УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" вересня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6
розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новосибірська, РФ, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого на посаді директора ТОВ «Сантехінжиніринг», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,-
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.212, ч. 1 ст. 366 КК України, -
Прокурор просив призначити обвинувальний акт до судового розгляду, зазначивши про дотримання вимог кримінального процесуального закону при його складанні.
Захисники ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просили повернути обвинувальний акт прокурору оскільки він не відповідає вимогам КПК України та прокурором не усунуті недоліки, зазначені в ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва від 26.01.2016 року.
Обвинувачений підтримав думку захисників щодо повернення обвинувального акту прокурору у зв`язку із його невідповідністю КПК України.
Вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши обвинувальний акт із додатками та доводи сторони захисту, викладені у письмових запереченнях, суд прийшов до наступного:
Колегія суддів Апеляційного суду м. Києва ухвалою від 05.04.2016 року залишила процесуальне рішення суду першої інстанції залишила без змін, визнавши неможливість призначення кримінального провадження до судового розгляду через невідповідність обвинувального акта вимогам КПК України.
Дослідивши обвинувальний акт від 22.06.2016р., що надійшов до суду та проаналізувавши його зміст, суд прийшов до висновку,що при його складанні слідчим та затвердженні прокурором знову не виконані вимоги кримінального процесуального закону, чим суттєво порушені права обвинуваченого на захист.
Конституції України і ст.ст. 17, 368, 369, 373 кримінального процесуального закону. Зазначене порушення КПК також свідчить і про відсутність належним чином висунутого обвинувачення ОСОБА_7 .
Також в ньому відсутнє чітке розмежування складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 212 та ч. 1 ст. 366 КК України. Згідно п. 1 ч. З ст. 42 КПК України обвинувачений має право знати у вчинені якого кримінального правопорушення його обвинувачують. В обвинувальному акті виклад фактичних обставин інкримінованого службового підроблення є дзеркальним відображенням фактичних обставин інкримінованого ухилення від сплати податків. За такої невідповідності обвинувального акта нормам КПК України, обвинувачений позбавлений права на захист, а саме права чітко знати у вчинені якого кримінального правопорушення його обвинувачують, а суд позбавлений підстав та можливості розглядати кримінальне провадження стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, та в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, оскільки обвинувачення за ч.І ст. 212 і ч. 1 ст. 366 ідентичні. Отже, стороною обвинувачення не визначено межі судового розгляду відповідно до ч.1 ст. 337 КПК України, і ця невідповідність усуває підстави для призначення судового розгляду.
Відповідно ж до положень п.1 ч.1 ст. 91 КПК України, у кримінальному проваджені підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). В обвинувальному акті неодноразово зазначено, що ОСОБА_7 вніс завідомо неправдиві відомості до офіційних документів, а саме до податкових декларацій, однак ніде не зазначені ні дати внесення таких відомостей у вказані документи, ні спосіб їх внесення, ні дати подання таких декларацій до державних органів, і до якого саме державного органу вони були подані, а також які саме недостовірні відомості були внесенні у ці декларації. Якщо сторона обвинувачення має на увазі числові показники, то не вказано, в якій декларації, коли, яким способом і які саме показники були внесені ОСОБА_7 недостовірно.
Безпідставним є внесення у вказаний документ інформації щодо наявності вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 05.08.2015 відносно ОСОБА_8 , яку відповідно до цього вироку засуджено за ч. 1 ст. 205-1 КК України без пояснення, яке саме значення має вказана інформація щодо ОСОБА_7 .
Також, в обвинувальному акті, стверджується, що ОСОБА_7 створив механізм штучного зменшення податкових зобов`язань підприємства, який полягав у перерахуванні коштів по удаваних господарських операціях на поточні рахунки підприємств з ознаками «фіктивності». Однак, при цьому зазначається тільки одне підприємство - ТОВ «Чиста вода СП», яке до того ж не має ознак фіктивності. Вказане свідчить про відсутність встановлення всіх обставин у цій справі та «шаблонність» написання зазначеного документу.
В порушення вимог п. З ч. 4 ст. 291 та ст. 293 КПК України, до обвинувального акту не додана розписка підозрюваного ОСОБА_7 про отримання обвинувального акту і реєстру матеріалів досудового розслідування.
В порушення вимог ч. 2 ст. 291 КПК України в обвинувальному акті міститься посилання на висновок експертиз (номер, дата, результати). Висновки експертів можуть бути доказами у кримінальному провадженні і мають надаватися суду прокурором лише на відповідній стадії судового провадження для підтвердження фактичних обставин кримінального правопорушення, які викладенні в обвинувальному акті.
В обвинувальному акті вказано, що процесуальними керівниками у даному процесуальному провадженні є виконувач обов`язків заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 і прокурор цієї ж прокуратури ОСОБА_9 . Натомість, в розділі 2 реєстру матеріалів досудового розслідування вказані прізвища зовсім інших прокурорів - ОСОБА_10 і ОСОБА_11 . У даному кримінальному провадженні приймали участь декілька прокурорів, але їх прізвища і на підставі чого вони приймали участь не вказані в реєстрі. Таким чином стороною обвинувачення порушенні положення ч. 2 ст. 109 КПК України. В самому реєстрі не вказано, до якого кримінального провадження він відноситься.
Реєстр не має дати складання, аркуші реєстру, незважаючи на вказівку про це в обвинувальному акті, не пронумеровані. Також не пронумеровані і аркуші самого обвинувального акта.
Фактично обвинувальний акт від 22 червня 2016 року має ті ж самі недоліки, які мав обвинувальний акт від 27 жовтня 2015 року, що унеможливлює його призначення до судового розгляду.
Згідно до ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.
Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Відповідно до ст. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя; допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення; якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, - одержувати безоплатну допомогу перекладача.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989р. у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. З ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).
Згідно вимог ст.ст. 277, 291 КПК України обвинувачення має бути логічним та конкретним, виходячи з об`єктивно встановлених обставин кримінального правопорушення, і в ході співставлення яких з ознаками кваліфікації слідчому належить керуватися кримінальним законом, який характеризує об`єктивну сторону конкретного кримінального правопорушення.
Рішення Європейського суду з прав людини вказує на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі стосовно якої порушено кримінальне провадження, зокрема, в п. 51 рішення від 26.06.2008 року у справі «Ващенко проти України» зазначено, що поняття обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється карного і попереджувального характеру.

Даний перелік Рішень Європейського суду з прав людини щодо порушення презумпції невинуватості з боку правоохоронних органів не є вичерпним і свідчить про те, що дотримання презумпції невинуватості є вкрай важливим і недотримання якої є наслідком порушення п.2 ст.6 Конвенції Ради Європи «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 року, ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України.

Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Однак дана норма закону теж була порушена, оскільки в переданому на розгляд суду обвинувальному акті міститься ствердження, що ОСОБА_7 вже вчинив кримінальні правопорушення передбачені ч. 1 ст. 212, ч. 1 ст. 366 КК України, що, окрім зазначеного, також свідчить про відсутність висунутого належним чином обвинувачення ОСОБА_7 .

Також, у доданих до обвинувального акту матеріалах відсутня розписка про отримання обвинуваченим ОСОБА_7 обвинувального акту відповідно до п.3 ч. 3 ст. 291 КПК України.

При цьому, суд враховує і те, що ст. 338 КПК України передбачена можливість зміни обвинувачення в суді, однак це є правом прокурора, а не обов`язком, при цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Виявлені судом вищезазначені порушення кримінального процесуального кодексу перешкоджають призначенню кримінального провадження до судового розгляду.

Згідно з положеннями п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - твердження про вчинення і певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте порядку, встановленого КПК України.

У відповідності з ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченими у ст. 291 КПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 підлягає поверненню прокурору в зв`язку з невідповідністю вимогам КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 17, 91, 291, 314, 337 КПК України, -
У Х В А Л И В:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000043 відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 212, ч. 1 ст. 366 КК України, - повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя: