Справа № 183/2428/16
№ 1-кп/183/539/16
В И Р О К
іменем України
28 грудня 2016 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000160 відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, із середньою-спеціальною освітою, одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-05.06.2013 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 185 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в:
31 липня 2014 року наказом № 157 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) військовослужбовця, призваного за мобілізацією, солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду розвідника розвідувального відділення розвідувального взводу 1 розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 . Солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Так, у вересні 2014 року підрозділи військової частини НОМЕР_1 перебували в зоні проведення антитерористичної операції, де серед інших військовослужбовців проходив військову службу солдат ОСОБА_5 12 вересня 2014 року солдат ОСОБА_5 вибув із зони проведення антитерористичної операції та в той же день повинен був прибути до місця постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 . Однак 12 вересня 2014 року так і в подальшому солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно та з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд не приймаючи заходів для повернення до військової частини. 12 березня 2015 року солдат ОСОБА_5 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону та заявив про себе.

Таким чином, у період з 12 вересня 2014 року по 12 березня 2015 року солдат ОСОБА_5 був відсутній у військовій частині НОМЕР_1 без поважних причин, і його дії кваліфіковані за ч. 3 ст. 407 КК України як нез`явлення військовослужбовцем вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад один місяць.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю та показав, що в липні 2014 року був призваний на військову службу до Збройних Сил України з власної ініціативи, тобто як доброволець. Проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в тому числі в зоні проведення антитерористичної операції на Сході України. 12.09.2014 року він разом з підрозділами військової частини НОМЕР_1 перебували в районі АДРЕСА_3 і командир його взводу майор Гречаний запропонував військовослужбовцям відпустку на 3 дні. Він і ще двоє солдат погодилися та їх підвезли до с. Просяне, звідки його забрав на автомобілі його знайомий та довіз до м. Дніпропетровська. На це звільнення будь-яких офіційних документів не оформлювалося та йому не видавалося. Не повернувся до військової частини через те, що на той час не знав як і куди необхідно було повертатися на службу, оскільки його частина перебувала не в пункті постійної дислокації, а в зоні проведення антитерористичної операції, куди він самостійно без відповідних документів не міг потрапити. Він телефонував своїм командирам, але останні на зв`язок не виходили. В березні 2015 року самостійно звернувся до військової прокуратури. На даний час вважає, що як військовослужбовець вчинив неправильно, у скоєному щиро кається, бажає продовжити військову службу. Просив не позбавляти його волі, оскільки його дружина вагітна і йому необхідно буде піклуватися про майбутню дитину.

Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини в судовому засіданні судом були досліджені докази на підтвердження пред`явленого обвинувачення, а саме:

- витяг з наказу № 157 (по стройовій частині) від 31.07.2014 року командира військової частини НОМЕР_1 , яким солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду (а.с.24);

- витяг з кримінального провадження № 0000160 від 19.04.2016 року, згідно якого до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.03.2015 року були внесені відомості за фактом нез`явлення вчасно на службу 12.09.2014 року солдатом ОСОБА_5 (а.с.44);

- медична характеристика на солдата ОСОБА_5 від 10.02.2015 року, відповідно до якої останній за медичною допомогою не звертався, захворювань не виявлено та поставлено діагноз: здоровий (а.с.27).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 разом із ОСОБА_5 . У вересні 2014 року перебував в зоні проведення антитерористичної операції та виконував разом із ОСОБА_5 завдання на блок-пості в районі АДРЕСА_3 . Зі слів інших військовослужбовців він дізнався, що ОСОБА_5 виїхав до базового табору військової частини, який теж перебував в зоні проведення антитерористичної операції. Більше ОСОБА_5 він не бачив.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника зв`язку, про факт нез`явлення ОСОБА_5 на службу йому особисто не відомо. Однак в його присутності на оперативній нараді командирів військової частини це питання обговорювалося.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 разом із ОСОБА_5 . Йому особисто не відомо про обставини нез`явлення ОСОБА_5 на службу. Але зі слів інших військовослужбовців він знає, що у вересні 2014 року ОСОБА_5 перебував в зоні проведення антитерористичної операції та залишив військову частину.

Дослідивши наведені докази, суд вважає, що вони кожний окремо, а також в сукупності, доповнюючи один одного, підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, і підтверджують вину обвинуваченого у пред`явленому йому обвинуваченні.

Судом досліджені також повідомлення ТВО командира в/ч НОМЕР_1 від 12.02.2015 року, акт службового розслідування №283, доповідь ТВО командира в/ч НОМЕР_1 від 13.01.2015 року (а.с.20-23), які у даному кримінальному провадженні доказового значення не мають, оскільки стосуються факту самовільного залишення ОСОБА_5 військової частини 12.01.2015 року, в той час як останній обвинувачується у нез`явленні вчасно на службу в період з 12.09.2014 року по 12.03.2015 року. Тобто вказані документи стосуються обставин, які виходять за межі пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення згідно обвинувального акта і, відповідно до ст. 337 КПК України, не приймаються судом до уваги.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочину встановленою та доведеною, його дії підлягають правовій кваліфікації за ч. 3 ст. 407 КК України як нез`явлення військовослужбовцем військової служби за мобілізацією вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад один місяць.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин у справі, дані про особу обвинуваченого. Так, обвинувачений вчинив злочин середньої тяжкості, раніше судимий, за місцем проходження військової служби характеризується загалом посередньо, за місцем проживання та роботи навпаки характеризується лише позитивно, одружений, працює. Суд визнає пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття. Керуючись ч. 2 ст. 66 КК України суд також визнає пом`якшуючою покарання обставиною безпосередню участь обвинуваченого в проведенні антитерористичної операції, захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької області. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Тому, враховуючи обставини скоєння злочину, особу обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, наявність кількох пом`якшуючих покарання обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також усі обставини у справі, суд вважає за можливе застосувати положення ст. 69 КК України та перейти до призначення іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч. 3 ст. 407 КК України. При цьому, виходячи з вимог ст. 50 КК України суд приходить до переконання, що призначення покарання у виді штрафу відповідає обставинам справи, тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, і буде достатнім для його виправлення і запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. В той же час, згідно з ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Тому, покарання, призначене ОСОБА_5 вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.06.2013 року, складанню з покаранням за новим вироком не підлягає і повинно виконуватися самостійно.

Вирішуючи справу та призначаючи обвинуваченому покарання суд виходить з того, що не дивлячись на те, що ОСОБА_5 є раніше судимою особою, йому все ж таки може бути надана судом можливість, як виняток, довести самому собі та суспільству, що він може без ізоляції від суспільства у виді реального позбавлення волі самостійно змінити свій спосіб та погляди на життя на краще, виправитись та бути корисним членом цивілізованого суспільства.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням положення ч. 1 ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 3000 (три тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень 00 копійок.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05.06.2013 року щодо ОСОБА_5 виконувати самостійно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Копію вироку видати обвинуваченому та прокурору негайно після його оголошення.

Суддя ОСОБА_1