Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
12 квітня 2017 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги прокурора Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2017 року у кримінальному провадженні №0001257 про обвинувачення ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Рівному, де і проживає по АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
в с т а н о в и л а :
Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
ОСОБА_6 визнаний винним в тому, що він 24 лютого 2015 року, близько 08 год. 15 хв., знаходячись поблизу зупинки громадського транспорту, неподалік будинків №5 та №7 в м. Рівне по вул. Грушевського під час словесного конфлікту, який виник між ним та ОСОБА_9 у зв`язку із скоєнням ним дорожньо-транспортної пригоди, діючи умисно, маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень наніс ОСОБА_9 удар головою в ніс. Внаслідок цього удару потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носа з наявністю рани та крововиливу на спинці носа, крововиливу на нижній повіці лівого ока, які згідно висновку експерта №187 від 16 березня 2015 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.
Прокурор ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просив зазначений вирок скасувати у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок про визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, _______________________________________________________________________________________________________
Справа № 11кп/787/160/2017 Головуючий в 1-ї інстанції ОСОБА_10
Категорія: ч.2 ст.125 КК України Доповідач - ОСОБА_1 передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначав, що судом першої інстанції не надано належну оцінку тому, що обвинувачений у вчиненні вказаного правопорушення винним себе не визнав повністю, кримінальне правопорушення вчинив щодо особи в присутності його сім`ї та не відшкодував потерпілому завданої майнової і моральної шкоди.
Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просив вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2017 року скасувати, а кримінальне провадження щодо нього призначити до нового розгляду у суді першої інстанції.
В обґрунтування цих вимог обвинувачений зазначав, що суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження керувався виключно з позиції винуватості ОСОБА_6 і брав до уваги лише обставини та докази, які свідчать про можливу причетність до протиправності його дій, однак жодного належного і допустимого доказу, який би свідчив про беззаперечну причетність обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому правопорушення, ні стороною обвинувачення, ні судом здобуто та покладено у вирок не було.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_6 в повному обсязі з підстав викладених у ній, а апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення, думку прокурора ОСОБА_7 , який заперечив проти апеляційної скарги обвинуваченого та підтримав апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 в повному обсязі, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів провадження, винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, за викладених у вироку обставин, підтверджується зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Зокрема з показань потерпілого ОСОБА_9 вбачається, що 24 лютого 2015 року він з дружиною та донькою на автомобілі «Газель» їхали в поліклініку. На вул.Грушевського неподалік будинків №5 та №7 в м. Рівне, порушуючи правила дорожнього руху, при обгоні його автомобіля, підрізав автомобіль марки «Ауді», скоївши дорожньо-транспортну пригоду. Коли вони зупинилися до нього підійшов ОСОБА_6 та без жодних пояснень, в присутності дружини і доньки, вдарив його головою в ніс, після чого з місця події зник.
Вказані пояснення узгоджуються з даними протоколу слідчого експерименту від 29.04.2015 р., під час якого ОСОБА_9 показав і розказав як отримав удар від ОСОБА_6 (а.к.п. 15-19).
Показання потерпілого не містять розбіжностей, послідовні і підтверджені даними висновку судово-медичної експертизи за №187 від 16.03.2015 р. Так, згідно цього висновку при огляді ОСОБА_9 в обласному бюро судово-медичної експертизи виявлені та згідно наданих медичних документів лікарями відмічені тілесні ушкодження: перелом кісток носа з наявністю рани та крововиливу на спинці носа, крововилив на нижній повіці лівого ока. Вказані тілесні ушкодження виникли не менше як від однієї травматичної дії тупого предмету, по терміну спричинення не суперечать строку, вказаному в постанові, а саме 24 лютого 2015 р. та оцінюються в сукупності за єдиним механізмом виникнення і, згідно п. 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» (далі Правил), затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.95 р. № 6, відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров?я. також з цього висновку вбачається, що експертом взято до уваги пояснення потерпілого, зі слів якого, 24 лютого 2015 року приблизно о 8.15 год., на вулиці незнайомий водій автомобіля «Ауді» вдарив його своєю головою в обличчя (а.к.п.21-22).
Не суперечать поясненням потерпілого і показання свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 - очевидців події.

Зокрема свідок ОСОБА_12 показав суду, що знаходився на вулиці біля місця події в момент, коли «Ауді» підрізав «Газель». Після чого вони зупинилися і з автомобілів вийшли водії. Виникла коротка сварка, у ході якої водій «Ауді» вдарив головою (лобом) водія «Газелі» в лице один раз і розбив йому ніс, після чого зник з місця події. З кабіни «Газелі» чув крики жінки і дитини. Викликавши швидку медичну допомогу і міліцію, трохи почекав та, лишивши свої дані дружині потерпілого, залишив місце події. Інших очевидців події поблизу не було.

Ці пояснення відповідають даним протоколу слідчого експерименту від 26.06.2015 р., під час якого ОСОБА_12 показав і розказав як ОСОБА_6 наніс удар потерпілому ОСОБА_14 (а.к.п. 27-30).
За даними суду показаннями, свідок ОСОБА_13 показала, що 24 лютого 2015 року коли їхали в лікарню, їх обігнав автомобіль. Чула як водій «Ауді» висловлював погрози у сторону її чоловіка, головою наніс йому удар в обличчя, після чого зник з місця пригоди. Вказані показання відповідають даним нею свідченням під час проведення слідчого експерименту 26.06.2015 р. (а.к.п.31-34).
Свідок лікар швидкої медичної допомоги ОСОБА_15 показав суду, що за викликом невідомої особи 24.02.2015 р. було здійснено виїзд на вул.Грушевського в м.Рівному, де о 08.36 год. виявлено потерпілого з ознаками перелому носа і закривавленим обличчям. Там же від потерпілого дізнався, що це ушкодження він отримав від удару невідомого водія «Ауді» головою.
Кожну з вказаних осіб було приведено до присяги свідка та попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову свідка від давання показань. Жоден з цих свідків не підтвердив показань обвинуваченого ОСОБА_6 про отримання потерпілим ОСОБА_9 вказаного тілесного ушкодження внаслідок удару об кермо автомобіля, даних обвинуваченим під час судового розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_6 заперечив свою вину і пояснив суду, що між ним і потерпілим ОСОБА_9 виникла конфліктна ситуація внаслідок пошкодження бампера автомобіля «Газ» потерпілого піл час обгону. Після зупинки, кожен з них вийшов з автомобіля, але жодного удару він потерпілому не наносив. Коли ОСОБА_9 вийшов з автомобіля, то на його обличчі були сліди крові, і тому вважає, що потерпілий вдарився об кермо.

Суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.94 КПК за своїм внутрішнім переконанням, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємозв?язку.

Також колегія суддів враховує, що відповідно до положення ст.93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Сторона захисту, потерпілий здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.
Ініціювання стороною захисту, потерпілим проведення слідчих (розшукових) дій здійснюється шляхом подання слідчому, прокурору відповідних клопотань, які розглядаються в порядку, передбаченому статтею 220 цього Кодексу. Постанова слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій може бути оскаржена слідчому судді.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Даних, які свідчать про те, що постанову слідчого від 10.05.2015 р. про відмову в задоволенні клопотання щодо допиту свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 було оскаржено слідчому судді, стороною захисту надано не було. А тому доводи щодо однобічності слідства позбавлені підстав.
Натомість, як вбачається з матеріалів даного провадження, у ході судового розгляду було допитано як свідків сторони захисту ОСОБА_16 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які заперечили нанесення обвинуваченим ОСОБА_6 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .
Дані обставини відображено в оскарженому вироку - суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.94 КПК, за своїм внутрішнім переконанням, з точки зору належності, допустимості та достовірності, критично оцінив показання цих свідків, і обґрунтовано визнав їх недопустимими, оскільки не було надано даних про перебування кожного із зазначених свідків поблизу місця події. За таких обставин колегія суддів вважє позабавленими підстав доводи захисту про неповноту слідства.

Об?єктивно з?ясувавши обставини отримання потерпілим ОСОБА_9 тілесного ушкодження, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.370 КПК постановив законний, обґрунтований і вмотивований вирок.
Доводи обвинуваченого про незаконність вироку та необхідність його скасування позбавленні підстав. При цьому колегія суддів зауважує, що стороною захисну не наведено жодних, передбачених кримінально-процесуальним законом, підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження.
Апеляційні доводи прокурора про невідповідність призначеного засудженому ОСОБА_6 покарання внаслідок його м`якості не можна визнати обґрунтованими виходячи з наступного.

В апеляційній скарзі прокурор послався на ч.2 ст.409 КПК, в якій зазначено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Законодавець ст.414 КПК визначив, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Всупереч вказаній нормі прокурор не зазначив в апеляційній скарзі у чому саме проявилась явна несправедливість призначеного ОСОБА_6 покарання. Обставини, на які послався апелянт (невизнання своєї вини та обставини, за яких потерпілий отримав тілесні ушкодження, не відшкодовано матеріальну і моральну шкоду) законодавцем не віднесені до обтяжуючих покарання обставин. Окрім того матеріали провадження не містять даних щодо обґрунтування шкоди і це не було предметом судового розгляду.

Колегія суддів враховує, що санкцією ч.1 ст.125 КК України передбачено покарання у виді штрафу, громадських робіт а також виправних робіт, арешту,

обмеження волі.

Як встановлено ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно загальних засад призначення покарання, встановлених ч.2 ст.65 КК України, особі яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Пленум Верховного Суду України у п.2 постанови від 24 жовтня 2003 р. №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України № 18 від 10 грудня 2004 р., № 8 від 12 червня 2009 р. та № 11 від 6 листопада 2009 р.) роз?яснив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
З вироку вбачається, що призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував
характер і тяжкість скоєного, що є злочином невеликої тяжкості, відсутність пом?якшуючих та обтяжуючих обставини, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, і за таких обставин дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства із призначенням покарання у виді штрафу.

Відтак, за вказаних обставин, колегія суддів не має підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його м`якість.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження істотних порушень вимог КПК та закону про кримінальну відповідальність, які могли б вплинути на правильність висновків суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 , колегією суддів не встановлено.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,
у х в а л и л а:
Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 07 лютого 2017 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора - без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3