Справа № 461/8934/13-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/43/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Львівської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_8 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2016 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,
з участю прокурора ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_12 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

встановила:
цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодруженого, раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на чотири роки шість місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_9 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , з середньою освітою, неодруженого, згідно ст. 89 КК України не судимого,

засуджено за ч.2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України на п`ять років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_10 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Згідно вироку суду, ОСОБА_9 18 березня 2013 року близько 04 год. 30 хв. за попередньою змовою в групі з ОСОБА_10 , перебуваючи у під`їзді будинку АДРЕСА_3 , вчинив напад на потерпілого ОСОБА_13 , поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, заволодівши при цьому грошима потерпілого у сумі 950 грн. та 200 євро, що згідно довідки Національного Банку України від 18 березня 2013 року становило 2090 грн., а всього заволоділи грошима потерпілого на загальну суму 3040 грн.

Прокурор ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального правопорушення, вважає вирок суду незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особам обвинувачених внаслідок м`якості.

Зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченим покарання, в порушення п.п.8, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», із застосуванням ст. 69 КК України визнав обставинами, що згідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання, дані про особу, їх вік, щире каяття, добровільне відшкодування шкоди, те що ОСОБА_9 будує плани на майбутнє та пройшов зовнішнє незалежне оцінювання, частково визнав свою вину, а також позитивну характеристику за місцем проживання ОСОБА_10 , те що він проживає з матір`ю, яка є пенсійного віку та інвалідом 3 групи в зв`язку із серцевим захворюванням, на даний час працевлаштувався і за місцем праці характеризується позитивно, усвідомив скоєне, однак більшість з вказаних обставин є виключно даними, які характеризують особу обвинувачених та не можуть бути враховані як пом`якшуючі обставини.

Акцентує, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 частково визнавали себе винними у вчиненні інкримінованого їм злочину, а тому стверджувати про наявність щирого каяття неможна.

Наголошує, що в оскаржуваному вироку не зазначено, яким чином наведені судом пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Покликається на те, що місцевим судом не враховано те, що під час досудового розслідування та в ході судового розгляду ОСОБА_9 та ОСОБА_10 неодноразово змінювали свої покази з метою уникнення кримінального покарання.

Також зазначає, що судом жодним чином не мотивовано звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням.

Наголошує, що судом не враховано, що останні вчинили тяжкий злочин із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я в момент заподіяння.

Просить вирок місцевого суду скасувати у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України та обрати покарання у вигляді семи років позбавлення волі з конфіскацією майна, ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України та обрати покарання у вигляді семи років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора про підтримання апеляційної скарги, пояснення обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та виступ захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_12 , які заперечили апеляційну скаргу прокурора та просять вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Висновок суду про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.
Наведеним у вироку доказам місцевий суд дав належну правову оцінку та вірно кваліфікував дії обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч.2 ст. 187 КК України.
Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок місцевого суду лише в межах апеляційної скарги.
Як вбачається з апеляційної скарги, прокурор ОСОБА_8 не оспорює доведеність вини та кваліфікацію злочинних дій обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а не згідний з призначенням покарання з застосуванням положень ст.ст. 69, 75 КК України.
Згідно ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Як вбачається з вироку суду, при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, особу винних, обставини, що пом`якшують покарання.
Зокрема, місцевим судом враховано і те, що ОСОБА_9 позитивно характеризується за місцем проживання, злочин вчинив вперше, на обліку в психіатричному та наркологічному диспансерах не перебуває, усвідомив скоєне ним, працевлаштований і за місцем праці характеризується позитивно, будує плани на майбутнє, пройшов зовнішнє незалежне оцінювання, його щире каяття та добровільне відшкодування шкоди.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , місцевий суд врахував і те, що останній згідно ст. 89 КК України не судимий, на обліках у психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, проживає з матір`ю, яка є пенсійного віку та інвалідом 3-ої групи в зв`язку з серцевим захворюванням, працевлаштований і за місцем праці характеризується позитивно, усвідомив скоєне ним, його щире каяття та добровільне відшкодування шкоди.
Згідно вимог ст. 65 КК України та роз`яснення наведених у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання в кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Таким чином, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченими злочину, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, реалізувавши принципи законності, справедливості та обґрунтованості, прийшов до вірного висновку про призначення обвинуваченим відповідно до ст. 69 КК України основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, та підставно звільнив останніх від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням відповідних обов`язків згідно ст.ст. 75, 76 КК України, мотивувавши це у вироку, що є необхідне й достатнє для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи вищенаведене, а також і те, що з моменту вчинення обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кримінального правопорушення, пройшов тривалий період часу і відсутні відомості про їх іншу протиправну поведінку, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку місцевого суду у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених внаслідок м`якості.
Окрім цього, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування постановленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів,
ухвалила:
апеляційну скаргу прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 20 травня 2016 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4