Дата документу Справа № 320/4946/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/828/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/4946/16-к
Категорія ст. 187 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, дистанційно, в режимі відео конференції, матеріали кримінального провадження, яке внесено до ЄРДР за № 0004914 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Токмак Запорізької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 20 листопада 2013 року Подільським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 289 КК України до позбавлення волі строком 3 роки, на підставі ст. 75 КК України, звільнено з іспитовим строком 1 рік;

2) 23 квітня 2015 року Токмацьким районним судом Запорізької області за ч. ч. 1, 2 ст. 185, ст. 70 КК України до арешту строком 3 місяці,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 ,
за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 лютого 2017 року,
в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеність вини мого підзахисного у вчиненні інкримінованого йому злочину, вважає, що призначене вищезазначеним вироком покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через неврахуванням судом обставин, що пом`якшують покарання.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Отже, таке покарання має повністю відповідати злочину і особі, яка його вчинила, бути достатнім, тобто не меншим, але й не перебільшувати його необхідність.

Мотивуючи прийняте рішення суд у вироку зазначив, що при обранні міри покарання його підзахисному суд враховує те, що ОСОБА_6 за місцем мешкання характеризується задовільно, вину у здійсненному правопорушенні визнав повністю та щиросердно розкаявся, що визнається обставинами, що пом`якшують його покарання, однак раніше судимий, судимість не знята та не погашена в установленому законом порядку, скоїв тяжкий злочин, рецидив злочинів, судом визнається обставиною, що обтяжує його покарання, тому суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливо лише в умовах ізоляції від суспільства.

Тобто в якості обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_6 суд визнав рецидив злочинів, а в якості пом`якшуючих обставин - повне визнання вини та щиросердне каяття.

Разом з тим, під час допиту потерпілого в судовому засіданні було встановлено, що його підзахисний ще на цій стадії був готовий відшкодувати потерпілому завдану йому школу матеріального та морального характеру в тому розмірі, який визначив суд у вироку, однак потерпілий відмовився отримувати грошові кошти до постановлення вироку.

На його думку це ще є одною пом`якшуючою обставиною, яка не була

врахована судом під час під прийняття рішення щодо визначення міри покарання

відносно його підзахисного.

Просить змінити вирок Мелітопольського міськрайонного суду від 07.02.2017 р. у справі № 320/4946/16-к відносно ОСОБА_6 та призначити йому покарання за вчинення злочину, передбаченого ст. 187 ч. 1 КК України, у вигляді 4 років 2 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання за даним вироком, за сукупністю вироків часткового приєднати не відбуту частину покарання за вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 23 квітня 2015 року та остаточно призначити покарання ОСОБА_6 у вигляді 4 років 3 місяців позбавлення волі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вказує, що він повністю розкаюється в скоєному, на скоєння злочину його підштовхнуло тяжке матеріальне становище, відсутність можливості працевлаштуватися. Вважає призначене йому покарання занадто суворим, по можливості прохає його пом`якшити.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника який підтримав апеляційні скарги; прокурора, який просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 лютого 2017 року ОСОБА_6 визнати винуватим за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України до призначеного покарання за даним вироком, за сукупністю вироків, часткового приєднано не відбуту частину покарання за вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 23 квітня 2015 року та остаточно ОСОБА_6 призначено покарання 5 (п`ять) років 1 (один) місяць позбавлення волі.

Строк відбування призначеного покарання засудженому ОСОБА_6 вираховувати з моменту його затримання, а саме з 20 червня 2016 року.

Зараховано засудженому ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 20 червня 2016 року по 07 лютого 2017 року у відповідності до ч.5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід, обраний щодо засудженого ОСОБА_6 , до набрання вироку законної сили залишити без змін, а саме тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_6 , на користь ОСОБА_9 , в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 1 700 (одна тисяча сімсот) гривень 00 копійок, в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 30 вересня 2015 року, приблизно о 04 годин 00 хвилин, знаходячись на задньому сидінні в салоні автомобіля «KIA Sportage», в кузові білого кольору, державний знак НОМЕР_1 , який рухався по автодорозі на відстані 3,3 км від с. Астраханка Мелітопольського району Запорізької області, в напрямку с. Жовтневого Приазовського району Запорізької області, обвинувачений ОСОБА_6 маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, грошовими коштами потерпілого ОСОБА_9 у розмірі 400 грн., які він мав при собі, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , накинув на шию потерпілого заздалегідь заготовлену мотузку та почав здавлювати шию, чим створив реальну небезпеку для життя та здоров`я потерпілого, спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді рани в області другого пальця лівої кисті; саден в лівій скроневій області, в області шиї ліворуч, з переходом на ліву щічну область, на слизовій оболонці лівої області, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Однак, обвинуваченому ОСОБА_6 заволодіти грошовими коштами потерпілого ОСОБА_9 не вдалось з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілий ОСОБА_9 чинив йому активний опір, змусивши своїми діями залишити салон автомобіля, після чого, рятуючись від злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_6 , на вказаному автомобілі поїхав з місця злочину.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.
ВинуватістьОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції діїОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 187 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 місцевим судом було враховано, що останній щиро розкаявся у вчиненому, вину визнав повністю, за місцем проживання характеризується задовільно, а тому суд призначив йому покарання у виді позбавлення волі, яке не відноситься до максимального, передбаченого санкцію ч. 1 ст. 187 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає правових підстав для подальшого пом`якшення ОСОБА_6 остаточно призначеного місцевим судом покарання, зокрема і у зв`язку з тим, щоостанній був готовий відшкодувати потерпілому завдану йому школу матеріального та морального характеру в тому розмірі, який визначив суд у вироку, однак потерпілий відмовився отримувати грошові кошти, на скоєння злочину його підштовхнуло тяжке матеріальне становище, відсутність можливості працевлаштуватися, оскільки, будучи неодноразово судимим, на шлях виправлення не встав, про що свідчить те, що цей тяжкий корисливий злочин їм було скоєно через короткий проміжок часу після попереднього осудження за корисливі злочини, а тому призначене покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України та остаточне покарання за сукупністю вироків у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі, є необхідним та достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.
Згідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, по якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Враховуючи вищевказані вимоги законів, а також те, що ОСОБА_6 тримався під вартою після проголошення вироку до набрання ним законної сили з 08.02.2017 року по 27.04.2017 року включно, колегія суддів зараховує цей строк з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 лютого 2017 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , без зміни.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_6 у строк покарання, строк його попереднього ув`язнення з 08.02.2017 року до 27.04.2017 року включно, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: