Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
16 лютого 2017 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання: ОСОБА_4

за участю прокурора: ОСОБА_5

обвинувачених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду в м. Рівне кримінальне провадження №0000815 за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 2 липня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винними за ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі по 850 грн., кожній.

Як встановив суд, 12 вересня 2014 року приблизно о 18 год. ОСОБА_6 , перебуваючи біля під`їзду багатоквартирного будинку на АДРЕСА_1 на грунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_7 , з метою нанесення тілесних ушкоджень потерпілій, двома руками потягла за волосся ОСОБА_7 і в подальшому умисне нанесла приблизно 10 ударів кулаком правої руки та лівої руки по обличчю, внаслідок чого у ОСОБА_7 утворилися тілесні ушкодження у вигляді садна підочної та надбрівної дуги справа, які згідно висновку судово-медичної експертизи №256 від 23.09.2014 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.
12 вересня 2014 року приблизно о 18 год. ОСОБА_7 , перебуваючи поблизу під`їзду багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 , вступила у словесну суперечку з ОСОБА_6 , під час якої, з метою спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 умисно нанесла ОСОБА_6 приблизно 12 ударів кулаком правої руки та лівої руки в область шиї, обличчя та лівої частини грудей, внаслідок чого у ОСОБА_6 утворилися тілесні ушкодження у вигляді садна на правій щоці, садна на шиї справа, чотири округлих синця на внутрішній поверхні лівого плеча у нижній третині, садно в лівій ліктьовій ямці, садно на передній поверхні лівого плеча, які згідно висновку судово-медичної експертизи №258 від 23.09.2014 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. При цьому вказує, що вирок місцевого суду не відповідає вимогам ст.370 КПК України. Вважає, що висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. При цьому доводить, що єдиними доказом її вини є покази обвинуваченої ОСОБА_6 . Зазначає, що покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 не можна вважати достовірними, оскільки вони не були свідками бійки, а лише бачили наявні у ОСОБА_6 тілесні ушкодження. При цьому свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є родичами потерпілої. Окрім того, вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що намір заподіяння тілесних ушкоджень був лише у обвинуваченої ОСОБА_6 . Вказує, що місцевим судом не було дано належної оцінки і висновку експерта №258 від 23 вересня 2014 року (а.с.44-45). При цьому зазначає, що оскільки обвинувачена ОСОБА_6 за медичною допомогою з приводу нанесення тілесних ушкоджень не зверталась медична карта не могла надаватись експерту. Крім того, при визначенні механізму утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 експерт врахував механізм тілесних ушкоджень посилаючись на протокол проведення слідчого експерименту від 16.09.2014 року за участю іншої обвинуваченої та поклав їх у основу висновку, а тому його не можна вважати належним доказом. Таким чином, вважає, що її вина у вчиненні злочину не доведена, що дає всі підстави для скасування вироку суду. Просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження.

В поданій на вирок суду апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалений з порушенням норм кримінального процесуального законодавства. В обґрунтування зазначає, що при ухваленні вироку судом не дотримано вимог ст.370 КПК України. Доводить, що судом не доведено, що саме вона завдала тілесних ушкоджень обвинуваченій ОСОБА_7 .. При цьому, обвинувачена ОСОБА_7 в судовому засіданні підтвердила, що конфлікт виник саме через її неправомірну поведінку, а тому висновок суду про те, що її вина доведена показами ОСОБА_7 не можна вважати обґрунтованим. Окрім того зазначає, що діяла виключно з метою самозахисту, оскільки обвинувачена ОСОБА_15 першою почала наносити їй тілесні ушкодження. Доводить, що обвинувальний вирок місцевого суду ґрунтується на припущеннях та порушено вимоги ст.62 Конституції України. Просить вирок місцевого суду скасувати, та закрити кримінальне провадження відносно неї.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 , яка підтримала свої апеляційну скаргу та просить її задовольнити, обвинувачену ОСОБА_7 , яка просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадженні відносно неї, пояснення захисників, які підтримали апеляційні скарги своїх довірителів, думку прокурора, про зміну вироку суду та звільнення обвинувчених від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінчення строків довності, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення частково, з таких підстав.

Свої висновки про доведеність винуватості обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, тобто в умисному легкому тілесному ушкодженні, суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених ним із дотриманням вимог чинного кримінально-процесуального законодавства, про що у вироку навів докладні мотиви, згідно зі ст.374 КПК України та які є обґрунтованими.

Як у суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді кримінального провадження, обвинувачена ОСОБА_6 свою вину у скоєному не визнала, покликаючись на те, що ОСОБА_7 кричала на її неповнолітнього сина, шарпала його за руки та вдарила. При цьому показала, що при розмові з ОСОБА_7 остання першою стала наносити їй удари по лівій стороні обличчя. Також вказала, що вона ОСОБА_7 тілесні ушкодження не наносила, а лише тримала її за волосся, щоб відпихнути. З приводу нанесення тілесних ушкоджень в лікарню не зверталась. Звернулась в міліцію лише тоді, коли дізналась, що ОСОБА_7 написала заяву про нанесення їй тілесних ушкоджень.
У суді першої інстанції і при апеляційному розгляді, свою вину не визнала і обвинувачена ОСОБА_7 , та показала, що 12.09.2014 року приблизно о 17 год. 30 хв. перебуваючи на подвір`ї свого будинку до неї прийшла ОСОБА_6 та почала з`ясовувати у зв`язку з чим вона побила її сина. Вона пояснила, що її сина не била, на що ОСОБА_6 почала кричати, схопила за волосся та першою нанесла тілесні ушкодження. Потім ОСОБА_6 почала наносити удари по спині, голові та шиї. Нанесла приблизно 10 ударів. Обороняючись від ОСОБА_6 схопила її за футболку та відірвала рукав футболки. Пізніше до неї підійшла свекруха ОСОБА_6 та нанесла удар в ліву ногу.

Проте, дані покази повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Ухвалюючи вирок, суд обґрунтовано поклав в основу вироку сукупність таких доказів, як: послідовні показання свідка ОСОБА_16 , про те, що 12.09.2014 року до неї зателефонувала ОСОБА_6 та пояснила, що ОСОБА_7 сварила її внука за те, що останній зробив дірку в стіні гаража, після чого ОСОБА_7 ударила внука по обличчю. Разом з ОСОБА_6 вони пішли до ОСОБА_7 для того, щоб з`ясувати ситуацію. Зустрівши її біля під`їзду почали розмовляти, на що остання першої почала наносити ОСОБА_6 удари по обличчю, плечах, та била коліном. У ОСОБА_6 було подряпане обличчя та рвана футболка. Після чого ОСОБА_17 схопила ОСОБА_6 руками, в той час, як ОСОБА_7 наносила їй удари. Згодом вона підбігла до ОСОБА_17 та відштовхнула її

.

Показаннями свідка ОСОБА_10 , який показав, що 12.09.2014 року сидів на вулиці та бачив, як ОСОБА_6 йшла у рваній футболці та була подряпана на обличчі. Через день побачив ОСОБА_7 , яка була з фіксатором на шиї.

Показаннями свідка ОСОБА_11 яка показала, що 12 вересня 2014 року, між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відбувся конфлікт, проте самої бійки вона не бачила. Згодом побачила ОСОБА_7 з пов`язкою на шиї, а у ОСОБА_6 подряпини на обличчі.

Показаннями свідка ОСОБА_18 , яка показала, що 12.09.2014 року біля 18 год. була свідком того, як ОСОБА_6 підійшла до ОСОБА_7 , тримала за волосся, нагнула до землі та била ногою. Побоїв у ОСОБА_6 не бачила, лише рвану футболку.

Показаннями свідка ОСОБА_19 , яка показала, що 12 вересня 2014 року бачила як ОСОБА_18 тримала ОСОБА_6 , а ОСОБА_7 била її двома руками. У ОСОБА_6 була порвана футболка та подерта шия з правої сторони. У ОСОБА_7 тілесних ушкоджень не бачила.

Показаннями експерта ОСОБА_20 , який показав, що 16.09.2014 року проводив огляд ОСОБА_7 . Для проведення експертизи було надано її медичну картку та протокол слідчих дій. З картки було встановлено, що при огляді лікарем травматологом було виявлено скарги на болі в ШВХ, наявність ран обличчя, обмеження рухів. Об`єктивно наявні садна під кірками, надбрівної дуги справа. Поставлений діагноз забій ШВХ, посттравматичний міозит ШВХ з вираженим больовим синдромом. Осаднення м/т правої половини обличчя. Тяжкість тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 було визначено без медичної карточки, а запис у висновку про наявність медичної картки помилково записано.

Покараннями свідка ОСОБА_21 який показав, що він приймав хвору ОСОБА_7 і надав їй медичну допомогу. Діагноз був встановлений на підставі скарг хворої. При пальпації хвора відчувала біль. Міозит це запалення м`язів і може бути як від травми так і при остеохондрозі. Об`єктивні дані були виявлені садна, обмеження рухів. ОСОБА_7 пояснила, що отримала побутову травму, інших хвороб не вказувала.

Крім показів зазначених свідків, вина обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтверджуються висновком експерта №256 з якого встановлено, що у ОСОБА_7 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді садна підочної та надбрівної дуги справа, могли утворитися від дії тупого предмету, могли утворитися від ударів руками та (чи) ногами, можливо в термін зазначений у постанові і відносяться до легких тілесних ушкоджень, встановлений діагноз забій ШВХ, посттравматичний міозит ШВХ з вираженим больовим синдромом не брався до уваги в зв`язку з тим, що він є суб`єктивним та не підтвердженим об`єктивно (а.с.32-33).
Висновком експерта №258 встановлено, що у ОСОБА_6 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді садна на правій щоці, садно на шиї справа, чотири округлих синця на внутрішній поверхні лівого плеча у нижній третині, садно в лівій ліктьовій ямці, садно на передній поверхні лівого плеча, виникли від дії тупого предмету, могли утворитися від ударів руками та чи ногами, не характерні для утворення внаслідок падіння, можливо в термін зазначений у постанові та відносяться до легких тілесних ушкоджень.(а.с.44-45).
Висновком експерта №204/256/2014 встановлено, що наданий лікарями діагноз: забій ШВХ, посттравматичний міозит ШВХ з вираженим больовим синдромом, плечолопатковий періартрит з больовим синдромом не брався до уваги у зв`язку з тим, що він є суб`єктивним і ґрунтується лише на скаргах ОСОБА_7 та не підтверджений об`єктивно (будь-якими зовнішніми проявами - припухлістю, синцем, тощо). Встановлений лікарями діагноз: остеохондроз шийного відділу хребта, цервікокраніалгія, невралгія обох потиличних нервів - не відноситься до тілесних ушкоджень, оскільки є хворобливими змінами в організмі.(а.с.141-142).
У протоколі додаткового слідчого експерименту від 16.09.2014 року встановлено, що потерпіла ОСОБА_7 показувала як їй наносила тілесні ушкодження ОСОБА_6 (а.с.20-21).

Твердження обвинувачених ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 про те, що їхня вина у вчиненні злочину не доведена, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки спростовується матеріалами кримінального провадження. Зокрема показаннями потерпілої, які суд визнає достовірними і такими, що співпадають з іншими фактичними даними у справі, а саме показами свідків події, висновками судово-медичних експертиз, які жодних сумнівів у їх правильності не викликають, оскільки повністю відповідають даним про те, яким чином і куди саме обвинувачені наносили тілесні ушкодження.

Покликання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на порушення судом вимог ст.370 КПК України щодо незаконності, невмотивованості і необґрунтованості судового рішення, недопустимість доказів, оскільки вони отриманні з порушенням норм кримінального-процесуального законодавства, колегія суддів вважає позбавленими підстав. Як свідчать матеріали провадження та аудіозапис фіксації перебігу судового провадження, жодних даних, які б свідчили про процесуальні порушення судом першої інстанції не встановлено.

Покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України, воно відповідає вчиненому та особам обвинуваченим, є справедливим необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Таким чином, неправильного застосування кримінального закону (зокрема ч.1 ст.125 КК України) та істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою скасування вироку, колегія суддів у даному кримінальному провадженні не вбачає.

Водночас, у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Частина 1 ст.125 КК України передбачає максимальне покарання у виді виправних робітна строк до одного року, що є менш суворим ніж обмеження волі.

Так як, обвинуваченими, вчинено злочин 12 вересня 2014 року, тобто більше двох років тому, то до них необхідно застосувати ст.49 КК України.

Між тим, у відповідності до ч.8 ст.284 КПК України, закриття кримінального провадження з підстав передбачених п.1 частини другої цієї статті ( у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності) не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку.

Оскільки, під час апеляційного розгляду обвинувачені категорично заперечили проти звільнення їх від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, то них необхідно застосувати ч.4 ст.74 КК України, звільнивши їх від відбування призначеного судом покарання (ст.49 КК України).

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 405- 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02 липня 2016 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачених за ч.1 ст.125 КК України змінити.

На підставі ч.5 ст.74 та ч.1 ст.49 КК України, звільнити від покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України у виді 850 грн. штрафу, призначеного вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 2 липня 2016 року.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3