Справа № 152/1146/17
27 липня 2017 року Слідчий суддя Шаргородського районного суду Вінницької області
ОСОБА_1 ,
при секретарі судового
засідання ОСОБА_2 ,
прокурора Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_3 ,
Шаргородського ВП ОСОБА_4 ,
розглянувши клопотання слідчого СВ Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_4 про арешт майна,
Слідчий СВ Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, яке вилучено під час огляду місця події 24.07.2017 року місця ДТП, що сталася 24.07.2017 року о 06 годині 20 хвилин на автодорозі Лука Барська-Жмеринка-Ямпіль між населеними пунктами Носиківка та Копистирин Шаргородського району, зокрема, автомобіля «Фольксваген» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію належить ОСОБА_5 , та на праві користування належить ОСОБА_6 , оскільки транспортний засіб містить на собі слідову інформацію про причини скоєння ДТП, що є важливим при призначенні відповідних експертиз і може вплинути на кваліфікацію злочину.
Також, слідчий зазначив, що власником транспортного засобу є ОСОБА_5 . Автомобіль поміщений на зберігання на арештмайданчик Шаргородського ВП.
З метою повного, всебічного, об`єктивного проведення досудового розслідування, забезпечення збереження транспортного засобу, який має значення речового доказу, вважає за необхідне застосувати захід забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.
При розгляді клопотання в судовому засіданні слідчий СВ Шаргородського ВП ОСОБА_4 його підтримав, зсилаючись на обставини, викладені в клопотанні.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав клопотання, просить його задовольнити з тих підстав, що зазначені слідчим СВ Шаргородського ВП ОСОБА_4 в клопотанні, так як трактор з бороною та катком є знаряддям злочину та визнаний речовим доказом і приєднаний до матеріалів кримінального провадження.
Власник транспортного засобу ОСОБА_5 для розгляду клопотання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.п.24).
Відповідно до вимог ч.1 ст.172 КПК України, неприбуття власника майна для розгляду означеного клопотання не перешкоджає розгляду.
Слідчий суддя, вислухавши пояснення слідчого СВ Шаргородського ВП ОСОБА_4 , думку прокурора ОСОБА_3 , дослідивши матеріали кримінального провадження за клопотанням слідчого, прийшов до наступного висновку.
Згідно із ч.ч.1-3 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку… Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів… У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу… Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.
Відповідно до ст.171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб (ч.2 ст.173 КПК України).
З протоколу огляду місця ДТП від 24.07.2017 року вбачається, що учасниками ДТП є автомобіль Фольксваген з реєстраційним номером НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 та трактор колісний Т-150К з реєстраційним номером НОМЕР_2 з прикріпленими до нього бороною дисковою БДЛП-8,0 та катком БДЛП-8,0, належний ОСОБА_9 , яким керував ОСОБА_7 . Трактор та автомобіль отримали механічні пошкодження та вилучені з місця події (а.п.3-6).
З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 вбачається, що власником автомобіля «Фольксваген», 2004 року випуску, типу вантажний малотоннажний фургон, з реєстраційним номером НОМЕР_1 є ОСОБА_5 (а.п.16).
Осіб, які мають право керування вказаним автомобілем у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу не зазначено.
Також, слідчим до клопотання не додано жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_6 , який керував означеним автомобілем у момент ДТП, має право користування транспортним засобом.
З постанови про визнання речовим доказом та про приєднання до матеріалів кримінального провадження як речового доказу від 24.07.2017 року вбачається, що автомобіль «Фольксваген» з реєстраційним номером НОМЕР_1 визнаний речовим доказом та приєднаний до матеріалів кримінального провадження і поміщений на зберігання на арештмайданчик Шаргородського ВП (а.п.19).
Протоколу про тимчасове вилучення вказаного майна, про яке було б повідомлено власника автомобіля, до матеріалів клопотання слідчим не додано.
Осіб, яким повідомлено про підозру у вказаному кримінальному провадженні немає, тобто ні власник автомобіля ОСОБА_5 , ні водій, який керував ним у момент ДТП, не підозрюються у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України.
До того ж, частиною 1 ст.289 КК України не передбачено конфіскації майна як знаряддя злочину.
Також, ні слідчий в клопотанні, ні прокурор під час судового розгляду клопотання не зазначили доказів того, що наявні підстави для арешту майна, встановлені ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України.
Таким чином, в матеріалах кримінального провадження відсутні належні та допустимі докази того, що наявні підстави для арешту автомобіля «Фольксваген» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_5 .
З висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зокрема, в пункті 45, вбачається, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (…). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (…)».
Отже, слідчий в клопотанні та прокурор в судовому розгляді клопотання не навели належних та допустимих доказів того, що наявні підстави для накладення арешту на автомобіль з метою забезпечення збереження його як знаряддя злочину та як речового доказу, оскільки можливе передання автомобіля на відповідальне зберігання власнику.
При цьому, слідчий суддя вважає не переконливими ствердження слідчого та прокурора, що власник транспортного засобу чинитиме перешкоди в доступі до автомобіля з метою дослідження його експертами-автотехніками, оскільки ці ствердження є припущеннями, не базуються на доказах.
Крім того, слідчим не представлено слідчому судді доказів того, що у кримінальному провадженні призначені будь-які експертизи.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Виходячи з аналізу норм КПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд вважає, що накладення арешту на майно порушує права власника автомобіля, не є співмірним обмеженню права власності ОСОБА_5 завданням кримінального провадження.
З огляду на вище проаналізовані обставини та те, що слідчим не наведено та не надано доказів «поза розумним сумнівом» щодо наявності підстав для накладення арешту на майно в порядку, передбаченому главою 17 КПК України, так як відсутня підозра власника автомобіля чи водія автомобіля у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, автомобіль не може бути конфіскований як знаряддя злочину, арешт автомобіля тимчасово позбавить права власності та права користування ним власника, перешкод з боку власника майна ОСОБА_5 щодо збереження майна як речового доказу не наведено, тому не вбачається, отже, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого ОСОБА_4 про арешт майна не підлягає задоволенню, є недоцільним.
До того ж, слідчий суддя вважає, що у вказаному кримінальному провадженні з метою експертного дослідження автомобіля, учасника ДТП, можливо обмежитися тимчасовим вилученням майна, про яке повідомити власника, а також тимчасовим доступом до транспортного засобу.
До такого висновку слідчий суддя прийшов також враховуючи правовий висновок Апеляційного суду Вінницької області у справі №152/1029/17 в ухвалі від 06.07.2017 року, відповідно до якого арешт майна є недоцільним, якщо, в тому числі, ні власник майна, ні водій не підозрюються у вчиненні даного злочину, якщо майно не може бути конфісковане як знаряддя злочину.
Керуючись ст.ст.131-132, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,
У задоволенні клопотання слідчого СВ Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_4 про арешт майна відмовити.
На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Слідчий суддя Шаргородського районного суду
Вінницької області ОСОБА_1