Провадження № 1-кп/520/631/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.11.2015 року м.Одеса

Київський районний суд м.Одеси у складі судді ОСОБА_1 , який здійснює кримінальне провадження одноособово,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у приміщені суду у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт і угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні №0002941 від 18 серпня 2015 року, щодо

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Легниця Республіки Польша, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не одруженого, раніше не судимого, проживає за адресою АДРЕСА_1 , колишній військовослужбовець - патрульний (за рахунок посади молодшого інспектора прикордонної служби ІІ категорії) відділення інспекторів прикордонної служби прикордонної комендатури оперативно-бойової прикордонної комендатури « ІНФОРМАЦІЯ_2 НОМЕР_1 » ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ), солдата запасу,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.4 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 , його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

У судовому засіданні прокурор та обвинувачений звернулися до суду із угодою від 19.11.2015р. про визнання винуватості.

Згідно обвинувального акту і наданої угоди про визнання винуватості ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.407 ч.4 КК України, за наступних обставин.

Так, відповідно до Указу виконувача обов`язків Президента України № 303/2014 від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

23 березня 2015 року солдата ОСОБА_3 призвано на військову службу за мобілізацією, яку він з цього часу проходив в ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_2 ), що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , у військовому звані «солдат».

Відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №146-ос від 23 березня 2015 року ОСОБА_3 було зараховано до списків особового складу загону та поставлено на всі види забезпечення.

З цього часу, відповідно до положень ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_3 набув статусу військовослужбовця та почав виконувати військовий обов`язок проходження військової служби.

Являючись військовослужбовцем військової служби за контрактом, солдат ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.ст. 9. 11, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та своїх функціональних, обов`язків зобов`язаний суворо додержуватись у своїй службовій діяльності вимог Конституції України, законів України, військової присяги, статутів, наказів та розпоряджень, бути зразком виконання службових обов`язків, не допускати ганебних вчинків самому та утримувати від їх вчинення інших.

Проте, 27 липня 2015 року солдат ОСОБА_3 , діючи на порушення вищенаведених статутних вимог та зобов`язань, умисно, без поважних причин, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , в умовах особливого періоду, та незаконно перебував поза межами військової частини НОМЕР_2 , ухиляючись від проходження військової служби до 17 серпня 2015 року, проводячи час у вказаний період на власний розсуд за своїм постійним місцем мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 №550-ос від 21.09.2015 року солдата ОСОБА_3 звільнено з військової служби.

Наведені умисні дії ОСОБА_3 були кваліфіковані за ст.407 ч.4 КК України за кваліфікуючими ознаками: самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Як вбачається з обвинувального акту та угоди про визнання винуватості ОСОБА_3 беззастережно визнав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.407 ч.4 КК України, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину. Крім того, угодою враховано, що у ОСОБА_3 на утриманні перебуває мати інвалід 3-ї групи.

ОСОБА_3 також погодився із прокурором на призначення йому покарання за цей злочин із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу у розмірі 650 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 11050 грн. із розстрочкою виплати штрафу на шість місяців по 1841,67 грн.

Суд, перевіривши умови укладання угоди про визнання винуватості, відповідність угоди за змістом вимогам процесуального законодавства, роз`яснивши та з`ясувавши в обвинувачуваного повне порозуміння ним його процесуальних прав, добровільності та відсутності будь-яких обставин, які б примусили ОСОБА_3 погодитися на підписання угоди про визнання винуватості, характеру висунутого щодо нього обвинувачення, виду і розміру покарання та наслідки постановлення вироку на підставі угоди про визнання винуватості, дійшов висновку про те, що у даному провадженні можливо затвердити надану угоду про визнання винуватості. При цьому суд виходить з наступного.

Так, злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , згідно ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, оскільки санкція ч.4 ст.407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до семи років.

Відповідно до ч.4 ст.469 КПК України, враховуючі тяжкість злочину, відсутність потерпілого, та у випадку завдання злочином шкоди лише державним та суспільним інтересам, може бути укладено угоду про визнання винуватості між прокурором і обвинуваченим.

Угода за змістом укладена відповідно до ст.472 КПК України і має усі необхідні реквізити та відомості, у т.ч. стосовно міри та виду узгодженого між сторонами покарання та наслідків невиконання угоди.

Обвинуваченому ОСОБА_3 суд відповідно до ст.474 КПК України роз`яснив процесуальні права, характер обвинувачення, вид покарання та наслідки укладання, затвердження та невиконання угоди, передбачені ст.ст.473, 476 КПК України, роз`яснив вичерпні підстави оскарження вироку суду.

Суд також переконаний в тому, що угоду сторонами підписано добровільно, свідомо, без впливу будь-яких сторонніх обставин чи факторів. Умови укладеної угоди також не суперечать інтересам суспільства, не порушують прав, свобод чи інтересів сторін чи інших осіб. З угоди також не вбачається обставин, які б свідчили про очевидну неможливість виконання обвинуваченим узятих на себе за угодою зобов`язань.

Як видно з реєстру матеріалів досудового розслідування у проваджені зібрано достатньо доказів для обґрунтованої підозри і обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.4 КК України, а тому визнання ним винуватості є цілком виправданим.

Суд також вважає, що обставини, які пом`якшують покарання, дані про особу ОСОБА_3 , який звільнений з військової служби, характер кримінального правопорушення та інші обставини, у тому числі відсутність обставин, які обтяжують покарання, цілком враховані угодою про визнання винуватості і знайшли своє відображення в узгодженому остаточному покаранні, визначеному сторонами угоди із застосуванням ст.69 КК України за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступень тяжкості вчиненого злочину.

Керуючись ст.ст.373, 374, 474, 475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду від 19.11.2015р. про визнання винуватості між прокурором ОСОБА_4 і обвинуваченим ОСОБА_3 ..

Відповідно до затвердженої угоди про визнання винуватості визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.407 ч.4 КК України, на підставі якої із застосуванням ст.69 КК України призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 650 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 11050 (Одинадцять тисяч п`ятдесят) грн. із розстрочкою виплати штрафу на шість місяців, по 1841,67 грн.

На вирок сторонами може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку, лише у випадках, встановлених ст.ст.473, 394 КПК України.

Якщо апеляційну скаргу не подано, то вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1