Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 квітня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засіданняОСОБА_4 ,
за участю прокурора та в режимі відеоконференції засудженогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000057, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Носівки Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК,

у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд кримінального провадження в цьому суді на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК. Вважає, що ухвалу постановлено з істотним порушенням вимог ч. 1 ст. 407 вказаного Кодексу, оскільки в рішенні, яким фактично змінено вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, замість цього неправомірно зазначено про його скасування. Крім того, за твердженням прокурора, апеляційний суд, обираючи засудженому захід примусу, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 1 ст. 70 та ч. 1 ст. 71 КК; допустив суперечність у своїх висновках щодо правозастосування ч. 4 ст. 70 цього Кодексу й безпідставно послався на п. 2 ч. 1 ст. 72 КК. На думку скаржника, не було також дотримано приписів ст. 65 вказаного Кодексу, а тому за наслідками апеляційного розгляду ОСОБА_6 призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого через мякість.
За вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 26 травня 2015 року ОСОБА_6 засуджено: за ч. 3 ст. 185 КК (за епізодом у серпні 2014 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 185 КК (за епізодом у листопаді 2014 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 4 місяці. На підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом часткового складання покарань, призначених за цим та попереднім вироком указаного суду від 31 грудня 2014 року ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 4 місяці 15 днів.

Крім того, за вироком від 26 травня 2015 року ОСОБА_6 засуджено: за ч. 3 ст. 185 (за епізодом від 01 лютого 2015 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 129 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте за вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 31 грудня 2014 року і за сукупністю вироків засудженому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 10 днів.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Судом ОСОБА_6 визнано винуватим: у крадіжках, вчинених повторно та поєднаних із проникненням у житло; у погрозі вбивством; у носінні холодної зброї без передбаченого законом дозволу, за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, у серпні 2014 року ОСОБА_6 проник до приміщення хліва господарства, розташованого на АДРЕСА_2 , звідки викрав належне ОСОБА_7 майно, заподіявши йому матеріальної шкоди на загальну суму 623,69 грн.
Крім того, 14 листопада 2014 року ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у будинку за вказаною адресою, викрав належне ОСОБА_7 майно, заподіявши йому матеріальної шкоди на суму 204 грн.

01 лютого 2015 року близько 16.00 год. ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за вказаною адресою, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, дістав ніж, що є холодною зброєю, яку ОСОБА_6 носив при собі без передбаченого законом дозволу, і, демонструючи його ОСОБА_8 , у присутності місцевих мешканців висловив на адресу останнього погрозу вбивством, яку ОСОБА_8 сприйняв як реальну.

Цього ж дня близько 17.00 год. ОСОБА_6 проник до будинку за вищезазначеною адресою, звідки викрав належне ОСОБА_7 майно, заподіявши йому матеріальної шкоди на суму 475 грн.
Апеляційний суд Чернігівської області ухвалою від 29 липня 2015 року скасував указаний вирок і вирішив вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 72, ч. 4 ст. 70 цього Кодексу шляхом поглинення покарання, призначеного за вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 19 липня 2011 року, за сукупністю злочинів визначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 10 днів. Крім того, цей суд призначив ОСОБА_6 покарання: за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 263 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 1 ст. 129 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі п. «б» ч. 1 ст. 72, ч. 1 ст. 70 зазначеного Кодексу шляхом часткового складання покарань засудженому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Відповідно до ст. 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 31 грудня 2014 року, і за сукупністю вироків визначено остаточне у виді позбавлення волі на строк 4 роки 10 днів. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, пояснення засудженого, котрий заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.
Касаційний розгляд здійснюється з урахуванням правил ст. 433 КПК.
У силу ст. 370цього Кодексу ухвала апеляційного суду повинна бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Згідно зі ст. 404 КПК апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку на відповідність нормам матеріального та процесуального права. У разі встановлення допущених місцевим судом порушень закону при судовому розгляді кримінального провадження й ухваленні вироку апеляційний суд приймає рішення про його зміну або про скасування на підставах, передбачених ст. 409 вказаного Кодексу.

Вирішуючи питання про зміну або скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд має враховувати приписи статей 408, 420 КПК, зважаючи при цьому на визначені у ст. 404 цього Кодексу межі перегляду.

Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

При перегляді вироку щодо ОСОБА_6 апеляційний суд не дотримався зазначених вимог закону.
Із матеріалів провадження вбачається, що прокурор, не погодившись із ухваленим вироком, подав на нього апеляційну скаргу. Суть доводів скарги зводилася до того, що місцевий суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, яке прокурор також вважав явно несправедливим через м`якість. Тому апелянт просив скасувати згаданий вирок і ухвалити новий з питань, що стосуються виключно покарання. Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено та кваліфікація діянь за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК стороною обвинувачення не оспорювались.

Апеляційний суд, розглянувши подану прокурором скаргу, частково її задовольнив і в резолютивній частині ухвали насамперед прийняв рішення про скасування в повному обсязі вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 . Однак усупереч статей 370, 419 КПК не зазначив в ухвалі, які статті закону порушив місцевий суд і в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку, його невідповідність вимогам ст. 374 цього Кодексу щодо висновків про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів та юридично правової оцінки діянь. Також в ухвалі не міститься підстав, за наявності яких суд апеляційної інстанції зобов`язаний був скасувати вирок у вказаному обсязі. Більш того, у мотивувальній частині ухвали на відміну від рішення у резолютивній, відображено протилежну позицію, констатовано обґрунтованість засудження ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК.Разом із тим, як видно з ухвали, апеляційний суд, призначаючи засудженому покарання за кожний злочин, за їх сукупністю та за сукупністю вироків, не погіршив становища ОСОБА_6 , а тому рішення про скасування і в цій частині вироку суперечить ст. 408 КПК.
Крім того, суд апеляційної інстанції допустив й інші суперечності у своєму рішенні зокрема, визнав застосування місцевим судом положень ч. 4 ст. 70 КК зайвим і водночас послався на цей кримінальний закон при призначенні засудженому покарання. При цьому залишив поза увагою, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК, ОСОБА_6 вчинив 14 листопада 2014 року, тобто після постановлення вироку від 19 липня 2011 року і до ухвалення вироку від 31 грудня 2014 року. Також є помилковим посилання суду на п. 2 ч. 1 ст. 72 КК, оскільки закріплені у ній правила складання покарань (співвідношення одного дня тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або арешту до інших видів покарань) не стосуються засудженого.

Як убачається зі змісту ухвали, апеляційний суд погодився з доводами прокурора щодо порушення правил призначення покарання за сукупністю вироків і у своєму рішенні вказав, що місцевий суд мав визначити ОСОБА_6 остаточний захід примусу на підставі ст. 71 КК з урахуванням невідбутих покарань за вироками Носівського районного суду Чернігівської області від 19 липня 2011 року та від 31 грудня 2014 року. Однак усупереч своєму ж висновку суд апеляційної інстанції, визначаючи на підставі ст. 71 КК ОСОБА_6 остаточний захід примусу, до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднав невідбуте покарання лише за вироком від 31 грудня 2014 року.

Таким чином, апеляційний суд допустив суперечності своїх висновків, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Тому ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою. Це рішення на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Отже, касаційну скаргу прокурора, зважаючи на викладені у ній доводи, слід задовольнити частково.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати викладене, ретельно перевірити доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, а також інші доводи, викладені у касаційній скарзі, дати на все вичерпну відповідь, зважаючи також на орієнтири, розкриті у постановіПленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного Суду України від 10 грудня 2004 року № 18, від 12 червня 2009 року № 8 та від 06 листопада 2009 року № 11), й ухвалити справедливе рішення, що відповідає ст. 370 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 29 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3