АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/590/2016 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 166 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
ОСОБА_11 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в
м. Києві, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в Запорізькій області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимий,
прокурора ОСОБА_12
законного представника потерпілого ОСОБА_13
захисника ОСОБА_9
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_11
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України, та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Цим же вироком ОСОБА_11 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України, та їй призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнена від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік та на неї покладені обов`язки, передбачені п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_11 13 квітня 1998 року, проживаючи в цивільному шлюбі зі ОСОБА_8 народила хлопчика ОСОБА_14 , про що 21 жовтня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району м. Києва зроблено відповідний запис у Книзі записів актів громадянського стану про народження за № 1481. 29 червня 2001 року ОСОБА_11 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб.

В подальшому, всупереч загальноприйнятим нормам моралі, батьківського обов`язку, а також в порушення ст. 150 Сімейного кодексу України, ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 18 «Конвенції про права дитини», які зобов`язують батьків виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину, дбати та забезпечувати охорону здоров`я, рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також в рівній мірі нести відповідальність за виховання і розвиток дитини, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 у супереч норм ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», якою регламентовано, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини, тож на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, не виконували покладені на них обов`язки по догляду за дитиною ОСОБА_14 .

При цьому ОСОБА_8 та ОСОБА_11 умисно не виконували покладені на них обов`язки щодо виховання та розвитку дитини ОСОБА_14 , його вихованням не займалися, про духовний та моральний розвиток не дбали, а також не вживали належних заходів щодо недопущення вчинення неповнолітнім кримінальних правопорушень.

Останні не забезпечували відвідування сином школи, що позбавило неповнолітнього потерпілого розвиватися, отримувати необхідні знання та навички, взагалі не приділяли увагу навчанню та вихованню дитини, на виклики адміністрації школи не реагували.

Протягом тривалого часу не забезпечували здійснення догляду, контролю, виховної та профілактичної роботи за проведенням дозвілля свого неповнолітнього сина ОСОБА_14 .

Внаслідок чого, службою у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві адміністрації, ОСОБА_14 взято на облік, як дитину, яка проживає в сім`ї, в якій батьки ухиляються від виконання батьківських обов`язків, однак ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , перебуваючи під соціальним супроводом в службі у справах дітей Дніпровської районної в м. Києва державної адміністрації та в Дніпровському центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, де її фахівцями із соціальної роботи було запропоновано ряд соціальних послуг, зокрема консультації психолога з питань профілактики вживання алкоголю, виховання та догляду за дітьми, було проведено бесіду з батьками щодо виховання ОСОБА_14 та необхідності отримання ним загальної середньої освіти, останні свідомо проігнорували надані консультації, злісно не виконували, як батьки, встановлені законом обов`язки по догляду за дитиною.

Тобто ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , будучи батьками неповнолітнього ОСОБА_14 , злісно, систематично, свідомо не виконували передбачені Конституцією України та чинним законодавством України обов`язки щодо виховання свої дитини, що виразилось у тому, що вони не піклувалися про навчання, духовний і моральний розвиток сина, не контролювали його поведінку та не забезпечили належним чином дозвілля дитини, що призвело до настання тяжких наслідків у виді мікросоціальної та педагогічної занедбаності неповнолітнього ОСОБА_14 , формування у останнього зневаги до загальноприйнятих норм та правил поведінки, відсутності мотивації до навчання, схильності до вчинення кримінальних правопорушень, зокрема ОСОБА_14 неодноразово вчиняв тяжкі злочини, за які був притягнутий до кримінальної відповідальності.

В апеляційній скарзі зі змінами обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року щодо нього та кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

За доводами апеляційної скарги ОСОБА_8 , він вважає вирок незаконним, оскільки суд не врахував, що він постійно робив все від себе залежне для виховання свого сина, після отримання ним неповної середньої освіти влаштував його в коледж, а потім у вечірню школу, намагався переконати його в необхідності продовження навчання, наказував, щоб він знайшов собі інших друзів і не скоював крадіжки; відвідував соціальну службу, представляв інтереси сина в суді, але той його не слухався, а коли дізнався про його усиновлення зовсім перестав слухатися та став жити своїм життям, про що він повідомляв працівникам міліції та соціальної служби.

В апеляційній скарзі зі змінами захисник ОСОБА_9 , посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року щодо ОСОБА_8 та кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Вважає, що суд безпідставно не врахував показання потерпілого ОСОБА_14 , який стверджував, що відносини в сім`ї нормальні, батьки належно ставляться до нього і забезпечують прийнятні соціально-побутові умови, але він сам обрав для себе такий спосіб життя; не прийняв до уваги показання працівників соціальної служби ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які неодноразово відвідували ОСОБА_17 за їх місцем проживання, спілкувалися з батьками ОСОБА_18 , проте потерпілий відмовлявся брати участь у будь-яких соціальних заходах, що опосередковано підтверджує співпрацю ОСОБА_17 із соціальною службою та в сукупності свідчить про те, що потерпілий самостійно, всупереч проханням батьків, обрав антисоціальну лінію поведінки.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури м. Києва ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення і правильність кваліфікації їх діяння, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченим покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким призначити покарання за ст. 166 КК України як ОСОБА_11 , так і ОСОБА_8 , у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Апелянт вважає, що судом не в повній мірі було враховано ступінь тяжкості злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, не надано належної і достатньої оцінки обставинам справи, даним про особу кожного обвинуваченого, які вину у вчиненому не визнали, суспільно-корисною працею не займаються, ведуть аморальний та паразитичний спосіб життя, притягувалися до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків, належних висновків для себе не зробили, що підтверджує їх небажанням займатися вихованням свого сина ОСОБА_19 .

Таким чином, на думку прокурора, покарання обвинуваченим, яке є наближеним до мінімального, надто м`яке та недостатнє для їх виправлення.

Крім того, як зазначає прокурор, ОСОБА_11 можливо навіть в більшій мірі ніж батько повинна була виконувати обов`язки по вихованню дитини, отже суд дійшов помилкового висновку, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_11 можливе без ізоляції від суспільства.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 і захисника ОСОБА_9 , які підтримали свої апеляційні скарги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; пояснення прокурора, який не підтримав апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 м. Києва та заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого і його захисника; пояснення законного представника потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу прокурора; пояснення ОСОБА_11 , котра підтримала апеляційні скарги ОСОБА_8 і захисника; частково дослідивши докази у кримінальному провадженні, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При перевірці матеріалів кримінального провадження колегією суддів установлено, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції цим вимогам не відповідає.

Згідно з положеннями ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Відповідно до диспозиції ст. 166 КК України об`єктивна сторона передбаченого нею злочину полягає в злісному невиконанні батьками встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки для неї.

За змістом цієї норми закону, кримінальна відповідальність настає у разі коли злісне невиконання батьками обов`язків по догляду за дитиною спричинило тяжкі наслідки. При цьому між діями (бездіяльністю) батьків та настанням тяжких наслідків для дитини має бути причинний зв`язок. Тяжкі наслідки, це оціночна ознака, яка визначається у кожному конкретному випадку.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органи досудового слідства ОСОБА_11 та ОСОБА_8 ставили у провину порушення встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною, які полягали у тривалому невиконанні обов`язків щодо виховання та розвитку неповнолітнього ОСОБА_14 , незабезпеченні відвідування ним школи, нездійсненні догляду, контролю, виховної та профілактичної роботи за проведенням довкілля неповнолітнього ОСОБА_14 , у невжитті належних заходів щодо недопущення вчинення ним кримінальних правопорушень, що в сукупності призвело до тяжких наслідків у виді мікросоціальної та педагогічної занедбаності неповнолітнього ОСОБА_14 , формування у останнього зневаги до загальноприйнятих норм та правил поведінки, відсутності мотивації до навчання, схильності до вчинення кримінальних правопорушень, оскільки ОСОБА_14 неодноразово вчиняв тяжкі злочини, за які був притягнутий до кримінальної відповідальності.

Таке обвинувачення судом першої інстанції визнано доведеним, але по суті суд визнав злочином неможливість батьків вплинути на сина, примусити його відвідувати школу з метою отримання повної загальної середньої освіти.

Крім того, як слідує з вироку, саме батьки сформували у свого сина схильність до вчинення кримінальних правопорушень, що суд також фактично визнав тяжкими наслідками для неповнолітнього потерпілого.

На підтвердження неналежного виконання ОСОБА_11 та ОСОБА_8 своїх обов`язків суд першої інстанції послався на представлені стороною обвинувачення докази, зокрема:

- показання потерпілого ОСОБА_14 , який підтвердив, що за час навчання в навчальних закладах м. Києва, а це, починаючи з навчання у восьмому класі школи № 148 м. Києва, він системно їх не відвідував, курив, вживав алкогольні напої, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, водночас потерпілий указав, що відносини у сім`ї нормальні, батьки належно ставляться до нього, забезпечують прийнятні соціально-побутові умови, в міру своїх можливостей надавали йому відповідне виховання, однак з самого дитинства він був самостійним, робив те, що вважав необхідним і батьки не винні, що він вибрав собі такий спосіб життя;

- показання законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_13 про те, що службою у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві адміністрації наказом ССД ДРДА № 32 від 19.08.2011 ОСОБА_14 взято на облік як дитину, яка проживає в сім`ї, де батьки ухиляються від виконання батьківських обов`язків, вихованням дитини не займаються, про моральний та духовний його розвиток не дбають, не контролюють, не здійснюють виховну та профілактичну роботу за проведенням дозвілля, не вживають належних заходів щодо недопущення вчинення неповнолітнім кримінальних правопорушень;

- показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які, будучи працівниками центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, у 2013-2014 роках здійснювали соціальний супровід сім`ї ОСОБА_17 і пояснили, що через небажання батьків співпрацювати з центром будь-яких позитивних результатів у перевихованні їх сина ОСОБА_18 досягнути не вдалося;

- показання свідка ОСОБА_20 , яка надала негативну характеристику як ОСОБА_11 , так і ОСОБА_8 та зазначила, що батьки ОСОБА_18 не працюють, вживають алкогольні напої, після чого вчиняють скандали та бійки і з цього приводу сусіди неодноразово зверталися до міліції, не займаються вихованням сина та агресивно реагують на зауваження сусідів;

- відомості, зафіксовані в: обліково-статистичній картці неповнолітнього ОСОБА_14 , який наказом ССД ДРДА № 32 від 19.08.2011 з цього часу перебуває на обліку як дитина, котра проживає в сім`ї, де батьки ухиляються від виконання батьківських обов`язків; у картці № 520/2423 отримувача соціальних послуг; листах служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та Дніпровського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, а також листах навчальних закладів; акті обстеження житлово-комунальних умов сім`ї від 17.01.2014 щодо незадовільного стану житлового приміщення; постановах Дніпровського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2013 року та 06 травня 2014 року про притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності за невиконання обов`язків по вихованню дитини; постанові Дніпровського районного суду м. Києва від 03 вересня 2013 року про притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності за невиконання обов`язків по вихованню дитини; вироках Дніпровського районного суду м. Києва від 25 червня 2013 року, 25 квітня 2015 року, 25 вересня 2015 року, відповідно до яких неповнолітній ОСОБА_14 засуджувався за вчинення крадіжок з призначенням покарання; висновку амбулаторної судово- психіатричної експертизи № 77 від 03 лютого 2015 року, за яким ОСОБА_21 виявляє такі негативні особливості психологічного розвитку, як невідповідний отриманій освіті запас загальноосвітніх знань, відсутність учбово-пізнавальних інтересів та учбової спрямованості діяльності, розважальний та делінквентний характер поведінки, уникання залучення вольових зусиль, тобто педагогічну та мікросоціальну (сімейну) занедбаність, що є наслідком минулого недогляду за дитиною з боку найближчого сімейного оточення та на даний віковий період (майже 17 років) передбачає свідомий самоконтроль поведінки з боку самого неповнолітнього.

Однак, наведені у вироку суду докази, на переконання колегії суддів, не свідчать про наявність тривалої, систематичної, багаторазової, протиправної бездіяльності обвинувачених, яка пов`язана з невиконанням своїх батьківських обов`язків щодо дитини і призвела до настання тяжких наслідків.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції не було враховано, що злочин, передбачений ст. 166 КК України, вважається закінченим саме з моменту настання тяжких наслідків. Основним безпосереднім об`єктом цього злочину є всебічний (фізичний, психічний і соціальний) розвиток дитини, а також встановлений порядок догляду за нею. Тяжкими наслідками злісного невиконання батьками обов`язків по догляду за дітьми слід розуміти різні види фізичної або моральної шкоди, заподіяної неповнолітньому: розлад здоров`я, психічне захворювання, інвалідність, самогубство потерпілого; вчинення ними суспільно небезпечних діянь, які призвели до смерті інших осіб, заподіяння істотної шкоди їх здоров`ю або потягли за собою великі матеріальні збитки.

При цьому обов`язковою умовою кримінальної відповідальності батьків є те, що зазначені наслідки перебувають у причинному зв`язку із їх діянням.

При вихованні дітей батьки повинні виконувати освітню, виховну, розвиваючу функції. При цьому, не всі вони у достатній мірі володіють спеціальними знаннями, педагогічними здібностями, прийомами виховання, методами заохочення задля ефективного впливу на дітей. Відсутність спеціальних педагогічних знань, недостатній рівень загальної ерудиції батьків може призвести до непокори дітей, зневажливого ставлення до батьків. Однак зазначене не є умисним нездійсненням батьків обов`язків по догляду за дітьми.

З матеріалів кримінального провадження, а саме копії свідоцтва про базову загальну середню освіту НОМЕР_1 та додатку до нього, вбачається, що ОСОБА_14 у 2013 року закінчив середню вечірню загальноосвітню школу № 1 ІІ-ІІІ ступеня Шевченківського району м. Києва.

З висновків судово-психіатричної експертизи № 77 від 03.02.2015, які врахував суд як доказ винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України, слідує, що когнітивна сфера особистості ОСОБА_14 характеризується достатнім рівнем розвитку та протікання пізнавальних функцій (пам`яті, мислення), нормативним інтелектуальним рівнем; відмічається вузький світогляд, відсутність учбово-пізнавальних інтересів, дещо недостатній рівень розвитку автоматизованих розумових навичок, невідповідний отриманій освіті запас загальноосвітніх знань, що характеризує деяку педагогічну та мікросоціальну (сімейну) занедбаність підлітка, однак грубої (значної) психологічної занедбаності ОСОБА_21 не виявляє. В особистісній сфері неповнолітнього, як зазначено далі в експертному висновку, визначаються такі особистості, як переважання розважальних інтересів, відсутність спрямованості на учбову діяльність, уникання залучання вольових зусиль у ході нецікавої для себе діяльності, схильність до декінквентних (протиправних) форм поведінки, що є наслідком виховних проблем раннього вікового періоду. На даний час у ОСОБА_14 появляється власне прагнення до зміни свого життя (по мірі дорослішання), усвідомлення своїх сімейних та соціальних проблем, намагання співвладнати зі своєю проблемною поведінкою, при одночасному неприйнятті виховних намагань з боку батька, який не користується повагою у сина. Наявні у неповнолітнього особистості є наслідком ранньої педагогічної (незначний ступінь) та мікросоціальної (більш значний ступінь) занедбаності дитини, на даний час поступово корегуються по мірі дорослішання та його власного усвідомлення своїх соціальних проблем. У теперішній час ОСОБА_14 на будь-який психічний розлад не страждає, рівень його психічного (інтелектуального та особистісного) розвитку відповідає віковим стандартам.

Такі висновки експертів фактично узгоджуються з показаннями потерпілого про те, що останнім часом батьки не мали на нього ніякого впливу і не користувались його повагою, а також даними, наявними як у листах служби у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, так освітніх закладів, зокрема, вечірньої середньої школи № 4, відповідно до яких батьки фактично не мають впливу на неповнолітнього сина та не здатні повноцінно виконувати свої обов`язки.

З огляду на викладене, як вважає колегія суддів, не можна визнати тяжкими наслідками злісного невиконання батьками неповнолітнього ОСОБА_14 таких обов`язків у зв`язку з наявністю мікросоціальної та педагогічної занедбаності неповнолітнього. Тобто тяжких наслідків фізичного та морального характеру для неповнолітнього у розумінні змісту ст. 166 КК України не настало.

Крім того, не можна вважати тяжкими наслідками і вчинення ОСОБА_14 кримінальних правопорушень, а саме, як зазначено у вироку, формування обвинуваченими у потерпілого схильності до вчинення кримінальних правопорушень, оскільки з матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_14 вчинив їх без будь-якого впливу та спонукання з боку батьків.

Причинний зв`язок між діями ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та вчиненням їх сином крадіжок відсутній.

При цьому необхідно зазначити, що не дивлячись на те, що свідок ОСОБА_20 негативно охарактеризувала обвинувачених у побуті, в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які об`єктивні дані, які б переконливо свідчили про антисоціальний спосіб життя кожного з них, що б могло призвести саме для тяжких наслідків для їх неповнолітнього сина.

За таких обставин, дії ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , за які їх засуджено цим вироком, не містять складу злочину, передбаченого ст. 166 КК України. Не зважаючи на це, суд першої інстанції постановив щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_11 обвинувальний вирок, визнавши їх винними за вказаною нормою закону про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 підлягають задоволенню, вирок суду першої інстанції скасуванню, а щодо ОСОБА_11 у порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, з прийняттям рішення про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_11 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в їх діянні складу кримінального правопорушення. З цих підстав, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 м. Києва ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року стосовно ОСОБА_8 скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України, закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

В порядку ч. 2 ст. 404 КПК України вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року стосовно ОСОБА_11 скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_11 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 166 КК України, закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4