиту потерпілої, про те, що чоловік на ім`я ОСОБА_26 відкрито заволодів її майном в приміщенні ательє, що розташоване по бул. Р.Роллана в м. Києві, також згідно протоколу допиту як потерпілої ОСОБА_6 було відомо про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, і вона поставила свій підпис під цим. У зв`язку зі спливом часу не може згадати в повній мірі зміст протоколу допиту ОСОБА_6 як потерпілої. Вона вказує на те, що виходячи з протоколу допиту ОСОБА_6 як потерпілої можна перевірити що саме говорилось нею. Під час досудового розслідування кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_21 за ст. 186 ч. 2 КК України, їй відомо про те, що з вказаних матеріалів не пам`ятає чи змінювалась кваліфікація дій ОСОБА_21 , але пояснила, що ч. 2 саме ст. 186 КК України може вказуватись у зв`язку з вчиненням дій особою повторно. Вона особисто не допитувала ОСОБА_6 в якості потерпілої.
Свідок ОСОБА_27 дала показання про те, що вона працювала на посаді слідчого СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві під час досудового розслідування кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_21 за ст. 186 ч. 2 КК України, де потерпілою особою являлась ОСОБА_6

ОСОБА_28 їй наглядно відома. З вказаного кримінального провадження їй невідомо по суті нічого, вона як слідчий реєструвала у Єдиному реєстрі досудових розслідувань заяву потерпілої ОСОБА_6 , але вона як слідчий вносила дані про те, що згідно заяви ОСОБА_6 наглядно відомий ОСОБА_6 чоловік таємно вкрав телефон ОСОБА_6 ; вказану заяву ОСОБА_6 бачила особисто. Тобто ОСОБА_27 показала, що як слідчий виконувала функцію по реєстрації та внесенні відомостей в Єдиний реєстр досудових розслідувань по заяві ОСОБА_6 про вчинення щодо неї злочину.
Таким чином, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні вищезазначені докази , надані стороною обвинувачення та інші письмові докази на які є посилання у вироку, з точки зору їх допустимості і достовірності суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку , що вказані докази не доводять вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.384 КК України, посилаючись в тому числі і на відсутність суб`єктивної сторони злочину передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України яка характеризується прямим умислом. Прийшов до правильного і такого , що не викликає сумнів у колегії суддів висновку, що ОСОБА_6 послідовно надавала ті показання викрадення у неї майна, які вона сприйняла і обставин щодо дачі нею завідомо неправдивих показань судом не встановлено.
Разом з тим , колегія суддів виходить з того , що злочин , передбачений ст. 384 КК України може бути скоєний лише з прямим умислом , за обов`язковою умовою , що особа яка дає показання усвідомлює неправдивість своїх показань і бажає діяти саме таким чином, тобто давати такі завідомо неправдиві показання, при чому мотив і мета можуть бути різними . За даних фактичних обставин , встановлених судом першої інстанції достеменно відомо , що при розгляді справи по обвинуваченню ОСОБА_16 за ч.2 ст.186 КК України, ОСОБА_6 своїх показань не змінювала. Показання які вона давала на досудовому слідстві , а потім в суді істотно не різняться і суттєвих суперечностей не містять . Деякі неточності в формулюваннях , обвинувачена пояснила в суді першої інстанції своєю юридичною необізнаністю що співвідноситься з іншими джерелами доказів досліджених судом першої інстанції і в сукупності свідчить про відсутність в її діях складу кримінального правопорушення , передбаченого ч.2 ст. 384 КК України. Доводи апеляційної скарги прокурора про неналежну оцінку судом першої інстанції показань свідків ОСОБА_9 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 не є переконливими і колегія суддів погоджується в цій частині з оцінкою суду першої інстанції , адже їх показання ніяким чином не доводять факту надання ОСОБА_6 завідомо неправдивих показань, а є лише їх суб`єктивним відтворенням обставин за яких вони допитували ОСОБА_29 і відтворення її показань, яким суд першої інстанції надав оцінку в сукупності з іншими доказами.
Посилання в апеляційній скарзі на інші письмові докази, які були досліджені судом першої інстанції, також на думку колегії суддів не свідчать про дачу завідомо неправдивих показань . За таких обставин, враховуючи положення ч.2 ст. 404 КПК України та п.2 ч.1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 підлягає закриттю за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 384 КК України .

Керуючись ст. ст. 284, 376, 404, 405, 407, 417, 419 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А
Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Святошинського району міста Києва ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 07.09.2015, - залишити без задоволення .
Відповідно до ч.2 ст. 404 КПК України, вирок Святошинського районного суду міста Києва від 07.09.2015, яким ОСОБА_6 в пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.384 КК України визнано невинною і виправдано за недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.384 КК України, ? змінити .
Кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 384 КК України , на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України закрити за відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 384 КК України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/1930/2015
Категорія: ч.2ст. 384 КК України
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_30
Доповідач ОСОБА_1