18 квітня 2017 року м. Київ
Вищийспеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю захисника ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 296 КК,
установив:
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому ОСОБА_7 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує на те, що він вчинив злочини у стані сильного душевного хвилювання, а тому вважає, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував його діяння за ч. 3 ст. 296 КК. Також стверджує, що цей суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань його захисника щодо допиту експерта в судовому засіданні та проведення психологічної експертизи.
Прокурор у своїй касаційній скарзі, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді на підставах, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 КПК. Вважає, що ухвала суперечить положенням статей 370, 419 КПК, оскільки апеляційний суд не навів достатніх мотивів, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги прокурора, а також скарг потерпілих та їх захисника. За твердженням прокурора суд першої інстанції не врахував тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та характеру (змісту) протиправних дій засудженого, що призвело до призначення йому надто м`якого покарання.
У запереченні на касаційну скаргу засудженого потерпілий ОСОБА_8 , а також представник потерпілих адвокат ОСОБА_9 , посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просять залишити судові рішення без зміни.
За вироком Харківського районного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 121 КК на строк 8 років; за ч. 3 ст. 296 КК на строк 3 роки. Відповідно до ст. 70 зазначеного Кодексу за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. Стягнуто з ОСОБА_7 : на користь потерпілого ОСОБА_8 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 18 019 грн, моральної 250 000 грн; на користь потерпілої ОСОБА_10 250 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; на користь потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у рахунок відшкодування моральної шкоди по 200 000 грн кожному.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 03 листопада 2012 року близько 23.00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ділянці № НОМЕР_1 Садового товариства «Дружба» у с. Борщовій Харківського району Харківської області з мотивів явної неповаги до суспільства з особливою зухвалістю, грубо порушуючи громадський порядок, почав сварку з ОСОБА_8 та ОСОБА_13 , у ході якої ображав останніх нецензурною лайкою та завдав їм тілесних ушкоджень шляхом заподіяння ударів руками по різних частинах тіла. Хуліганські дії ОСОБА_7 шляхом вмовляння намагалася припинити ОСОБА_10 , проте їй це не вдалось, оскільки той чинив опір.
У результаті таких дій ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_8 отримав легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а потерпілий ОСОБА_13 тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер.
Крім того, під час вищевказаної суперечки ОСОБА_7 , діючи умисно і маючи намір на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 , завдав йому декількох ударів кулаком по обличчю та в область грудної клітини, в результаті чого потерпілому було заподіяно тілесних ушкоджень, які згідно з висновком судово-медичної експертизи відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав касаційну скаргу засудженого і заперечив проти задоволення скарги прокурора, думку прокурора на підтримання касаційної скарги сторони обвинувачення та заперечення проти задоволення скарги засудженого, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційних скарг немає з огляду на нижченаведене.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду чи невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі втручатись у рішення судів нижчих ланок, а виходить з обставин, установлених цими судами.
Наведені у скарзі засудженого доводи щодо власної оцінки доказів та версії подій, посилання на непроведення у провадженні окремих видів експертиз по суті стосуються неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог ст. 438 КПК не належить до предмету перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, при перевірці судових рішень не було встановлено обставин, які би давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК вказані висновки суду ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Так, за змістом ст. 116 КК стан сильного душевного хвилювання (на що посилається засуджений у касаційній скарзі) це стан фізіологічного афекту, який становить собою короткочасну інтенсивну емоцію, що домінує у свідомості людини, котра значною мірою втрачає контроль над своїми діями та здатністю керувати ними.
Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи», відповідно до якого суб`єктивна сторона вбивства або заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, відповідальність за які передбачено статтями 116 і 123 КК, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії чи керувати ними. Необхідною умовою кваліфікації дій винного за зазначеними статтями є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого. Насильство може бути як фізичним (заподіяння тілесних ушкоджень або побоїв, незаконне позбавлення волі тощо), так і психічним (наприклад, погроза завдати фізичної, моральної чи майнової шкоди). До тяжкої образи слід відносити явно непристойну поведінку потерпілого, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 стверджував, що 03 листопада 2012 року між ним та раніше незнайомим йому ОСОБА_7 виникла суперечка, у ході якої обвинувачений перший почав ображати потерпілого і, зламавши петлі замка воріт, зайшов на територію домоволодіння останнього й ударив його головою в перенісся. За твердженнями потерпілого, його батько ОСОБА_13 намагався заспокоїти ОСОБА_7 , щоб уникнути конфлікту, проте обвинувачений, не звертаючи уваги на висловлювання батька, почав його бити.
Потерпіла ОСОБА_10 дружина потерпілого суду пояснила, що коли вона побачила, як ОСОБА_7 , взявши за одяг її чоловіка, бив його головою о дорожнє покриття, вона також підійшла до них, щоб заспокоїти обвинуваченого, проте він ударив її в обличчя.
Також слід зазначити, що свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 в судовому засіданні стверджували, що в день вчинення ОСОБА_7 інкримінованих злочинів вони відпочивали на дачному домоволодінні останнього, де вживали спиртні напої.
Крім наведеного, повідомлені потерпілими та свідками обставини об`єктивно підтверджено іншими доказами, зміст яких докладно наведено у вироку, зокрема, висновками судово-медичних експертиз: № 5/290-Ат/12 від 28 січня 2013 року, № 15-КЕ/2015 від 04 червня 2015 року, № 54-С від 13 лютого 2013 року, № 393-А/13 від 21 березня 2013 року тощо.
Суд першої інстанції, враховуючи зазначені висновки (які підтверджуються показаннями експертів), обґрунтовано дійшов висновку про те, що ними об`єктивно встановлено вид, особливості та механізм утворення тілесних ушкоджень як у потерпілих, так і у обвинуваченого.
Твердження ОСОБА_7 про те, що він розпочав бійку з потерпілими після того, як ОСОБА_10 першою ударила його дерев`яною дошкою об вухо, суд також обґрунтовано визнав неспроможними, оскільки у результаті перевірки матеріалів провадження було встановлено, що вказане пошкодження засуджений отримав сам, коли розбив вікно у домоволодінні Грабарів.
Сукупність наведених обставин не свідчить про наявність реальної загрози з боку потерпілих, що потребувало б негайного відвернення чи припинення посягання, і не є такою, що викликала у ОСОБА_7 стан необхідної оборони. Не встановлено судом і обставин, які би свідчили про наявність у засудженого стану сильного душевного хвилювання, викликаного суспільно небезпечним посяганням, унаслідок якого він би не міг оцінити відповідність заподіяної ним шкоди небезпечності посягання чи обстановці захисту.
Враховуючи викладене, місцевий суд (з чим погодився суд апеляційної інстанції) дійшов обґрунтованого висновку, що в момент вчинення злочинів у ОСОБА_7 не було ознак стресового стану, який мав психологічне підґрунтя.
Тому кваліфікація діяння ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 296 КК є правильною і сумнівів у колегії суддів не викликає.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши провадження за апеляційною скаргою захисника, належним чином перевірив викладені в ній доводи з приводу невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, визнав їх необґрунтованими і з дотриманням вимог ст. 419 КПК зазначив в ухвалі належні та достатні мотиви таких своїх висновків.
Посилання засудженого у скарзі як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону на відмову апеляційного суду в задоволенні клопотань його захисника про повторний допит експерта та про проведення психологічної експертизиє також неспроможними.
Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно в разі, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в цьому суді або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 21 січня 2016 року № 5-249 кс 15, повноту дослідження апеляційним судом доказів щодо певного факту має бути забезпечено у випадках, коли під час апеляційного розгляду цей факт установлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.
Проте як убачається з матеріалів провадження, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК підстав для повторного допиту експерта та проведення психологічної експертизи під час апеляційного провадження не було встановлено і сторона захисту не навела належного обґрунтування їх наявності, а тому апеляційний суд дотримався встановленого законом порядку апеляційного розгляду.
Що стосується доводів прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання, то вони є також неспроможними.
Так, згідно зі ст. 65 КК при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, суди першої та апеляційної інстанції керувалися саме вказаними нормами матеріального права.
При вирішенні питання про призначення ОСОБА_7 покарання місцевий суд виходив із того, що одне з вчинених діянь відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких. Разом із цим суд зважив на характер (зміст) протиправних дій ОСОБА_7 , конкретні обставини справи, на які прокурор посилається в касаційній скарзі, зокрема на те, що засуджений перебував у стані алкогольного сп`яніння (що визнано судом як обставину, яка обтяжує покарання), а також те, що в результаті його злочинних діянь померла людина похилого віку.
Водночас суд першої інстанції, обираючи вид та розмір заходу примусу, взяв до уваги дані про особу засудженого, який раніше не судимий, задовільно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
На підставі цих даних у їх сукупності місцевий суд обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волів межах санкцій ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 296 КК, застосувавши при визначенні остаточної міри покарання за сукупністю злочинів згідно з ч. 1 ст. 70 КК принцип часткового складання призначених покарань.
Таким чином, суд першої інстанції дотримався приписів статей 50, 65 КК. Призначений засудженому захід примусу, наближений до максимальних меж санкцій кримінального закону, за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Правових підстав вважати це покарання явно несправедливим через м`якість, на чому наполягає прокурор у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування судових рішень, у кримінальному проваджені не встановлено.
Таким чином, касаційні скарги засудженого та прокурора не підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 433, 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
Вирок Харківського районного суду Харківської області від 12 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3