№ провадження 11-кп/781/398/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 185 (81, 86-1, 140) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.05.2017 року. м.Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому кримінальне провадження №0015926 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01.03.2017 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 20.10.2016 року Кіровським районним судом м. Кіровограда за ст.185 ч.3 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік

засуджено за ст.185 ч.3 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців; за ст.15 ч.2 ст.185 ч.3 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено 3 роки 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20.10.2016 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 9 місяців

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційні скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду першої інстанції змінити та призначити покарання із застосуванням ст.69 КК України, мотивуючи це тим, що вирок підлягає зміні в зв`язку з призначенням занадто суворого покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, при призначенні покарання, районний суд не в повній мірі врахував те, що він визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, правопорушення скоїв внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин. Крім того, зазначив, що він активно сприяв розкриттю злочину, але суд не визнав і цю обставину, як пом`якшуючу покарання. Також вказує, що має постійне місце проживання, за яким характеризуюся виключно позитивно, на обліку з приводу вживання алкогольних напоїв чи наркотичних засобів не перебуває, дуже жалкує, що завдав скільки неприємностей потерпілим. Також звертає увагу суду на те, що дійсно вчинив тяжкі правопорушення, але тяжких наслідків від їх вчинення не настало, насильство до потерпілих він не застосовував, викрадене майно потерпілому ОСОБА_9 повернено повністю, а потерпілому ОСОБА_10 повернено частково. Цивільні позови ніким не заявлені, але готовий відшкодовувати заподіяні збитки потерпілому ОСОБА_10 . Таким чином, вбачаються всі підстави для зміни судового рішення.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 23.12.2016 року, в нічний час доби, точного часу під час досудового розслідування не встановлено, проходив біля будинку АДРЕСА_2 , де помітив неосвітлене приміщення сараю, яке знаходиться на території подвір`я вище вказаного будинку. Припускаючи, що у вказаному приміщенні можуть знаходитись матеріальні цінності, в цей час у ОСОБА_6 , виник умисел, спрямований на повторне, таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням до вищевказаного приміщення. В подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, переконавшись, що його дії не будуть помічені, таємно, із корисливих спонукань, з метою власної наживи, ОСОБА_6 проник на територію домоволодіння, після чого підійшов до приміщення сараю, пошкодивши навісний замок, відчинив двері, та таким чином проник в приміщення сараю, звідки таємно викрав майна належне ОСОБА_10 на загальну суму 1739 грн. Після цього, ОСОБА_6 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, досудовим розслідуванням встановлено, що 25.12.2016 року близько 16.00 год. ОСОБА_6 проходив біля будинку АДРЕСА_3 , де помітив приміщення сараю, яке знаходиться на території подвір`я вище вказаного будинку. Припускаючи, що у вказаному приміщенні можуть знаходитись матеріальні цінності, в цей час у ОСОБА_6 , виник умисел, спрямований на повторне, таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням до вищевказаного приміщення. В подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, переконавшись, що його дії не будуть помічені, таємно, із корисливих спонукань, з метою власної наживи, ОСОБА_6 проник на територію домоволодіння, після чого підійшов до приміщення сараю та відчинив не зачинені двері, та таким чином проник в приміщення сараю, звідки таємно викрав майна, належне ОСОБА_9 на загальну суму 426 грн. Продовжуючи діяти спрямовані на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням до вищевказаного приміщення, ОСОБА_6 винісши всі вище перелічені речі на вулицю біля домоволодіння, та виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але був помічений сусідом власника домоволодіння, який в подальшому припинив протиправні дії ОСОБА_6 , який не зміг розпорядитися викраденим майном на власний розсуд, тому з місця вчинення злочину зник.

Заслухавши доповідача, у дебатах захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , яка підтримала подану апеляційну скаргу обвинуваченого, думку прокурора про залишення вироку суду без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Розглянувши кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України, за що його засуджено, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Оскільки учасниками судового провадження, в тому числі самим обвинуваченим не оскаржуються фактичні обставини вчинення правопорушення в апеляційному порядку, колегія суддів, відповідно до ст.404 КПК України, не входить до оцінки доказів провадження, тому вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України кваліфікувавши його дії як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторна, поєднану з проникненням в інше приміщення та закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинену повторно, поєднану з проникненням в інше приміщення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такі висновки суду відповідають матеріалам кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч.3 ст.185 КК України, а також при призначенні остаточного покарання на підставі ст.71 КК України, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог статей 50, 65 КК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року. Отже, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За таких обставин, доводи апеляції обвинуваченого ОСОБА_6 про невідповідність призначеного останньому покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, то вони не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, які є тяжкими злочинами; особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, офіційно не працює, раніше судимий за злочин проти власності, вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку; обставини, що пом`якшують покарання щире каяття; обставини, що обтяжують покарання - відсутні, а тому обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_6 не можливе без ізоляції від суспільства та призначив мінімальне покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням ст. 71 КК України, яке у даному випадку буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, та відповідатиме цілям покарання.

До того ж, відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання дотримано вимог зазначеної норми закону України про кримінальну відповідальність. Остаточно до відбуття призначено обвинуваченому покарання більше від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20.10.2016 року.

Крім того, відповідно до роз`яснень п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Таким чином, аргументи обвинуваченого ОСОБА_6 про недостатнє врахування судом першої інстанції при призначенні покарання даних про особу обвинуваченого є необґрунтованими, оскільки їх в повній мірі враховано, що підтверджується вироком суду, а призначене покарання є обґрунтованим та відповідає цілям покарання.

Також колегія суддів не знаходить підстав до застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 з таких підстав.

За змістом ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступень вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання.

Згідно вироку, судом першої інстанції встановлено кілька обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , однак ураховуючи дані про особу обвинуваченого, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку за попереднім вироком суду, що не може бути підставою для твердження про істотне зниження ступеню вчиненого злочину, а в сукупності унеможливлює застосування ст. 69 КК України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 368 КПК України при ухваленні вироку, суд зокрема, вирішує питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; основні засади призначення покарання, що є обов`язковими для суду при призначенні покарання винуватому, регламентовані ст. 65 КК України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції призначено покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром, необхідне і достатнє для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, є справедливим, а також відповідає меті покарання, визначеній у ст. 50 КК України.

Враховуючи викладене, підстав для скасування вироку чи для пом`якшення обвинуваченому покарання колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01.03.2017 року щодо нього без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: (підписи)
Згідно з оригіналом:
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2