Справа № 152/1763/16-к
В И Р О К
іменем України
22 грудня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_3 ,
обвинуваченої ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, з неповною середньою освітою, неодруженої, непрацюючої, раніше судимої: 19.09.2013 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ст.166 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на три роки шість місяців; звільненої від відбування покарання у виді позбавлення волі за постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 25.11.2014 року до досягнення дитиною трирічного віку до ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

Обвинувачена ОСОБА_4 12.11.2016 року приблизно о 09 годині 30 хвилин, будучи в доброзичливих та довірливих відносинах із ОСОБА_5 , прийшла в домогосподарство останнього, що знаходиться в АДРЕСА_2 , та попросила у ОСОБА_5 мобільний телефон для здійснення дзвінка. Отримавши від ОСОБА_5 мобільний телефон марки «Нокія 107» із стартовими пакетами операторів мобільного зв`язку «Київстар» та «МТС», обвинувачена ОСОБА_4 почала телефонувати. В той час, коли ОСОБА_4 розмовляла по телефону, потерпілий ОСОБА_5 пішов займатися своїми справами по господарству, залишивши обвинувачену саму. Після цього обвинувачена ОСОБА_4 з метою заволодіння чужим майном телефоном ОСОБА_5 , шляхом зловживання довірою останнього, не маючи наміру повернути ОСОБА_5 телефон, розмовляючи по телефону, покинула домогосподарство потерпілого та пішла у своїх справах, отримавши змогу розпоряджатися вказаним телефоном на власний розсуд та використовувати для своїх потреб. В подальшому обвинувачена ОСОБА_4 використовувала мобільний телефон ОСОБА_5 у власних потребах для здійснення необхідних їй дзвінків та відмовилася повернути його на вимогу власника. При цьому, обвинувачена ОСОБА_4 заподіяла збитку ОСОБА_5 на загальну суму 350 грн., враховуючи, що вартість мобільного телефону складає 300 грн., а стартових пакетів операторів мобільного зв`язку «Київстар» та «МТС» по 25 грн. кожен.
Будучи допитаною під час судового розгляду, обвинувачена ОСОБА_4 винуватою себе у вчиненні злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 25.11.2016 року, визнала повністю, щиро покаялася, просила її суворо не карати. Суду показала, що перебуває у доброзичливих та довірливих відносинах із потерпілим ОСОБА_5 , добре знає останнього, з ним товаришувала її покійна матір. Крім того, вона часто допомагає ОСОБА_5 по господарству, оскільки останній проживає одиноко. ОСОБА_5 неодноразово на її прохання надав свій мобільний телефон, коли вона зверталася до нього з метою зателефонувати своїм рідним чи знайомим. Телефон вона завжди після здійснення дзвінка повертала ОСОБА_5 12.11.2016 року вранці вона прийшла до ОСОБА_5 , перебувала в нього вдома деякий час, а потім вирішила зателефонувати подрузі. Для цього вона попросила у ОСОБА_5 мобільний телефон. Так як ОСОБА_5 їй довіряв, то надав телефон для здійснення необхідного дзвінка, а сам пішов займатися своїми справами по господарству. Вона подзвонила з мобільного телефона ОСОБА_5 до своєї подруги і домовилася про зустріч. Подруга прийшла до домогосподарства ОСОБА_5 і вона по мобільному телефону ОСОБА_5 викликала таксі та поїхала разом із подругою до своєї знайомої ОСОБА_6 , яка проживає в с. Гибалівка. Проте, телефон власникові вона не повернула. Через певний час на мобільний телефон ОСОБА_5 їй зателефонував співмешканець ОСОБА_7 , який залишився вдома з дітьми, просив, щоб вона повернула мобільний телефон, але вона не повернула, сказала, що коли повернеться додому, то все владнає. Також, їй телефонували працівники поліції на мобільний телефон ОСОБА_5 , з`ясовували, де вона знаходиться, чому не повернула потерпілому телефон. На вказані звернення про повернення потерпілому телефона вона не прореагувала, так як наміру повернути телефон ОСОБА_5 не мала, використовувала телефон у своїх потребах. Працівники поліції через певний час знайшли її і вона віддала їм мобільний телефон ОСОБА_5 . Вона шкодує з приводу вчинення злочину, з потерпілим помирилася, останній не має до неї претензій. Так як вона має трьох малолітніх дітей, просить її суворо не карати, врахувати щире каяття.
Враховуючи те, що обвинувачена ОСОБА_4 в повному обсязі визнала свою провину в інкримінованому їй злочині, який передбачений ч.1 ст.190 КК України і викладений в обвинувальному акті від 25.11.2016 року, та беручи до уваги думки прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_5 , викладену в заяві до суду (а.с.21), обвинуваченої ОСОБА_4 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачена ОСОБА_4 розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності її позиції у суду немає.
Суд також роз`яснив обвинуваченій ОСОБА_4 , що при таких обставинах вона позбавляється права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.
Потерпілий ОСОБА_5 в заяві до суду просив судовий розгляд проводити у його відсутності, не заперечує щодо розгляду справи в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, не має претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченої ОСОБА_4 , просить її суворо не карати (а.с.21).
Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.
За таких обставин, допитавши обвинувачену, вивчивши матеріали справи, що характеризують її особу, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 25.11.2016 року, доведена повністю.
Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинила злочин, передбачений ч.1 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), а саме: 12.11.2016 року приблизно о 09 годині 30 хвилин, будучи в доброзичливих та довірливих відносинах із ОСОБА_5 , обвинувачена ОСОБА_4 прийшла в домогосподарство ОСОБА_5 , що знаходиться в АДРЕСА_2 , та попросила у останнього мобільний телефон для здійснення дзвінка. Отримавши від ОСОБА_5 мобільний телефон марки «Нокія 107» із стартовими пакетами операторів мобільного зв`язку «Київстар» та «МТС», обвинувачена ОСОБА_4 почала телефонувати. В той час, коли ОСОБА_4 розмовляла по телефону, потерпілий ОСОБА_5 пішов займатися своїми справами по господарству, залишивши обвинувачену саму. Після цього обвинувачена ОСОБА_4 з метою заволодіння чужим майном телефоном ОСОБА_5 , шляхом зловживання довірою останнього, не маючи наміру повернути ОСОБА_5 телефон, розмовляючи по телефону, покинула домогосподарство потерпілого та пішла у своїх справах, отримавши змогу розпоряджатися вказаним телефоном на власний розсуд та використовувати для своїх потреб. В подальшому обвинувачена ОСОБА_4 використовувала мобільний телефон ОСОБА_5 у власних потребах для здійснення необхідних їй дзвінків та відмовилася повернути його на вимогу власника. При цьому, обвинувачена ОСОБА_4 заподіяла збитку ОСОБА_5 на загальну суму 350 грн., враховуючи, що вартість мобільного телефону складає 300 грн., а стартових пакетів операторів мобільного зв`язку «Київстар» та «МТС» по 25 грн. кожен.
Виходячи з обвинувального акту та оцінки показань обвинуваченої, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинила злочин, передбачений ч.1 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), отже, повинна нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за ч.1 ст.190 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, дані про особу винної, обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.
ОСОБА_4 щиро покаялася у скоєному. Цю обставину суд враховує як пом`якшуючу покарання обвинуваченої ОСОБА_4 .
При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_4 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки упродовж всього досудового розслідування та судового розгляду обвинувачена визнала вину, надала показання, які відповідають обставинам, встановленим під час досудового розслідування і викладеним у обвинувальному акті від 25.11.2016 року, що свідчить про наявність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.
Відповідно до вимог ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
ОСОБА_4 позитивно характеризується за зареєстрованим місцем проживання в м. Шаргород Вінницької області, має малолітніх дітей ОСОБА_8 , 2010 року народження, ОСОБА_9 , 2011 року народження, ОСОБА_10 , 2014 року народження (а.с.36, 39 на звороті), на диспансерному обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога не перебуває (а.с.37). Ці обставини суд також враховує як пом`якшуючі покарання обвинуваченої ОСОБА_4 .
Обставин, обтяжуючих покарання обвинуваченої ОСОБА_4 , судом не встановлено.
Виходячи з норми ст.12 КК України, вчинений ОСОБА_4 злочин, що передбачений ч.1 ст.190 КК України, є злочином невеликої тяжкості.
З урахуванням обставин, що пом`якшують покарання, та з врахуванням відсутності обтяжуючих покарання обставин і особи ОСОБА_4 , загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, ставлення обвинуваченої до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що вона щиро розкаялася у скоєному, з врахуванням думки потерпілого ОСОБА_5 , який в заяві до суду зазначив, що не має претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченої і просить її суворо не карати, суд приходить до переконання про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання за ч.1 ст.190 КК України у виді громадських робіт, та визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі за правилами, встановленими ч.6 ст.83 КК України.
Так, суд враховує, що 19.09.2013 року ОСОБА_4 була засуджена Шаргородським районним судом Вінницької області за ст.166 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на три роки шість місяців (а.с.40-46), та не відбула вказане покарання і звільнена від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі ст.83 КК України за постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 25.11.2014 року до досягнення її дитиною трирічного віку тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.49, 50).
При цьому, із постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 25.11.2014 року вбачається, що станом на 25.11.2014 року ОСОБА_4 відбула покарання за вироком Шаргородського районного суду від 19.09.2013 року один рік двадцять п`ять днів позбавлення волі; до повного відбуття покарання залишилося два роки п`ять місяців п`ять днів позбавлення волі (а.с.50).
З довідки Шаргородського РВ КВІ УДпТС України у Вінницькій області від 15.11.2016 року вбачається, що ОСОБА_4 перебуває на обліку як особа, звільнена від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі ст.83 КК України до досягнення дитиною трирічного віку (а.с.38).
Відповідно до ч.6 ст.83 КК України, якщо в період звільнення від відбування покарання засуджена вчинила новий злочин, суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими у статтях 71 і 72 цього Кодексу.
Виходячи з наведеного, суд вважає, що остаточне покарання ОСОБА_4 слід призначити за правилами, встановленими ч.6 ст.83 КК України та ст.ст.71, 72 КК України щодо призначення покарання за сукупністю вироків вказаного вироку і вироку Шаргородського районного суду від 19.09.2013 року, та з врахуванням правил складання покарань, відповідно до яких менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий, виходячи із співвідношення, що одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт (п. «г» ч.1 ст.72 КК України).
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.26 постанови Пленуму Верховного суду України за №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), при визначенні покарання за правилами статті 71 КК до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком, суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначати їх вид та розмір у новому вироку. Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати, в тому числі: частину покарання, від відбування якого звільнено вагітну жінку або жінку, яка має дитину (дітей) віком до трьох років (ст.83 КК).
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_4 не відбула покарання у виді двох років п`яти місяців п`яти днів позбавлення волі за вироком Шаргородського районного суду від 19.09.2013 року, яким засуджена за ст.166 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на три роки шість місяців, що вбачається із ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 25.11.2014 року (а.с.50).
При цьому, суд враховує також, що одним із проявів верховенства права, що закріплений у ст.8 КПК України, є положення про те, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а, виходячи з аналізу вимог ст.2 КПК України, справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на висновках Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.
Призначаючи ОСОБА_4 зазначене вище покарання суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченої, для запобігання вчиненню нею нових злочинів, таким, що відповідає її особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.
Зазначене вище узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якими встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
Цивільний позов у кримінальній справі не заявлявся.
Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.
Мобільний телефон «Нокія 107» із двома стартовими пакетами, що визнаний речовим доказом, приєднаний до матеріалів кримінального провадження (а.с.33) і знаходиться на зберіганні у потерпілого ОСОБА_5 до вирішення справи в суді слід, відповідно до п.5 ч.9 ст.100 КПК України, повернути законному володільцю ОСОБА_5 .
Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.1 ст.190 КК України, суд
засудив:
ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, за якою засудити до покарання у виді громадських робіт строком на 160 (сто шістдесят) годин.
Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, до призначеного за цим вироком покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 19.09.2013 року два роки п`ять місяців позбавлення волі і остаточно до відбування ОСОБА_4 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на два роки п`ять місяців двадцять днів, виходячи із співвідношення, встановленого п. «г» ч.1 ст.72 КК України, що ста шістдесяти годинам громадських робіт відповідають двадцять днів позбавлення волі.
Строк відбування покарання обвинуваченій ОСОБА_4 вираховувати з дня звернення вироку до виконання.
До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_4 не застосовувати.
Речовий доказ: мобільний телефон «Нокія 107» із двома стартовими пакетами операторів мобільного зв`язку «Київстар» та «МТС» повернути законному володільцю ОСОБА_5 .
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1