Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора захисника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000817 за касаційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 30 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 квітня 2016 року,
в с т а н о в и в:

За вказаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості у силу ст. 89 КК України,

засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_8 у рахунок відшкодування шкоди: моральної 500 000 грн та матеріальної 50 000 грн.
Вирішено питання про процесуальні витрати і речові докази.
За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин. 10 квітня 2014 року близько 06.20 год. засуджений у стані алкогольного сп`яніння прийшов додому до своєї знайомої ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , де між ним та ОСОБА_11 на ґрунті особистих неприязних стосунків через ревнощі виникла сварка. У ході цього конфлікту у ОСОБА_9 виник умисел на вбивство ОСОБА_11 , реалізуючи який він завдав останньому не менше 5 ударів кулаками по обличчю та не менше 3 ударів наявною у нього викруткою. Вказаними діями засуджений спричинив потерпілому тілесні ушкодження у виді синців та колотих поранень обличчя, а також проникаючого колотого поранення грудної клітини з ушкодженням серця, від якого настала смерть ОСОБА_11 на місці події.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись м`якість призначеного покарання, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає що при обранні заходу примусу суд першої інстанції не дав належної оцінки тяжкості вчиненого злочину, яким завдано непоправних наслідків у виді смерті молодої людини. Звертає увагу автор скарги і на те, що ОСОБА_9 скоїв кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, вини не визнав, у вчиненому не розкаявся, не вжив жодних заходів для відшкодування шкоди, й інші обставини, що пом`якшують покарання, відсутні. Суд апеляційної інстанції, на думку прокурора, всупереч вимогам ст. 419 КПК України не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених в апеляційних скаргах на вирок державного обвинувача та потерпілого, і не дав на них вичерпних та переконливих відповідей.
Потерпілий ОСОБА_8 у своїй касаційній скарзі, посилаючись на м`якість обраного заходу примусу й на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок та ухвалу і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції. Мотивуючи свої вимоги, наводить доводи, аналогічні викладеним у касаційній скарзі прокурора. Крім цього, як на підставу вважати призначене покарання м`яким потерпілий посилається на те, що вчинений ОСОБА_9 злочин був заздалегідь спланованим. У розрізі такої своєї позиції скаржник вважає, що апеляційний суд порушив вимоги ст. 404 КПК України, оскільки не здійснив повторного дослідження обставин походження викрутки, використаної засудженим як знаряддя вбивства, та мети, з якою він приніс це знаряддя на місце злочину. Та обставина, що вирок місцевого суду від 29 липня 2014 року, яким ОСОБА_9 було засуджено на 9 років позбавлення волі, скасовано апеляційним судом не за м`якістю призначеного заходу примусу, на думку потерпілого, не створює процесуальних перешкод для обрання засудженому за результатами нового судового розгляду більш суворого покарання, оскільки попередній вирок оскаржувався прокурором в апеляційному порядку з підстав м`якості заходу примусу.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала касаційну скаргу державного обвинувача, просила задовольнити її, а касаційну скаргу потерпілого задовольнити частково, скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, думку захисника, який просив залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скаргах, суд касаційної інстанції дійшов висновку про таке.
Згідно зі ст. 434 КПК України касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 в умисному вбивстві та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 115 КК України у касаційних скаргах не оспорюються і судом касаційної інстанції не перевіряються.
Вирішення судом питання про призначення покарання ґрунтується на вимогах ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 65 КК України, відповідно до яких зазначений захід примусу має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, і має бути необхідним та достатнім для досягнення цієї мети.
Згідно з приписами ст. 65 вказаного Кодексусуд призначає покарання у межах санкції закону, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням ступеня тяжкості такого діяння, даних про особу винного й обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Для реалізації визначених законом цілей кримінальної відповідальності суди мають керуватися загальними засадами призначення покарання, до яких належать, зокрема, принципи індивідуалізації та справедливості. Справедливість заходу примусу має визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Вказана категорія, як зазначено Конституційним Судом України у Рішенні № 15-рп/2004, передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Разом із тим, при обранні заходу примусу суд зобов`язаний дотримуватись установлених кримінальним процесуальним законом обмежень, серед яких закріплений у ч. 2 ст. 416 КПК України принцип недопустимості погіршення правового становища обвинуваченого без апеляційного приводу після скасування вироку судом апеляційної інстанції. У цьому разі при новому судовому розгляді допускається призначення більш суворого покарання, ніж було обрано за попереднім вироком, лише за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю посилення заходу примусу.
Таким чином, посилення покарання за результатами нового розгляду справи допускається виключно при існуванні двох умов: оскарження попереднього вироку в апеляційному порядку прокурором, потерпілим або його представником з підстав м`якості обраного заходу примусу; прийняття апеляційним судом рішення про скасування вироку саме за вказаними доводами.
Якщо ж вирок було скасовано в апеляційному порядку на інших підставах, сам по собі факт оскарження його через м`якість покарання учасниками процесу зі сторони обвинувачення не усуває процесуальних обмежень, установлених ч. 2 ст. 416 КПК України.
Як убачається з матеріалів справи, вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 29 липня 2014 року ОСОБА_9 було засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років (т. 2, а. к. п. 96-102).
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 лютого 2015 року вказаний вирок було скасовано з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції з підстав лише істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Висновків суду апеляційної інстанції про м`якість обраного покарання зазначена ухвала не містить (т. 2, а. к. п. 176-178).
Виходячи з наведеного за результатами нового судового розгляду при ухваленні оскаржуваного вироку суд був позбавлений процесуального права застосувати щодо засудженого більш суворий захід примусу, ніж йому було призначено за вироком від 29 липня 2014 року.
При цьому, як убачається з вироку, суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості, конкретні обставини вчиненого злочину, дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується задовільно, не має судимості ст. 89 КК України, на диспансерних наркологічному та психіатричному обліках не перебуває (т. 1, а. к. п. 299, 301, 303, 304).

Обставин, що пом`якшують покарання, у справі не встановлено, а як обставину, що його обтяжує, враховано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Посилання потерпілого у касаційній скарзі як на підставу для посилення заходу примусу на умисну форму вини ОСОБА_9 є неприйнятними, оскільки така обставина є обов`язковою кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ст. 115 КК України, а тому згідно з ч. 4 ст. 67 цього Кодексу суд не вправі ще раз брати її до уваги як таку, що обтяжує покарання.
Твердження потерпілого про безпідставне неврахування судом факту вчинення засудженим заздалегідь спланованого вбивства не ґрунтуються на вимогах ч. 1 ст. 337 КПК України. Відповідно до вказаної правової норми судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім передбачених цією статтею випадків, коли вихід за такі межі покращує становище обвинуваченого.
Згідно з висунутим ОСОБА_9 звинуваченням його умисел на вбивство не був заздалегідь обдуманим, а виник спонтанно у ході сварки на грунті тривалих неприязних стосунків із потерпілим через ревнощі: коли засуджений рано вранці прийшов додому до ОСОБА_10 , з якою перебував у близьких стосунках, і виявив там ОСОБА_11 .
Виходячи з наведеного, з урахуванням визначених ст. 337 КПК України меж судового розгляду, суд не мав процесуальних повноважень у будь-якій формі констатувати факт скоєння ОСОБА_9 попередньо спланованого позбавлення життя ОСОБА_11 , у тому числі враховувати дану обставину як таку, що обтяжує покарання.
Доводи прокурора і потерпілого на обґрунтування своїх касаційних вимог щодо невизнання засудженим своєї винуватості у кримінальному правопорушенні є безпідставними. Така позиція обвинуваченого під час судового розгляду є способом реалізації гарантованого ст. 63 Конституції України, ст. 42 КПК України права на захист, а тому не може бути підставою для посилення кримінальної відповідальності.
Виходячи з наведеного, а також з урахуванням обмежень, установлених ст. 416 КПК України, підстав вважати призначене ОСОБА_9 покарання м`яким суд касаційної інстанції не знаходить.
Апеляційний суд, переглянувши провадження за апеляційними скаргами прокурора і потерпілого на вирок, належним чином перевірив викладені в них доводи, аналогічні наведеним у касаційних скаргах, визнав їх необґрунтованими та зазначив в ухвалі відповідні мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується й колегія суддів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПКУкраїни.
Не можуть вважатися обґрунтованими доводи потерпілого щодо порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК України у зв`язку з нездійсненням повторного дослідження обставин щодо походження викрутки, використаної засудженим як знаряддя злочину.
Згідно з приписами частини 3 статті 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як убачається з матеріалів справи і технічного запису судового процесу в апеляційному суді, передбачених вказаними законодавчими приписами підстав для повторного дослідження апеляційним судом обставин, установлених судом першої інстанції, та доказів на їх підтвердження під час апеляційного провадження встановлено не було, і потерпілий, як і інші учасники процесу, з відповідними клопотаннями до суду не звертався (т. 3, а. к. п. 175-185, т. 4, а. к. п. 88-92, 108-109).
Крім цього, дослідження вказаних потерпілим обставин суперечило б вимогам ст. 337 КПК України щодо меж судового розгляду, оскільки відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_9 не ставилося за провину попереднє готування до вбивства ОСОБА_11 , у тому числі підготовка знаряддя, і прибуття на місце події з викруткою саме з метою позбавлення потерпілого життя.
Таким чином, при здійсненні апеляційного провадження суд дотримався процедури, передбаченої статтями 404, 405 цього Кодексу.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування судових рішень, у справі не встановлено.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд
п о с т а н о в и в:

Касаційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 30 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 квітня 2016 року щодо ОСОБА_9 без зміни.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3