Ухвала іменем україни 14 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурораОСОБА_4 , ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000025 від

05 січня 2015 року, за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 червня

2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 03 листопада 2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимостей не мав.

За вказаним вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

Також зазначеним вироком засуджено ОСОБА_7 , судові рішення щодо якого не оскаржуються.

Відповідно до вироку суду ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення за таких обставин.

16 грудня 2014 року приблизно о 17.20 год. ОСОБА_6 , керуючи автомобілем Chevrolet Aveo, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись прямо від автомобільної зупинки ТЦ «Сан Мол» у напрямку протилежного боку дороги, де розташовано тролейбусне кільце, перетинаючи зліва направо дорогу напроти будинку № 1 на просп. Героїв Сталінграду в м. Харкові від вул. Морозова, порушив вимоги правил пунктів 1.5, 2.3, 10.2, 34 (1.3) Правил дорожнього руху України, а саме: не врахував дорожньої обстановки, не переконався, що не створює своїми діями небезпеки чи перешкоди для руху, проявив неуважність та безпечність, проїхав першу смугу проїзної частини дороги і перетнув суцільну подвійну лінію дорожньої розмітки, після чого зупинився і деякий час знаходився у нерухомому положенні на проїзній частині на смузі руху автомобіля Камаз 5320, держаний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , створивши таким чином для зазначеного автомобіля аварійну обстановку.
При цьому ОСОБА_7 , керуючи автомобілем Камаз 5320, рухався по просп. Героїв Сталінграду в напрямку від вул. Морозова до

вул. Гагаріна зі швидкістю приблизно 40 км/год, наближаючись до автомобіля під керуванням ОСОБА_6 і щоб уникнути зіткнення із цим транспортним засобом, здійснив маневр повороту ліворуч за напрямком свого руху, в результаті чого виїхав на зустрічну смугу руху та здійснив зіткнення з автомобілем Chevrolet Tacuma, державний номерний знак

НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_8 та з пасажиром

ОСОБА_9 .

У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати оскаржувані судові рішення через невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, унаслідок суворості, наполягаючи на тому, що покарання у виді обмеження волі суд призначив йому необґрунтовано, і справедливим покаранням для нього, на думку ОСОБА_6 , з урахуванням усіх обставин кримінального правопорушення та даних про особу засудженого, є штраф у розмірі, передбаченому санкцією частини інкримінованої йому статті.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги і просив залишити без зміни оскаржуване судове рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення скарги відсутні.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому засуджений не оспорює доведеності своєї винуватості

у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації своїх дій за ч. 1 ст. 286 КК України.

Доводи ж ОСОБА_6 про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого протиправного діяння та особі засудженого внаслідок суворості є необґрунтованими.

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, обираючи вид та міру покарання, які необхідно призначити ОСОБА_6 за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, урахував тяжкість цього злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься

до злочинів невеликої тяжкості, дані, що характеризують особу винного, обставини, що пом`якшують покарання засудженого, та відсутність обставин, які його б обтяжували.

Зокрема, суд узяв до уваги те, що ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, одружений, має на утриманні малолітню дитину, за місцем проживання характеризується позитивно, доглядає за хворим дідом, на обліках у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , суд визнав щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні.

На підставі наведених даних у їх сукупності районний суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 необхідно призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі із застосуванням положень ст. 75 КК України, тобто зі звільненням від відбування з випробуванням.

З урахуванням зазначених даних колегія суддів вважає призначене

ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі справедливим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 цього Кодексу, а з огляду на дані, що характеризують особу засудженого, застосування до нього положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням найефективніше сприятиме виправленню засудженого.
Крім того, аналогічні доводи щодо несправедливості призначеного покарання у виді обмеження волі засуджений наводив у своїй апеляційній скарзі, такі доводи перевірялися судом апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, з огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав вважати покарання, призначене ОСОБА_6 у виді обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України, несправедливим, у тому числі внаслідок м`якості.
Що стосується вказівки засудженого про те, що він відшкодував потерпілій завдану шкоду, то вони є обгрунтованими та підтверджують правильність рішення суду про можливість виправлення та перевиховання засудженого без реального відбування покарання.
При цьому позиція засудженого, що штраф є більш м`яким видом покарання, ніж покарання у виді обмеження волі зі звільненням від його відбування з випробуванням є формальною, оскільки рішення про застосування до особи положень ст. 75 КК України фактично звільняє особу від відбування призначеного покарання, у той час як штраф є його реальним відбуванням.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 червня

2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 03 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення

й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3