АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11 кп /796/932/2016 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 121, ч.1, КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
5 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

При секретареві ОСОБА_5 ,

За участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 , розглянула матеріали кримінального провадження № 009329 за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 1 березня 2016 року, яким

ОСОБА_9 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Луцьк Волинської області, українець, громадянин України, із середньою освітою, не одружений, не працює, зареєстрований по місцю народження, АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1) 12 січня 2010 року Луцьким міським судом Волинської області за ч.1 ст. 185, ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки, звільнений від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком на 2 роки; 2) 15 червня 2010 року Луцьким міським судом Волинської області за ч.2 ст. 185, ст. 71 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки 1 місяць; 3) 15 вересня 2010 року Луцьким міським судом Волинської області за ч.2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на 5 років, звільнений 23 квітня 2014 року умовно-достроково на 1 рік 1 день;

засуджений за ч.1 ст. 121 КК України до позбавлення волі строком на шість років, із зарахуванням у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, а саме з 9 серпня 2015 року по 1 березня 2016 року, виходячи з співвідношення одного дня попереднього ув`язнення двом дням позбавлення волі.

Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційні скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 визнаний винуватим в умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя, яке, за вироком, він вчинив близько 2200 години 8 серпня 2015 року знаходячись неподалік будинку АДРЕСА_2 , в ході конфлікту, що виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою нанесення тілесних ушкоджень, умисно нанісши ОСОБА_10 розкладним ножем, який був при ньому, один удар в область грудей, спричинивши ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, та один удар в область правого стегна, спричинивши легке тілесне ушкодження, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник.

Не піддаючи сумнівам правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, як вони встановлені у вироку, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить призначити йому більш м`яке покарання, пояснюючи це тим, що він захищався, оскільки потерпілий ОСОБА_10 перший його зачепив, ударивши ногою в спину та висловлюючись в його сторону нецензурною лексикою.

Захисником ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 також подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення районного суду та винести нове, яким перекваліфікувати дії ОСОБА_11 за ст. 124 КК України.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник ОСОБА_8 зазначає, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Так, судом не було враховано, що ініціатором конфлікту був сам потерпілий. Крім того, у судовому засіданні сам потерпілий цей факт підтвердив, також і підтвердив, що першим його вдарив кросівкою в нижню ділянку спини. До того ж, свідками було повідомлено, що ОСОБА_10 підійшов ззаду до ОСОБА_7 та ударив його ногою нижче спини.

Крім того, захисник не погоджується із визначеною судом кваліфікацією дій ОСОБА_7 , оскільки враховуючи ті обставини та умови, за яких було нанесено потерпілому тяжке тілесне ушкодження, дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ст. 124 КК України як перевищення меж необхідної оборони.

Заслухавши доповідь судді, виступи обвинуваченого та захисника на підтримку апеляційних вимог з уточненнями, та змінами, відповідно до яких вони просили вирок щодо ОСОБА_7 змінити, перекваліфікувавши скоєне ним за ст. 124 КК України як перевищення меж необхідної оборони та відповідно пом`якшивши покарання; прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційних вимог, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи сторін в сукупності з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів визнає наступне.

В апеляційному засіданні апелянти наполягали на тому, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, об`єктивністю, неупередженістю дослідив надані сторонами докази, повно та правильно виклав їх у вироку, не клопотали про дослідження будь-яких нових доказів або повторне дослідження доказів, які були досліджені судом першої інстанції і зауважили лише хибну юридичну оцінку судом першої інстанції досліджених доказів, посилаючись на послідовні показання обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_10 , свідків про те, що саме ОСОБА_10 першим ударив ОСОБА_7 кросівкою ззаду нижче спини, а також звертаючи увагу на те, що фізично ОСОБА_7 більш слабкий, ніж ОСОБА_10 і на цих підставах відстоювали позицію щодо перевищення ОСОБА_7 меж необхідної оборони від потерпілого.

Між тим, і цього не заперечив в апеляційному засіданні сам ОСОБА_7 , в ході кримінального провадження однозначно встановлено, що ОСОБА_12 справляв природні потреби в громадському місці, в присутності декількох громадян, в тому числі і жінок, та саме за це ОСОБА_10 завдав йому удар ззаду кросівкою нижче спини.

Таким чином, не зважаючи на те, що реакція ОСОБА_10 на цю неправильну поведінку обвинуваченого була неадекватно брутальною, фактично призвідцем конфлікту став саме ОСОБА_7 .

Більше того, і це також підтвердив в апеляційному засіданні сам ОСОБА_7 , після того, що сталося саме ОСОБА_7 почав нав`язливо чіплятися до ОСОБА_10 , смикати його за одяг, вимагати пояснень, вибачень, «розмови по чоловічому», відтягував його у відлюдне місце, де й стався сам конфлікт, що призвів до застосування ОСОБА_7 ножа відносно ОСОБА_10 .

Як пояснював в апеляційному засіданні і сам ОСОБА_7 , та про це ж твердили в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 і допитані свідки, ОСОБА_10 відштовхнув від себе ОСОБА_7 так, що той впав, лежачи ОСОБА_7 витягнув з кишені і розклав ніж, що мав при собі та завдав ним удару в праве стегно ОСОБА_10 , спричинивши легке тілесне ушкодження, а коли той схопився за рану і, власне, будь-які активні дії припинив, ОСОБА_7 піднявся та умисно завдав тим же ножем удар потерпілому в область грудей, спричинивши проникаюче поранення в проекції восьмого ребра, з пораненням м`яких тканин грудної клітки, восьмого ребра, проникненням у ліву плевральну порожнину з явищами гідротораксу, тобто тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент спричинення, після чого з місця події втік.

Ці обставини прямо вказують на відсутність будь-якого перевищення меж необхідної оборони з боку ОСОБА_7 , бо саме він фактично був призвідцем, ініціатором конфлікту, ніякого нападу на нього ОСОБА_10 фактично не вчиняв.

Оскільки ж ОСОБА_7 завдав два умисні удари ножем ОСОБА_10 , перший із яких в праве стегно, після чого потерпілий взагалі ніяких активних дій не вчиняв, а лише тримався за поранене місце, а другий умисний, в груди, на рівні восьмого ребра, сильний удар, достатній для спричинення не просто проникаючого в грудну клітину, ушкодження м`яких тканин, а й ушкодження ребра, остільки вже самі його дії прямо вказують на умисний характер спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.

В силу викладеного, суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.1 ст. 121 КК України правильно.

При цьому суд належно дослідив та оцінив також і виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження, віднесені експертом до категорії легких, у виді садна на задній поверхні лівого ліктьового суглобу та зовнішній поверхні лівого колінного суглобу як такі, що не свідчать про застосування до нього аж такого суспільно-небезпечного посягання, яке вимагало б з його боку негайного відвернення чи припинення тих умисних дій із застосуванням ножа та прийшов до правильного, обґрунтованого, вмотивованого висновку про те, що позиція ОСОБА_7 щодо самозахисту не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду.

Що ж стосується покарання, справедливість якого також піддавалась сумнівам апелянтами, то при вирішенні питання щодо його виду та розміру суд першої інстанції, і це прямо вказано у вироку, взяв до уваги відсутність обставин, які пом`якшували б покарання, наявність обставини, що його обтяжує рецидив злочинів, врахував ступінь тяжкості вчиненого, відомості про особу обвинуваченого, який раніше був засуджений, однак належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та вчинив нове кримінальне правопорушення, офіційно не працює.

На цих підставах, і з урахуванням конкретних обставин справи суд прийшов до висновку про необхідність призначити ОСОБА_7 покарання у виді реального позбавлення волі в межах санкції правової норми, за якою його визнано винуватим, а до того ж, і ближче до мінімального розміру.

В силу викладеного, судова колегія визнає, що це покарання тяжкості скоєного та відомостям про особу винуватцям, в цілому, відповідає, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості, а тому підстав для його пом`якшення, в тому числі і з урахуванням доводів апеляційних скарг, не вбачає.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 а його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду міста Києва від 1 березня 2016 року відносно ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України, зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_7 попереднє ув`язнення у зв`язку з цим кримінальним провадженням в період з 9 серпня 2015 року по 5 вересня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, вона може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення, а засудженим, оскільки він перебуває під вартою, в той же строк від дня отримання ним копії цієї ухвали.

Судді: