АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/1835/2017 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
представників власника майна ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року,
ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_6 та накладено арешт у формі позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування нерухомим майном, а саме земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0743 га, кадастровий номер :82:102:0029.
Відповідно до ухвали, слідчий суддя врахувавши наявність підстав для накладення арешту на зазначене у клопотанні майно, дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, адвокат ОСОБА_8 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, посилаючись на її незаконність та необгрунтованість, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги адвокат зазначає, що ОСОБА_7 правомірно володіє та користується земельною ділянкою, на яку прокурор просив накласти арешт, а саме на підставі договору купівлі - продажу від 14.07.2014р., відповідно до якого ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_10 будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Додає, що ОСОБА_7 не міг самовільно зайняти земельну ділянку, оскільки права на неї, і так перейшли до ОСОБА_7 за Законом (ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України).

Далі в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що наявність арешту на вказану земельну ділянку порушує права та законні інтереси землеволодільця ОСОБА_7 , оскільки створює перепони в подальшому оформленні ОСОБА_7 свого права власності на неї.

Також адвокат вказує на те, що слідчий суддя, при винесенні оскаржуваної ухвали, фактично повторно наклав арешт на вказане у клопотанні прокурора майно, яке і так перебувало під арештом на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 01.02.2016р., яка на даний момент є чинною та ніким не скасована.

Крім того, автор апеляційної скарги зазначає, що слідчим суддею не обґрунтовано відповідність арештованого майна критеріям, викладеним в ст.ст. 98, 96-2 КК України. Додає, що санкція ст. 356, 197-1 КК України не передбачає конфіскації майна, а цивільний позов у даному кримінальному провадженні до ОСОБА_7 не пред`явлено.

Одночасно апелянт зазначає, що судове засідання суду першої інстанції відбулось без повідомлення власника майна, який про існування оскаржуваної ухвали слідчого судді дізнався 21.03.2017 року з Єдиного державного реєстру судових рішень, а з апеляційною скаргою до суду звернувся на наступний день.

Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, щовласник майна та його представники участі у судовому засіданні не приймали, про наявність оскаржуваної ухвали стало відомо 21 березня 2017 року, а з апеляційною скаргою апелянт звернувся на наступний день, а саме 22 березня 2017 року, пятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді апелянтом не порушено, а тому і не підлягає поновленню.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, у провадженні Київської місцевої прокуратури № 6 перебувають матеріали кримінального провадження № 0003927, відомості про яке 25.07.2014 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 1 ст. 197-1 КК України.

Прокурор Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_6 вернулась до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту, у формі позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування нерухомим майном, а саме земельною ділянкою, за адресою: м. Київ, Печорський район, вул. Мічуріна, 44, площею 0,0743 га, кадастровий номер :82:102:0029, яке 28 лютого 2017 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва задоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів і не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.
Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.
Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.
Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Задовольняючи дане клопотання прокурора, внесене в межах кримінального провадження № 0003927, про накладення арешту на майно, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення прокурора, та, дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до правильного висновку, про наявність підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вказане у клопотанні майно з метою забезпечення збереження речових доказів.
З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні.
Зокрема, матеріали провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою попередження настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на земельну ділянку, за адресою: м. Київ, Печорський район, вул. Мічуріна, 44, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.

Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.
Посилання апелянта на те, що ОСОБА_7 правомірно володіє та користується земельною ділянкою, на яку прокурор просив накласти арешт, оскільки на підставі ч. 1 ст. 377 ЦК України, до ОСОБА_11 з 14.07.2014 року, у зв`язку із придбанням будинку перейшло право і на земельну ділянку не є визначеною законом підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання слідчого з огляду на мету арешту майна, забезпечення збереження речового доказу, яка не містить обмежень щодо накладення арешту на майно навіть у разі правомірного користування цим майном.

Крім того, оцінка правомірності набуття права власності на майно буде дана судом при розгляді справи по суті, оскільки на даному етапі провадження, слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті.

Твердження адвоката про повторність накладення арешту на майно, яке до цього перебувало під арештом на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 01.02.2016 року є помилковим, оскільки ухвала слідчого судді від 01.02.2016 не містить таких обмежень як заборона розпорядження та користування, тобто відсутні підстави для висновку про надмірний процесуальний примус через повторний арешт.

Крім того, посилання сторони захисту на те, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17.02.2017 року скасовано арешт та заборону користування та розпорядження земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, з наступних підстав. Так, відповідно до вказаної ухвали, арешт скасовано на підставі того, що вказана земельна ділянка не є ані предметом кримінального правопорушення, ані одержана внаслідок його вчинення. Разом з тим, 27.02.2017 року постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка за вказаною адресою визнані речовими доказами, а саме матеріальними об`єктами, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди та містять інші відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження (а.с 65-68). Враховуючи зазначене, постановляючи ухвалу від 17.02.2017 року, слідчий суддя не володіла даними, які у подальшому, з метою забезпечення збереження речових доказів, стали підставою для накладення арешту на зазначене у клопотанні прокурора майно.

Враховуючи підстави, викладені у постанові прокурора про визнання речовими доказами майна, не заслуговують і посилання захисника на невідповідність майна, а саме земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , критеріям ст. 98 КПК України.

Що стосується вимог апеляційної скарги з приводу того, що арешт на земельну ділянку порушує права та законні інтереси ОСОБА_7 , оскільки створює перешкоди в її подальшому оформлені, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуження, знищення чи пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, з урахуванням застосування найменш обтяжливого способу арешту.
Доводи захисника з приводу тривалості здійснення досудового розслідування, а саме 2 років і 8 місяців, та невеликої тяжкості злочинів, за ознаками яких розслідується дане провадження, не є визначеною законом самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора та скасування оскаржуваного судового рішення.
Посилання захисника на відсутність у даному кримінальному провадженні повідомлення жодній особі про підозру, відсутність цивільних позовів, осіб, кому «протиправними» «самоправними» діяннями заподіяно збитків, є непереконливими, оскільки, увипадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, тобто це не вимагає доведення причетності особи до кримінального правопорушення.

З цих же підстав, враховуючи мету накладення арешту, не заслуговують на увагу доводи захисника з приводу того, що санкції статей 356, 197-1 КК України не передбачають конфіскацію майна.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , без задоволення.
Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року, якою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 ОСОБА_6 та накладено арешт у формі позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування нерухомим майном, а саме земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0743 га, кадастровий номер :82:102:0029, залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4