Справа № 415/365/17
Провадження № 11-сс/782/39/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
9 березня 2017 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Лисичанського міського суду Луганської області від 23 лютого 2017 року,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою слідчого судді Лисичанського міського суду Луганської області від 23 лютого 2017 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Лисичанського ВП ГУНП у Луганській області ОСОБА_9 та застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на строк 2 місяці.

Обставини кримінального правопорушення, як вони викладені в ухвалі слідчого судді, свідчать про те, що 24.12.2007 начальник Лисичанського відділення АКБСР «Укрсоцбанк» ОСОБА_7 , уклав договір кредиту № 556/16-ПК 150 з ОСОБА_10 на суму 29700 доларів США, що за курсом Національного Банку України на 24.12.2007 становить 149985 гривень, забезпеченням по якому виступало заставне майно - приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
24.12.2007 р. начальник Лисичанського відділення АКБСР «Укрсоцбанк» ОСОБА_7 , уклав договір невідновлюваної кредитної лінії № 556/16-МБ 27 з ОСОБА_11 на суму 80200 доларів США, що за курсом Національного Банку України на 24.12.2007 становить 405010 гривень, забезпеченням по якому виступало заставне майно - приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
24.12.2007 р. начальник Лисичанського відділення АКБСР «Укрсоцбанк» ОСОБА_7 уклав з ОСОБА_11 іпотечний договір про передачу в якості застави по договорам невідновлювальної кредитної лінії № 556/16-МБ 27 і кредиту № 556/16-ПК 150 нерухомого майна - належного йому приміщення загальною площею 38,4 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 768 009 гривень, відповідно до незалежної оцінки ППКП «Кварта» м. Сєвєродонецька станом на 30.11.2007.
На початку 2009 року внаслідок невиконання ОСОБА_11 умов договору невідновлюваної кредитної лінії № 556/16-МБ 27, а ОСОБА_10 умов договору кредиту № 556/16-ПК 150 від 24.12.2007, у них виникла заборгованість.
З метою передачі боргових зобов`язань, ОСОБА_11 , ОСОБА_10 і ОСОБА_12 звернулися до ОСОБА_7 з питанням про заміну позичальників за вказаними договорами та зняття обтяження з нерухомого майна, яке забезпечувало їх зобов`язання за вказаними договорами.
Статтею 3 Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка діяла на той момент, передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.
Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.
Таким чином, державна реєстрація іпотеки надавала АКБСР «Укрсоцбанк» права на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.
ОСОБА_7 , діючи всупереч інтересам служби, законним правам і інтересам АКБСР «Укрсоцбанк», зловживаючи службовим становищем, приховуючи від Головного офісу АКБСР «Укрсоцбанк» завідомо невигідну для АКБСР «Укрсоцбанк» угоду, порушив:
пункт 5.5.3. Положення про кредитування клієнтів роздрібного (середнього та малого) бізнесу в «Укрсоцбанк» від 16.08.2006 (далі- Положення), відповідно до якого «Під час укладання кредитних договорів та договорів забезпечення використовуються стандартні форми договорів, розроблені Головним офісом Банку...» «Зміни та / або доповнення до типових форм кредитних договорів і договорів забезпечення для конкретного позичальника середнього і малого бізнесу можуть бути внесені за письмовою згодою відповідного структурного підрозділу Головного офісу Банку»;
пункт 5.5.8. Положення, відповідно до якого: «Якщо додаткова угода до кредитного договору оформляється в результаті зміни істотних умов останнього (наприклад, збільшення ліміту кредитної лінії...), до договору забезпечення має так само укладатися додаткова угода.
Якщо договір забезпечення був нотаріально посвідчений, додаткову угоду до нього так само нотаріально засвідчується».
Крім цього, ОСОБА_7 проігнорував положення ст. 37 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якого іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Неправомірна вигода виразилася у звільненні ОСОБА_11 , ОСОБА_10 від договірних зобов`язань та знятті обтяження з нерухомого майна - приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого на той момент був ОСОБА_11 , яке надало можливість його відчуження.
В момент зняття обтяження з нерухомого майна, яке було предметом забезпечення кредитного зобов`язання, ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом на отримання неправомірної вигоди ОСОБА_11 , не скористався наданими йому повноваженнями та правами, передбаченими Законом України «Про іпотеку», п. 4.1. іпотечного договору від 24.12.2007 р. в частині звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення боржником основного зобов`язання, не уклав додатковий угоду до договору іпотеки.
Замість цього, 06.04.2009 р. ОСОБА_7 , знаходячись на своєму робочому місці, розташованому за адресою: м. Лисичанськ, вул. Чекістів, 4, зловживаючи своїми службовими повноваженнями в частині укладання від імені АКБ «Укрсоцбанк» договорів, всупереч інтересам служби, усвідомлюючи покладену на нього п. 6.5.10 Положення, персональну відповідальність за організацію та результати роботи відділення, діючи на користь та з метою отримання ОСОБА_10 , ОСОБА_11 неправомірної вигоди, звільнив їх від обов`язків по виконанню умов кредитних договорів № 556/16-МБ27 від 24.12.2007, № 556/16-ПК 150 від 24.12.2007, склавши, підписавши та завіривши печаткою Лисичанського відділення «Укрсоцбанк»: додаток до договору невідновлюваної кредитної лінії № 556/16-МБ27 від 24.12.2007, між Лисичанським відділенням «Укрсоцбанк» та позичальником ОСОБА_11 і новим позичальником ОСОБА_12 ; додаток до договору кредиту № 556/16-ПК 150 від 24.12.2007, між Лисичанським відділенням «Укрсоцбанк», позичальником ОСОБА_10 і новим позичальником ОСОБА_12 ..
У вказаних додатках зазначено, що кредитор - АКБСР «Укрсоцбанк» надав згоду на заміну позичальника за іншою особою - ОСОБА_12 , у зв`язку з чим позичальники (відповідно - ОСОБА_11 і ОСОБА_10 ) вважаються такими, що виконали усі зобов`язання за кредитними договорам та повністю виконали всі забезпечені іпотекою вимоги, згідно іпотечного договору від 24.12.2007 р.
Продовжуючи умисел на зловживання службовим становищем, ОСОБА_7 10.04.2009 р., за відсутності підстав для припинення іпотеки, передбачених ст. 17 Закону України «Про іпотеку», всупереч інтересам служби та юридичної особи АКБСР «Укрсоцбанк», продовжуючи умисел на зловживання службовою особою своїм службовим становищем і повноваженнями, з метою одержання неправомірної вигоди для ОСОБА_11 і ОСОБА_10 , за відсутності юридичного факту виконання основного зобов`язання за договорами № 556/16-МБ27 від 24.12.2007 та № 556/16-ПК 150 від 24.12.2007, забезпечених іпотечним договором від 24.12.2007, склав заяву про вилучення обтяження з об`єкту нерухомого майна - приміщення за адресою: АДРЕСА_1 від 10.04.2009, а також повідомлення про виключення запису з Державного реєстру іпотек від 10.04.2009, після чого засвідчив їх своїми підписами та печатками Лисичанського відділення АКБ «Укрсоцбанк» та надав їх приватному нотаріусу ОСОБА_13 ( АДРЕСА_2 ), який на їх підставі зняв обтяження з приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
18.04.2009 р. приміщення за адресою: АДРЕСА_1 реалізовано третім особам за ціною 31 385 гривень, кошти для погашення заборгованості за кредитом спрямовані не були.
Вказані обставини завдали тяжких наслідків законним правам і інтересам юридичної особи - АКБСР «Укрсоцбанк», позбавивши можливості звернути стягнення на приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке на підставі іпотечного договору від 24.12.2007 забезпечувало виконання зобов`язань по договору невідновлювальної кредитної лінії № 556/16-МБ27 від 24.12.2007 р., та договору кредиту № 556/16-ПК 150 від 24.12.2007.
Ринкова вартість приміщення, згідно з висновком будівельно-технічної експертизи № 876/23 від 09.06.2011, станом на 10.04.2009 складала 108 734 гривні, що в 250 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, який діяв на момент скоєння злочину (відповідно до Закону України ст. 6.1.1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», ст. 55 Закону України «Про державний бюджет України на 2009 рік» податкова соціальна пільга у 2009 році становила 302 грн. 50 коп.) та кваліфікується як тяжкі наслідки інтересам юридичної особи - АКБСР «Укрсоцбанк».
На ухвалу слідчого судді від прокурора Лисичанської місцевої прокуратури ОСОБА_5 надійшла апеляційна скарга, в якій апелянт вказує, що під час розслідування кримінального провадження було встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, таких як можливість підозрюваного переховуватись від органів досудового слідства та суду, вчинити інше кримінальне правопорушення. Він ухиляється від явки до органу досудового розслідування, за місцем реєстрації відсутній, змінює адреси мешкання.

Захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 вказує у своїй апеляційній скарзі на те, що його підзахисний не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України. Крім того, відсутні будь які дані про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Вважає, що наведені в ухвалі суду ризики є необґрунтованими. Зазначає, що слідчим суддею не враховано дані про особу підозрюваного. Просить ухвалу слідчого судді скасувати, відмовити у задоволенні клопотання слідчого, запобіжний захід не обирати.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти доводів апеляційної скарги захисника, адвоката ОСОБА_6 та підозрюваного ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 та наполягали на її задоволенні, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

17 січня 2017 року начальник відділення СВ Лисичанського ВП ГУНП України в Луганській області ОСОБА_9 за погодженням із першим заступником керівника Лисичанської місцевої прокуратури звернувся до Лисичанського міського суду Луганської області з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 посилаючись на те, що він обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад 5 років, в наявності є ризики переховування від органів досудового слідства та суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення а тому застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.
23 лютого 2017 року ухвалою слідчого судді Лисичанського міського суду Луганської області у задоволенні клопотання органу досудового розслідування відмовлено та застосовано до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши йому залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 у період з 20:00 години до 08:00 години наступної доби строком на два місяці, тобто до 23 квітня 2017 року включно.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності зазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді встановлено, що зазначені вимоги закону суддею дотримані не повністю.
Обираючи відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби, судом перевірено, що в матеріалах провадження є достатні дані, що підтверджують існування обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. Вагомість наявних доказів вчинення підозрюваним кримінальних правопорушень доведена прокурором та сумнів у суду щодо їх достатності, не викликала.
Під час розгляду клопотання, слідчий суддя встановив наявність достатніх підстав вважати, що ризик переховування від органів досудового слідства та суду, на який, в тому числі вказує орган досудового розслідування, існують та підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
В сукупності із зазначеними обставинами для вирішення справи у відповідності до вимог закону слідчий суддя місцевого суду врахував і дані, які характеризують особу підозрюваного ОСОБА_7 та тяжкість покарання, яке може загрожувати йому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого злочину.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. При цьому, відповідно до ч. 5 даної статті цього Кодексу, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно ст. 5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканність, нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві України, однак виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України та позиції Європейського суду з прав людини, відображеної у п. 175 рішення від 21.04.2011 р. у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), також вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).
Відповідно до рішення «Єлоєв проти України» компетентний суд при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, яка стала підставою для затримання, а також мети, з якою застосовувалися затримання або подальше тримання під вартою (див. справу «Буткевічюс проти Литви» (Butkevicius v. Lithuania), N 48297/99, п. 43, ECHR 2002-II).
За таких умов, колегія суддів, дослідивши матеріали клопотання та долучені до нього документи, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, оцінюючи сукупність зібраних доказів, лише щодо пред`явленої підозри, приходить до висновку про наявність у провадженні доказів, які свідчать про можливу причетність ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, які об`єктивно підтверджуть існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозрюваний, міг вчинити даний злочин.
Що стосується ризиків неправомірної поведінки підозрюваного ОСОБА_7 , то слід зазначити наступне.
Відповідно до змісту ст. ст. 177, 178 КПК України, для застосування запобіжного заходу, крім наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою злочину, має бути обумовлено доведеністю обставин, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Достатні дані при цьому повинні бути не уявними або ж припустимими, а конкретними, визначеними, необхідними, підтвердженими відповідними доказами, які б в сукупності свідчили про наявність підстав, що були достатніми для застосування запобіжного заходу.
В контексті практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії)). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови)). Також, застосування до особи обмеження волі можливо лише за наявності ризику неявки підозрюваного (обвинуваченого) на судовий розгляд, або інших ризиків, які мають бути реальними та обґрунтованими, тобто не бути загальними та абстрактними (рішення «Штегмюллер проти Австрії - Stogmuller v. Austria»).
Застосовуючи до підозрюваного ОСОБА_7 домашній арешт у певний період доби, слідчим суддею хоча встановлено наявність ризику, передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України, однак враховуючи надані на даній стадії докази, наявні в матеріалах провадження, на думку колегії суддів вони не є належним чином доведеними.
Отже, як вбачається з досліджених в суді апеляційної інстанції обставин станом на даний час доводи клопотання прокурора щодо наявності ризиків неправомірної поведінки підозрюваного ОСОБА_7 не знайшли свого підтвердження за матеріалами справи, на підставі чого правових підстав для застосування щодо нього заходів забезпечення кримінального провадження немає.
На думку колегії суддів обмеження права ОСОБА_7 на свободу не є виправданим у даному кримінальному провадженні, оскільки Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для обмеження свободи особи має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
З викладеного вбачається, що слідчий суддя прийняв рішення без всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, які мають значення для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення та неправильно застосував норми КПК України, у відповідності до яких постановив рішення, а тому ухвала слідчого судді суду першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, необхідно відмовити.
Керуючись ст. ст. 176, 178, 183, 194, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:
Ухвалу слідчого судді Лисичанського міського суду Луганської області від 23 лютого 2017 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ Лисичанського ВП ГУНП про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у відношенні підозрюваного ОСОБА_7 та застосування відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту скасувати.
Відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ Лисичанського ВП ГУНП про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у відношенні підозрюваного ОСОБА_7 .
Зобов`язати підозрюваного ОСОБА_7 прибувати за кожною вимогою до суду, слідчого та прокурора.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
__________________ _________________ ________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3