Дата документу Справа № 331/4546/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

за матеріалами екстрадиційної перевірки

щодо ОСОБА_1

8 липня 2016 року місто Запоріжжя

№ 11-сс/778/391/16

Апеляційний суд Запорізької області у складі суддів:

ОСОБА_2 - головуючого і доповідача, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 - захисника ОСОБА_1 ,

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 ,

здійснив апеляційний розгляд ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_8 від 23 червня 2016 року (1-кс/331/2462/2016, ЄУН 331/4546/16-к).

Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд установив:
Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ), який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Владікавказ, Республіки Північна Осетія-Аланія, Російської Федерації, документованого паспортом громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_1 , не зареєстрованого на території України 17.01.2016
було затримано співробітниками СВ УСБ України в Запорізькій області в порядку ст.ст. 208, 582 КПК України у зв`язку із перебуванням у міжнародному розшуку, ініціатором якого є Управління по боротьбі з тероризмом 2 Служби ФСБ Росії для притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 205.2 (участь у діяльності організації, яка відповідно до законодавства визнана терористичною) та ч. 3 ст. 33, ч. 1 ст. 205.1 (сприяння терористичній діяльності шляхом організації озброєння особи) КК Російської Федерації.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя 19.01.2016 задоволено клопотання заступника прокурора Запорізької області про застосування запобіжного заходу у вигляді тимчасового арешту відносно ОСОБА_1 строком на 40 діб.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 25.02.2016 задоволено клопотання заступника прокурора області про застосування екстрадиційного арешту відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 щодо якого в порядку ст. 584 КПК України обрано запобіжний захід у вигляді екстрадиційного арешту строком на 60 діб.

В подальшому, 21.04.2016 ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя задоволено клопотання заступника прокурора області про продовження строку екстрадиційного арешту строком на 60 діб.

У зв`язку із спливом вказаного строку, 23.06.2016 ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя задоволено клопотання заступника прокурора області про продовження строку екстрадиційного арешту строком на 60 діб, терміном до 23.08.2016.

У теперішній час ОСОБА_1 утримується в Запорізькому СІЗО.

В апеляційній скарзі:

адвокат просить скасувати ухвалу слідчого судді та обрати ОСОБА_1 більш м`який запобіжний захід. Адвокат стверджує про поганий стан здоров`я особи, відсутність намірів ухилятися від процесуальних дій з ним на території України.

При здійсненні апеляційного розгляду:

адвокат підтримав доводи апеляційної скарги;

прокурор ОСОБА_6 знайшла судове рішення законним і обґрунтованим, проти задоволення апеляційної скарги адвоката заперечувала, посилаючись на невідповідність доводів адвоката в частині застосування норм КПК України в сфері екстрадиційного арешту, не підтвердження стороною захисту наявності у ОСОБА_1 захворювань, які унеможливлюють його утримання у СІЗО, відсутності у останнього постійного місця проживання на території України.

За результатами апеляційного розгляду суд відмовляє у задоволенні скарги, виходячи з такого:

Частиною 4 ст.584 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про застосування екстрадиційного арешту слідчий суддя керується положеннями цього Кодексу та міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства та застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
У відносинах між Україною та Російською Федерацією у сфері екстрадиції застосовується Конвенція про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, ратифікована Законом України від 10.11.1994 № 240/94-ВР, Протоколом до неї від 29.03.1997, ратифікованим Законом України від 03.03.1998 № 140/98-ВР, Європейська Конвенція по видачу правопорушників 1957 року. Зазначені міжнародні договори набрали законної сили як для України, так і для Російської Федерації.
Згідно зі ст.1 Європейської конвенції про видачу правопорушників 1957 року, ст.56 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, ч.1 ст.573 КПК України договірні сторони зобов`язуються на вимогу видавати одна одній осіб, які перебувають на їх території, для притягнення до кримінальної відповідальності.
Відповідно до ст.2 Європейської конвенції про видачу правопорушників 1957 року, ч.2 ст.56 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року видача правопорушників здійснюється за правопорушення, за які відповідно до законів запитуваної та запитуючої сторін передбачено покарання на максимальний строк не менше одного року позбавлення волі.
Статтею 60 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року (в редакції Протоколу до неї від 29.03.1997) передбачено, що після отримання вимоги про видачу запитувана сторона негайно вживає заходів до розшуку і взяття під варту особи, видача якої вимагається, за винятком тих випадків, коли видачу не може бути здійснено.
Пунктом f статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено що нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
Пунктом 6 частини 2 статті 183 КПК України передбачено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до особи, яку розшукують компетентні органи іноземної держави за кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким може бути вирішено питання про видачу особи (екстрадицію) такій державі для притягнення до кримінальної відповідальності або виконання вироку.

В цьому випадку, обставини, які враховуються під час вирішення питання щодо обрання такого запобіжного заходу як екстрадицій ний арешт, або відмови у ньому, чітко перелічені у ч.2 ст.585 КПК України. Зокрема, дослідженню підлягають відомості про ухилення особи від правосуддя у запитуючій стороні; тяжкість покарання, що загрожує особі в разі засудження, виходячи з обставин, встановлених під час заявленого кримінального правопорушення, положень закону України про кримінальну відповідальність і усталеної судової практики; вік та стан здоров`я особи, видача якої запитується; міцність соціальних зв`язків особи, у тому числі наявність у неї родини та утриманців.
Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У рішеннях ЄСПЛ, які стосуються питань екстрадиційного арешту як-то «Новік проти України», «Ісмоїлов та інші проти Росії» тощо, зазначено, що суд наголошує, що будь-яке позбавлення свободи відповідно до пункту 1 (f) статті 5 Конвенції є виправданим лише на час розгляду питання щодо депортації чи екстрадиції.
Поряд з тим, згідно рішення ЄСПЛ «Фокс, Кемпбел і Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок про те, що дана особа могла би вчинити злочин, а також «Феррарі-Браво проти Італії» відповідно до якого затримання та тримання під вартою особи допустимі не лише у випадку доведеності скоєння злочину та його характеру, оскільки така доведеність по собі є метою попереднього розслідування, досягнення мети якого і є тримання під вартою. Факти, що викликають підозру, не обов`язково повинні бути встановлені до ступеню, необхідного до засудження або, навіть, пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.
Відповідно до ч.1 ст.586 КПК України обрання запобіжного заходу можливо лише у випадках коли центральний орган України в передбачені міжнародним договором України строки не отримав запит про видачу особи (екстрадицію); під час екстрадиційної перевірки встановлено обставини, за наявності яких видача особи (екстрадиція) не здійснюється; компетентний орган іноземної держави відмовився вимагати видачу особи; центральним органом України прийнято рішення про відмову у видачі особи (екстрадиції).
Щодо ОСОБА_1
наявні відомості про його перебування у міжнародному розшуку для притягнення іноземними компетентними органами до кримінальної відповідальності;
наявний запит компетентних органів РФ про видачу;
надано відомості, що за злочин, вчинення якого інкримінується ОСОБА_1 компетентними органами Російської Федерації, передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років;
обставини, передбачені ст.589 КПК України та міжнародними договорами, які перешкоджають видачі ОСОБА_1 до Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності не встановлені;

досліджено питання щодо можливості перебування ОСОБА_1 в умовах СІЗО за станом здоров`я;
досліджено питання щодо соціальних зв`язків останнього і встановлені відсутність у нього постійного місця проживання на території України та неодноразової зміни місця перебування на території різних регіонів держави;
рішення щодо відмови у видачі ОСОБА_1 запитуючій стороні не проголошувалося.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 183, 197, 372, 376, 405, 406, 418, 543, 584 КПК України, ст. ст. 9, 29 Конституції України, статтями 1,2, 12 Європейської конвенції про видачу правопорушників від 13.12.1957, ратифікованої Законом України № 44/98-ВР від 16.01.1998 року, статтями 56, 58, 60, 61, 62 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, ратифікованої Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994 року, статтею 13 Протоколу до неї, ратифікованим Законом України № 140/98-ВР від 03.03.1998 року, апеляційний суд постановив:
за матеріалами екстрадиційної перевірки відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Владікавказ, Республіки Північна Осетія-Аланія, Російської Федерації, документованого паспортом громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_1 , -

ухвалу слідчого судді Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 23 червня 2016 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його оголошення, оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4