Ухвала
іменем україни
05 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
виправданого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7

розглянула в судовому засіданні матеріали кримінальної справи відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на вирок Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року .
Вироком Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2013 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Каракурт, Вірменія, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
виправдано за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК за відсутності в діянні складу злочину.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та про речові докази.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року зазначений вирок місцевого суду залишений без зміни.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 09 жовтня 2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на автомобілі марки «Мерседес», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить останньому, пересувались по місту Києву, приблизно об 11 год. 30 хв., ОСОБА_6 , отримавши телефонний дзвінок, сказав ОСОБА_5 їхати до ресторану «Козачок». Під`їхавши, вони удвох зайшли до ресторану, де ОСОБА_6 сів за столик до двох раніше невідомих ОСОБА_5 дівчат ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), з якими спілкувався 10-15 хв. Під час розмови, ОСОБА_8 поскаржилася на свого знайомого ОСОБА_11 , який начебто продав їй мобільний телефон, бувший у використанні, як новий, та попросила ОСОБА_6 допомогти повернути їй гроші за телефон.
Весь цей час ОСОБА_5 сидів за сусідній столиком.
Потім, ОСОБА_6 наказав ОСОБА_5 їхати до стадіону «Динамо».
Близько 16 год. вони під`їхали до стадіону, після чого ОСОБА_6 вийшов з машини та пішов у напрямку автомобіля «Нісан-Мікра», що знаходився неподалік. З даного автомобіля вийшли ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ). Поговоривши з дівчатами ОСОБА_6 повернувся до ОСОБА_5 .
Приблизно через 10-15 хв. ОСОБА_6 звернувся до незнайомого ОСОБА_5 чоловіка, яким виявився ОСОБА_11 , та запросив його сісти в автомобіль, на що той погодився. Після цього, ОСОБА_6 почав розмовляти з ОСОБА_11 з приводу начебто негідних дій останнього, а саме продажі ОСОБА_8 мобільного телефону, який був у використанні, при цьому взявши за нього гроші, як за новий.
Дані обставини ОСОБА_11 заперечував та стверджував, що телефон був новий. В свою чергу ОСОБА_6 запропонував підійти до ОСОБА_8 , щоб вона підтвердила, що проданий їй телефон був у використанні.
Вийшовши з автомобіля і побачивши ОСОБА_8 , ОСОБА_11 почав конфліктувати з нею та зі ОСОБА_9 ( ОСОБА_10 ), емоційно та підвищеним тоном висувати претензії, ображати вказаних осіб.
В цей час ОСОБА_6 попросив ОСОБА_11 не ображати дівчат, на що ОСОБА_11 штовхнув ОСОБА_6 в груди. Побачивши це, ОСОБА_5 підбіг до ОСОБА_11 та вважаючи, що останній хоче вдарити ОСОБА_6 , наніс ОСОБА_11 два чи три удари кулаком в обличчя. Від отриманих ударів ОСОБА_11 впав на коліна. Підвівшись він заявив, що напише заяву в міліцію і пішов.
На місці сутички ОСОБА_6 і ОСОБА_5 було виявленого шкіряний гаманець у якому в подальшому, згідно протоколу огляду та вилучення виявлено: грошові кошти в сумі 339 грн., паспорт громадянина України, посвідчення водія з талоном попередження до нього, посвідчення менеджера відділу масових заходів, два посвідчення співробітника Українського бюро економічної безпеки, посвідчення члена Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону, читацький квиток Національної парламентської бібліотеки України, довідка щодо призначення револьвера «МЕ-38 МАГНУМ 4Р» калібру 4 мм, дві пластикові картки. Всі перелічені документи були видані на ім`я ОСОБА_11
10 жовтня 2007 року, ОСОБА_6 знову попросив ОСОБА_5 поїздити разом з ним. Близько 19 години він та ОСОБА_6 приїхали до кафе по бул. Л. Українки в м. Києві, де у ОСОБА_6 була зустріч.
ОСОБА_5 чекав ОСОБА_6 в машині. Близько 20 год. ОСОБА_6 зателефонував ОСОБА_5 на мобільний телефон та попросив піднести документи ОСОБА_11 та передати їх ОСОБА_8 чи ОСОБА_11 . Коли ОСОБА_5 вийшов з машини, то побачив ОСОБА_11 і вирішив повернути йому документи, однак побачивши, що його оточують невідомі особи, кинув шкіряну обгортку в якій були документи на землю, після чого був затриманий співробітниками міліції.

Разом з тим, органом досудового слідства ОСОБА_6 та ОСОБА_5 пред`явлене обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК.
Так, 09.10.2007 року в денний час ОСОБА_8 під час зустрічі зі своїм знайомим ОСОБА_6 розповіла, що її образив ОСОБА_11 , який взяв гроші в сумі 950 доларів США для придбання нового мобільного телефону Nокіа Sirocco 8800, але придбав телефон, який був у користуванні. Після цього в ОСОБА_6 виник умисел, спрямований на заволодіння шляхом нападу приватним майном ОСОБА_11 .
З цією метою ОСОБА_6 вступив у злочинну змову з ОСОБА_5 , після чого вони розробили злочинний план, згідно якого було вирішено, використовуючи ОСОБА_8 , призначити ОСОБА_11 зустріч, потім заманити його в місце, де можна вчинити напад, після чого під приводом покарання ОСОБА_11 за обман ОСОБА_8 застосувати до нього насильство та заволодіти його майном.
Після цього ОСОБА_6 , не повідомивши ОСОБА_8 про спільні з ОСОБА_5 злочинні наміри, запропонував їй призначити зустріч ОСОБА_11 , повідомивши, що він лише поговорить з ОСОБА_11 з приводу продажу телефону, який був у користуванні. ОСОБА_8 , не будучи обізнаною про злочинні наміри ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , зателефонувала ОСОБА_11 та домовилася зустрітися біля стадіону «Динамо» ім. В.В. Лобановського по вул. Грушевського, 3, у м. Києві.
Цього ж дня, тобто 09.10.2007 року, біля 16 год. ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , втілюючи в дію спільний злочинний задум, спрямований на учинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя та здоров`я, та щоб примусити ОСОБА_11 шляхом погроз та застосування насильства передати майно в подальшому, на автомобілі MERCEDES-BENZ G55 AМG, з номерним знаком НОМЕР_2 , прибули на вул. Грушевського в м. Києві, куди також приїхали необізнані про їх злочинні наміри ОСОБА_9 та ОСОБА_8 на автомобілі останньої. Після цього ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на автомобілі заїхали на територію стадіону «Динамо» ім. В.В. Лобановського, де стали очікувати ОСОБА_11 . Відповідно до домовленості з ОСОБА_8 , не відчуваючи небезпеки, ОСОБА_11 вийшов з адміністративної будівлі для зустрічі з останньою. В цей час ОСОБА_6 , дізнавшись, що чоловік, який знаходиться на території стадіону, і є ОСОБА_11 , запропонував йому сісти в автомобіль, за кермом якого перебував ОСОБА_5 , та від`їхати для розмови. Не підозрюючи про злочинні наміри ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , ОСОБА_11 сів у вказаний автомобіль, на якому вони проїхали до майданчика, розташованого біля пам`ятника ОСОБА_12 поруч з вищевказаним стадіоном, куди також прийшли ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Зупинившись на вказаному майданчику, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , реалізуючи злочинний умисел, відкрито, в присутності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 силоміць витягнули ОСОБА_11 з автомобіля. Діючи відповідно до злочинного плану, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вчинили на ОСОБА_11 напад, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я. При цьому ОСОБА_5 схопив його за руку і, закрутивши її за спину, утримував, позбавляючи можливості рухатися та чинити опір. В цей час ОСОБА_6 , використовуючи навики, отримані під час зайняття у спортивних секціях боксу, завдав йому кілька цілеспрямованих ударів рукою в голову. Після чого ОСОБА_5 , діючи узгоджено з ОСОБА_6 , наніс ОСОБА_11 удар по ногах, від чого останній впав на коліна.
В результаті спільних дій ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з метою подолання можливого опору та заволодіння чужим майном шляхом застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я, заподіяли ОСОБА_11 тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Вчинивши напад із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подавили волю ОСОБА_11 до опору, після чого, витягнувши з кишені штанів, заволоділи його гаманцем, вартістю 300 грн., в якому знаходилися гроші в сумі 700 грн., а всього заволоділи приватним майном ОСОБА_11 на загальну суму 1000 грн.
Суд, розглянувши справу, дійшов висновку про відсутність складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК, в діях ОСОБА_6 . При цьому дії ОСОБА_5 суд перекваліфікував з ч. 2 ст. 187 КК на ч. 1 ст. 122 КК.

Також, органом досудового слідства ОСОБА_6 та ОСОБА_5 пред`явлене обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.189, ч.3 ст.357 КК.
Згідно обвинувального висновку, 09.10.2007 року біля 16 год. ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , знаходячись на майданчику поруч з територією стадіону «Динамо» ім. В.В. Лобановського по вул. Грушевського, 3, в м. Києві, за попередньою змовою, з метою заволодіння чужим майном шляхом розбою та вимагання застосували до громадянина ОСОБА_11 насильство, небезпечне для його життя та здоров`я, яке виразилося в тому, що ОСОБА_5 схопив його за руку і, закрутивши її за спину, став утримувати, позбавляючи можливості рухатися та чинити опір. В цей час ОСОБА_6 , використовуючи навики, отримані під час зайняття у спортивних секціях боксу, завдав йому кілька цілеспрямованих ударів рукою в голову. В цей же час ОСОБА_5 , діючи узгоджено з ОСОБА_6 , наніс ОСОБА_11 удар по ногам, від чого той впав на коліна.
В результаті спільних дій ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з метою подолання можливого опору та заволодіння чужим майном шляхом вимагання заподіяли ОСОБА_11 тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Після цього ОСОБА_6 та ОСОБА_5 заволоділи приватним майном ОСОБА_11 на загальну суму 1000 грн.
Продовжуючи реалізацію злочинного умислу, приблизно о 16 год. 05 хв. ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , внаслідок застосованого насильства подолали волю ОСОБА_11 до опору, умисно, бажаючи досягти злочинного результату, спрямованого на заволодіння чужим майном шляхом вимагання, повторно, за попередньою змовою, висловили незаконну вимогу передати їм наступного дня, тобто 10.10.2007 року, гроші в сумі 1000 доларів США. При цьому, погрожуючи в разі відмови виконати їх вимогу, спричинити йому більш тяжкі тілесні ушкодження.
Біля 19 год. 10.10.2007 року, виконуючи незаконні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про передачу зазначеної суми грошей, поєднані із погрозою застосування насильства та із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я, ОСОБА_11 прибув у вказане вимагателями місце: до ресторану «Марокана» по бульвару Л. України, 24, в м. Києві. Там його чекали ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які під час зустрічі з ОСОБА_11 були затримані працівниками міліції.
Вказані дії ОСОБА_6 та ОСОБА_5 органом досудового слідства кваліфіковані як умисні дії, які виразились у вимозі передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим (вимагання), вчиненими повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаними з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, - за ч. 3 ст. 189 КК України.
Крім того, згідно обвинувачення, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , діючи умисно, за попередньою змовою, незаконно заволоділи важливими особистими документами ОСОБА_11 , а саме: паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_11 , серії НОМЕР_3 ; закордонним паспортом на його ім`я серії НОМЕР_4 ; посвідченням водія на ім`я ОСОБА_11 серії НОМЕР_5 з талоном попередження до нього серії НОМЕР_6 ; посвідченням менеджера відділу масових заходів на ім`я ОСОБА_11 , виданим ВАТ «Футбольний клуб Динамо Київ»; двома посвідченнями № АБ-66 співробітника Українського бюро економічної безпеки на ім`я ОСОБА_11 , виданими президентом зазначеної громадської організації; посвідченням члена Київського міського громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону № НОМЕР_7 на ім`я ОСОБА_11 ; читацьким квитком Національної парламентської бібліотеки України №14551 на ім`я ОСОБА_11 .
Такі дії органами досудового слідства кваліфіковані як незаконне заволодіння паспортом та іншими важливими особистими документами, за ч. 3 ст. 357 КК.
Суд, розглянувши справу, дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_6 та ОСОБА_5 складу злочинів, передбачених ч. 3 ст. 189 та ч. 3 ст. 357 КК.

У касаційній скарзі прокурор просить судові рішення скасувати, кримінальну справу направити на новий судовий розгляд.
В обґрунтування зазначає про неправильне застосування кримінального закону, яке, на його думку, полягало у безпідставному виправданні судом першої інстанції ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК, та виправданні ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК, і у необґрунтованій перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 187 КК на ч. 1 ст. 122 КК та у необґрунтованому залишенні судом апеляційної інстанції без зміни вироку суду першої інстанції.
При цьому прокурор вказує, що висновки суду належним чином не обґрунтовані, не відповідають фактичним обставинам кримінальної справи, ґрунтуються лише на показаннях виправданих та потерпілого, що судом не дана належна оцінка всім зібраним у справі доказам, які, на думку прокурора, підтверджують вину ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих їм злочинів та належним чином не мотивовано чому надано перевагу одним доказам над іншими.
Також зазначає про істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, оскільки вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій не виконані вказівки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі від 12 березня 2013 року щодо необхідності повного, всебічного і об`єктивного аналізу наявних у справі доказів, наведення конкретних і переконливих доводів.
Вказує, що ухвала апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.
Крім цього вказує на суперечність в мотивувальній та резолютивній частинах вироку щодо підстав, з яких ОСОБА_6 та ОСОБА_5 виправдані.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора потерпілий ОСОБА_11 просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без зміни. В обґрунтування зазначає, що за результатами судового розгляду по кримінальній справі прийнято законні та обґрунтовані судові рішення.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка підтримала касаційну скаргу, пояснення засудженого ОСОБА_5 , виправданого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінальної справи, обговоривши доводи касаційної скарги прокурора та заперечення потерпілого, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

У касаційній скарзі прокурор зазначає про істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, які, на його думку, полягали у недотриманні судами першої та апеляційної інстанцій вимог ст. 399 КПК 1960 року, а саме у невиконанні вказівок суду касаційної інстанції, викладених в ухвалі від 12 березня 2013 року.

Зазначеною ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано вирок Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2011 року відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та направлено справу на новий судовий розгляд.

Скасовуючи вирок місцевого суду, суд касаційної інстанції в ухвалі зазначив про необхідність при новому розгляді справи ретельного дослідження доказів у справі, надання належної оцінки діям ОСОБА_6 та перевірки судом першої інстанції доводів касаційної скарги прокурора щодо безпідставного виправдання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих їм злочинів.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що органом досудового слідства ОСОБА_6 та ОСОБА_5 обвинувачувались у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК.

Суд першої інстанції при новому розгляді кримінальної справи, дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_6 складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК, та виправдав його, також суд виправдав ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 189 та ч. 3 ст. 357 КК у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаних злочинів, і, поряд з цим, дійшов висновку про перекваліфікацію дій ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 187 КК на ч. 1 ст. 122 КК, визнав його винуватим за цим кримінальним законом та призначив відповідне покарання з подальшим звільненням від його відбування.

Не погоджуючись в вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляцію, в якій, наводячи доводи, аналогічні доводам касаційної скарги, зазначав про однобічність та неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказував, що судом першої інстанції надано однобічну оцінку доказам у справі, що суд не навів мотивів, з яких він взяв до уваги одні докази і відкинув інші, що в основу виправдувального вироку поклав неправдиві показання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та змінені під час судового слідства показання потерпілого ОСОБА_11 , що суд безпідставно не взяв до уваги правдиві (на думку прокурора) показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_11 , надані на досудовому слідстві, які узгоджуються з іншими доказами у справі і спростовують показання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про відсутність у їх діях складу інкримінованих їм злочинів.

Також прокурор в апеляції зазначав, що висновки суду щодо спричинення тілесних ушкоджень потерпілому лише ОСОБА_5 не відповідають фактичним обставинам справи та не узгоджуються з показаннями потерпілого, наданими на досудовому слідстві, протоколом відтворення обстановки та обставин події за участю потерпілого. Крім того суд не дав відповідної оцінки висновку судово-психіатричної експертизи №981 від 20.12.2010 року, відповідно до яких потерпілий показання давав самостійно без впливу на нього зі сторони осіб, що приймали участь у слідчій дії. При цьому зазначав, що показання свідків підтверджують факт побиття ОСОБА_11 та заволодіння його гаманцем з документами не тільки ОСОБА_5 , а і ОСОБА_6 .
Апеляційний суд в межах, визначених ст. 365 КПК 1960 року, та в порядку, встановленому ст. 362 КПК 1960 року, провівши часткове судове слідство, переглянув кримінальну справу за вказаною апеляцією, погодився з висновками суду першої інстанції щодо кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 122 КК, з видом та розміром призначеного йому за цим кримінальним законом покарання та подальшим застосуванням щодо нього положень ст. 75 КК. Також апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності в діях ОСОБА_6 складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК, та відсутності в діях ОСОБА_5 складу злочинів, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК.
За результатами розгляду апеляційний суд постановив ухвалу.

При цьому, апеляційний суд, переглядаючи матеріали кримінальної справи за апеляцією прокурора, з врахуванням вимог діючого законодавства, судової практики, надавши оцінку доказам у справі, прийшов до висновку, з наведенням в ухвалі відповідних мотивів, про законність вироку суду першої інстанції щодо виправдання ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 187 КК та ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК, та про безпідставність доводів, наведених в апеляції прокурора з даного питання.

Так, доводи, наведені у апеляції прокурора, щодо неповноти та однобічності судового слідства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, які, на думку прокурора, призвели до безпідставного виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК та ОСОБА_5 ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції. При цьому, обґрунтовуючи своє рішення щодо законності в частині виправдання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вироку суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції безпосередньо перевірив показання потерпілого ОСОБА_11 , засудженого ОСОБА_5 та виправданого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які надані ними у суді апеляційної інстанції, при цьому апеляційний суд, також, дослідив показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_20 і ОСОБА_21 , надані під час досудового розслідування, показання свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , надані під час судового слідства в суді першої інстанції, та показання свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_13 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та ОСОБА_29 .

Вказаним показанням та іншим доказам у справі (протоколам слідчих дій, висновкам експертиз, іншим документам) у їх сукупності, суд апеляційної інстанції надав відповідну правову оцінку, зазначив при цьому, що вина ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не знайшла свого підтвердження доказами по справі, а тому, на думку суду апеляційної інстанції, висновок суду першої інстанції, згідно з яким органом досудового слідства не здобуто таких доказів, які б вказували на наявність в діях ОСОБА_6 та ОСОБА_5 складу інкримінованих їм злочинів, є вірним.

Перевіряючи доводи апеляції прокурора, які стосуються перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 187 КК на ч. 1 ст. 122 КК, апеляційний суд прийшов до висновку про обґрунтованість вироку суду першої інстанції з наведених питань.

При цьому суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, перевірив правильність надання судом першої інстанції оцінки доказам у справі та зазначив, що вина ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, підтверджується показаннями самого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_11 , виправданого ОСОБА_6 , письмовими доказами у справі.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд апеляційної інстанції в ухвалі детально навів відповідні мотиви на спростування доводів апеляції прокурора як в частині, що стосується безпідставності виправдання судом першої інстанції ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , так і в частині перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 187 КК на ч. 1 ст. 122 КК та визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, при цьому апеляційний суд в цілому прийшов до висновку, що судом першої інстанції дана належна оцінка доказам по справі, і що підстави для надання доказам у справі іншої оцінки, про що зазначав прокурор в апеляції, відсутні.

Висновки апеляційного суду, на думку колегії суддів, належним чином мотивовані. Вважати ці висновки необґрунтованими чи сумнівними підстав немає.

Поряд з цим, касаційна скарга прокурора не містить доводів щодо незаконності мотивів і висновків суду апеляційної інстанції, наведених апеляційним судом на спростування доводів апеляції прокурора.

Судові рішення як суду першої інстанції, так і апеляційного суду відповідають вимогам кримінально-процесуального закону.

За таких обставин, доводи прокурора, наведені у касаційній скарзі, щодо істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, а саме, невиконання судами першої та апеляційної інстанцій вимог ст. 399 КПК 1960 року, є безпідставними, як є безпідставними і доводи щодо невідповідності ухвали апеляційного суду положенням ст. 377 КПК 1960 року.

Разом з цим інших доводів, які, з огляду на положення ч. ч. 1, 2 ст. 370 КПК 1960 року, можуть бути підставами для скасування як вироку суду першої інстанції, так і ухвали апеляційного суду, касаційна скарга прокурора не містить.

Твердження прокурора про суперечність підстав, з яких виправдані ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , не є підставою для скасування судом касаційної інстанції судових рішень, виходячи з вимог ч. 4 ст. 398 КПК 1960 року, відповідно до яких касаційний суд не вправі скасувати виправдувальний вирок або ухвалу лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.

Доводи касаційної скарги, які наводить прокурор щодо безпідставного, на його думку, виправдання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , і які є, на його думку, неправильним застосування кримінального закону, стосуються оцінки доказів у справі та фактичних обставин справи. При цьому прокурором фактично порушується питання про необхідність надання судом касаційної інстанції іншої оцінки доказам, ніж та, яка була надана судами першої та апеляційної інстанцій, і, виходячи з цього, прокурором ставиться питання про встановлення судом касаційної інстанції інших фактичних обставин кримінальної справи, відповідно до яких ОСОБА_6 та ОСОБА_5 повинні бути визнані винними у вчиненні злочинів, інкримінованих їм органом досудового слідства. Відповідно до положень ст. 398 КПК 1960 року, наведене не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.

Зазначені доводи відповідно до вимог ст. ст. 365, 367 КПК 1960 року, ретельно перевірені судом апеляційної інстанції.

За таких обставин доводи касаційної скарги прокурора щодо незаконності судових рішень є безпідставними.
Також, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що провадження у вказаній кримінальній справі відбувається протягом тривалого строку, так 10.10.2007 року порушено кримінальну справу; 10.11.2007 року винесено постанову про закриття кримінальної справи у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_6 та ОСОБА_5 складу інкримінованого їм злочину; 14.06.2010 року скасовано постанову про закриття кримінальної справи; 12.12.2011 року постановлено вирок, яким ОСОБА_6 виправдано за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК, ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК і виправдано за ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК; 12.03.2013 року зазначений вирок скасований ухвалою суду касаційної інстанції і справу направлено на новий судовий розгляд; 11.12.2013 року постановлено новий вирок, яким за аналогічних підстав ОСОБА_6 виправдано за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК, ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК і виправдано за ч. 3 ст. 189, ч. 3 ст. 357 КК; 15.04.2016 року ухвалою апеляційного суду вирок суду першої інстанції залишений без зміни.

Виходячи з зазначеного, на думку колегії суддів суду касаційної інстанції, прокурором при подачі касаційної скарги з підстав, наведених у ній, не враховано принцип правової визначеності.

Так, Європейський суд з прав людини вказав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України»). Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 394 - 396 КПК 1960 року, п. п. 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, залишити без задоволення, а вирок Печерського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 квітня 2016 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залишити без зміни.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

За змістом положень ч.ч. 1, 2 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування вироку, ухвали у касаційному порядку є: істотне порушення кримінально-процесуального закону; неправильне застосування кримінального закону; невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370-372 КПК 1960 року.

Відповідних доводів, з огляду на вимоги п. 2 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року, щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій кримінального закону касаційна скарга прокурора не містить.

Разом з тим, вказані доводи касаційної скарги прокурора щодо невиконання судами першої та апеляційної інстанції вказівок суду касаційної інстанції є безпідставними та необґрунтованими.

Поряд з наведеним, на думку колегії суддів суду касаційної інстанції, прокурором при подачі касаційної скарги, враховуючи строк, протягом якого зазначена кримінальна справа перебуває на розгляді (10.10.2007 року порушено кримінальну справу, 10.11.2007 року винесено постанову про закриття кримінальної справи, 14.06.2010 року скасовано постанову про закриття кримінальної справи, 12.12.2011 року постановлено вирок, 12.03.2013 року зазначений вирок скасований ухвалою суду касаційної інстанції і справу направлено на новий судовий розгляд, 11.12.2013 року постановлено новий вирок, 15.04.2016 року ухвалою апеляційного суду вирок залишений без зміни), залишено поза увагою принцип правової визначеності, який передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обовязкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі (рішення ЄСПЛ у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia).