Ухвала
іменем україни

23 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0004506 за обвинуваченням
ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Києва, проживаючого за
адресою:

АДРЕСА_1 ,

та
ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , щодо яких кримінальне провадження закрито,

за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 9 лютого 2016 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження апеляційним судом, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України, апеляційний суд безпідставно визнав низку доказів недопустимими та не дав належної оцінки усім доказам провадження у сукупності. Зазначає, що докази, які досліджені апеляційним судом, не спростовують винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , апеляційна інстанція не навела конкретних фактів провокації злочину чи фальсифікації. Наголошує, що усі докази у провадженні зібрані органом досудового розслідування відповідно до вимог КПК України, а тому є належними та допустимими.

Заслухавши доповідь судді; думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу у повному обсязі; пояснення ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та їх захисників ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , які заперечували доводи касаційної скарги та вважають ухвалу апеляційного суду законною; перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року засуджено:

- ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 КК України на 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, окрім житла;

- ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 307 КК України на 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, окрім житла.

Вирішені питання про судові витрати та речові докази у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано винними у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту, а також незаконному збуті особливо небезпечних наркотичних засобів, вчинене за попередньою змовою групою осіб. Злочин вчинено за наступних обставин.

У невстановленому місці, у невстановлений час, у невстановленої особи, за невстановлених обставин ОСОБА_5 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_6 з корисливих мотивів придбали з метою збуту особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, який доставили до невстановленого таємного схову біля місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де стали його незаконно зберігати.

Переслідуючи на меті незаконне збагачення шляхом незаконного збуту наркотичних засобів, ОСОБА_5 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , яка полягала у вчиненні збуту наркотичного засобу групою осіб та, розділивши між собою ролі таким чином, що ОСОБА_5 буде координувати дії ОСОБА_6 , а останній отримає грошові кошти за його збут та доставить з таємного місця схову, після чого безпосередньо передасть, тобто здійснить збут наркотичного засобу ОСОБА_10 , анкетні дані якого змінено у зв`язку із застосуванням до нього заходів безпеки. Крім того, ОСОБА_6 повинен був сховати грошові кошти, які він отримає за збут наркотичного засобу, для того, щоб перешкодити правоохоронним органам зібрати речові докази їх причетності до вчинення кримінального правопорушення.

29.07.2014 року, приблизно о 8 год. 30 хв. ОСОБА_5 , за попередньою змовою разом з ОСОБА_6 , з корисливих мотивів, перебуваючи біля будинку №16 по пр-ту Оболонському в м. Києві, збули ОСОБА_11 за 260 грн. особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс. Частину особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу ОСОБА_5 залишив собі.

Загальна маса канабісу, вилучена у ОСОБА_11 , в перерахунку на суху речовину становить 9,83 г.

Маса канабісу, вилучена у ОСОБА_6 , в перерахунку на суху речовину становить 0, 11 г.; вилучена у ОСОБА_5 становить 0, 46 г.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 9 лютого 2016 року цей вирок скасовано, кримінальне провадження ОСОБА_5 та ОСОБА_6 закрито у зв`язку з недоведеністю вчинення ними кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Запобіжний захід скасовано, звільнено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з-під варти в залі суду.

Процесуальні витрати ухвалено відшкодувати за рахунок держави.

Скасовуючи вирок районного суду, апеляційний суд, дослідивши у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК України докази, зазначив, що суд першої інстанції належним чином кожний доказ у даному кримінальному провадженні не оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення. Низку доказів визнав неналежними та недопустимими.

На думку колегії суддів, таке рішення апеляційного суду є передчасним з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ст. 85 цього кодексу, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно зі ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Стаття 87 КПК України визначає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, та містить вичерпний перелік таких підстав.
За нормою ч. 2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Частина 2 ст. 93 цього кодексу передбачає, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Оцінку доказів, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, дає слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
До джерел доказів відносяться і показання у розумінні ст. 95 КПК України, серед яких і показання свідка.
Для з`ясування достовірності показань свідка (ст. 96 КПК України), сторони мають право ставити свідку запитання щодо можливості сприймати факти, про які він дає показання, а також щодо інших обставин, які можуть мати значення для оцінки достовірності показань свідка. Для доведення недостовірності показань свідка сторона має право надати показання, документи, які підтверджують його репутацію, зокрема, щодо його засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність свідка. Свідок зобов`язаний відповідати на запитання, спрямовані на з`ясування достовірності його показань. Свідок може бути допитаний щодо попередніх показань, які не узгоджуються із його показаннями.
Речові докази, документи, висновок експерта у значенні ст. ст. 98, 99, 101 КПК України є також джерелом доказів, які підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами.
Усіх цих вимог Кримінального процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції повною мірою не дотримався.
Дослідивши докази та, надаючи кожному з них власну оцінку, апеляційний суд припустився суперечностей щодо підстав визнання їх недопустимими. Так, суд визнав окремі докази недопустимими внаслідок отримання їх з порушенням вимог КПК України та, одночасно, внаслідок того, що вони не були відкриті стороні кримінального провадження.
За змістом ухвали, апеляційний суд по суті визнав некоректними конкретні документи через відсутність в них окремих даних, як того вимагає КПК України. Разом з тим, визнаючи ці докази недопустимими, апеляційна інстанція не зазначила, через порушення якого пункту і частини ст. 87 цього Кодексу ці докази є недопустимими і яким чином відсутність окремих даних в цих документах впливає на встановлення фактичних обставин, які підтверджуються іншими доказами (показаннями свідка ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ), які апеляційний суд залишив без оцінки взагалі, проте і недопустимими не визнав.
Крім того, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини, як на підставу для необхідності перевірки, чи не було підбурювання з боку працівників правоохоронних органів організації придбання і збуту наркотичного засобу, власної перевірки і висновків щодо конкретних дій працівників міліції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 і ОСОБА_6 не зробив.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду не може вважатися законною, обґрунтованою та підлягає скасуванню, оскільки апеляційним судом істотно порушені вимоги кримінального процесуального закону, які перешкодили йому ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
При новому апеляційному розгляді слід врахувати викладене та інші доводи касаційної скарги прокурора, яка підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 9 лютого 2016 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3