УХВАЛА

15 лютого 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шубині Стави Лисянського району
Черкаської області, громадянина України, проживаючого за
адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 .
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді п`яти років позбавлення права з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.
Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначене покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановлений іспитовий строк три роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: не виїжджати на постійне місце проживання за межі України без дозволу органів кримінального-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінального-виконавчої інспекції про зміну місця проживання.
В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин злочину, вважає, що судом першої інстанції призначене надто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. На його думку, суд безпідставно застосував ст. 75 КК України, яка не підлягає застосуванню.
Прокурор звертає увагу на те, суд не дав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів та наслідкам злочину, а також не врахував те, що під час судового розгляду не були встановлені обставини, що пом`якшують покарання, оскільки на протязі всього часу розгляду провадження обвинувачений ОСОБА_5 вини у вчиненні злочину не визнав та не вчиняв жодних дій, направлених на відшкодування шкоди потерпілому.
Апелянт зазначає, що лише під час судових дебатів, після виступу прокурора, який просив суд призначити обвинуваченому міру покарання у виді позбавлення волі без застосування ст. 75 КК України, ОСОБА_5 вимушено визнає свою вину, що, на думку прокурора, свідчить про не щирість каяття.
Прокурор вважає, що суд, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , дійшов помилкового висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, а тому просить скасувати даний вирок та ухвалити новий.
В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без змін.
Захисник звертає увагу на те, що твердження прокурора про те, що начебто обвинувачений не визнав свою вину у вчиненні злочину, не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_5 неодноразово в судовому засіданні визнавав свою вину в частині порушення ним правил дорожнього руху України (далі ПДР України). Захисник зазначає, що ним та обвинуваченим також неодноразово зверталось увагу суду на те, що існували й інші об`єктивні причини, що призвели до вчинення ОСОБА_5 наїзду на потерпілу, зокрема порушення замовником будівельних робіт правил та норм безпеки на будівництві, та необережних дій самої потерпілої.
Крім того, захисник звертає увагу на те, що як вбачається з показань свідка ОСОБА_8 , територія на якій проводились будівельні роботи та працювала важка техніка, не була як слід огороджена та потерпіла вийшла раптово з прибудинкової території на проїзну частину.
Захисник ОСОБА_7 зазначає, що доводи прокурора про те, що обвинувачений не вчинив жодних дій, направлених на відшкодування шкоди, також не відповідають дійсності. Відповідно до показань свідка ОСОБА_9 та самого обвинуваченого ОСОБА_5 , вони негайно прибули до лікарні, куди доставили потерпілу та оплатили медичні препарати, які були необхідні для проведення операції. Крім того, захисник зазначає, що після смерті потерпілої ОСОБА_9 телефонував потерпілому ОСОБА_10 та пропонував матеріальну допомогу, проте останній відмовився від неї. Це підтверджується показаннями самого потерпілого ОСОБА_10 .
Так, судом першої інстанції встановлено, що 22 вересня 2015 року приблизно в 11 год. 13 хв. ОСОБА_5 , керуючи екскаватором навантажувачем «Контрактор», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом біля будинку № 31 по вул. А.Малишка в м. Києві, в порушення вимог п.п. 1.1, 2.3 (б),10.9 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) України, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки дорожнього руху, внаслідок чого здійснив наїзд на потерпілу ОСОБА_11 , що призвело до отримання нею тяжких тілесних ушкоджень, від яких в подальшому вона померла в лікарні.
Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу, обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 заперечували проти апеляційної скарги.
Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Як видно з тексту оскаржуваного судового рішення, суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, встановивши останньому іспитовий строк з випробуванням строком на три роки, в повній мірі дотримався вимог закону.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Посилаючись на вказану норму закону, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який працює, вперше притягається до кримінальної відповідальності, а також врахував відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
На підставі цього суд зробив висновок про можливе виправлення ОСОБА_5 без відбування основного покарання. З таким висновком погоджується і колегія суддів.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин ОСОБА_5 вчинив злочин, що відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 надав показання в суді першої інстанції, визнав свою вину та висловив жаль з приводу нанесення ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть останній. В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 пояснив суду, що ділянка, на якій він працював, не була як слід огородженою, у зв`язку з чим він не помітив потерпілу ОСОБА_11 , яка раптово вийшла на проїзну частину, та здійснив наїзд на неї.
А відтак доводи прокурора про визнання обвинуваченим своєї вини лише під час судових дебатів з метою пом`якшити покарання є необґрунтованими, оскільки в суді першої інстанції ОСОБА_5 визнав вину, висловив жаль з приводу вчиненого.
Призначаючи покарання, суд взяв до уваги те, що ОСОБА_5 на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, наявність на утриманні дружини, трьох неповнолітніх дітей, одна з яких дитина інвалід, а відтак, на думку суду першої інстанції, є за доцільним звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання з іспитовим строком.
З таким висновком також погоджується колегія суддів.
В запереченнях на апеляційну скаргу захисник обвинуваченого звертає увагу на те, що після вчиненого наїзду на потерпілу ОСОБА_5 приїжджав до лікарні, де перебувала потерпіла та заплатив за необхідні медикаменти для проведення операції. Крім того, захисник зазначає, що обвинувачений пропонував потерпілому грошову допомогу, проте останній відмовився від неї.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, потерпілий ОСОБА_10 не заперечує вищевказаної обставини, в той же час зазначає, що не пам`ятає цього, оскільки перебував у шоковому стані.
Ця обставина, на думку колегії суддів, свідчить про усвідомлення ОСОБА_5 негативних наслідків, які настали у зв`язку з порушенням ним ПДР України та його бажання стати на шлях виправлення, а тому це не може бути не взято судом до уваги.
Крім того, як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_5 має міцні соціальні зв`язки за місцем постійного проживання зі своєю родиною, яка характеризує його лише позитивно.
Призначаючи обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на три роки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дана міра покарання є достатньою для попередження вчиненням ним нових злочинів.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів вважає, що рішення суду про застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.
За таких обставин колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.
Керуючись, ст. ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скарга прокурора залишити без задоволення.
Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3