Дата документу Справа № 320/2372/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1403/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.286 ч.2 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2016 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора та потерпілих (цивільних позивачів) з урахуванням доповнення ОСОБА_7 і ОСОБА_9 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 липня 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Мелітополя Запорізької області, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму;

визнано винною і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винною і засуджено за те, що вона 29 січня 2015 року о 18.05 год., керуючи автомобілем ВАЗ 111830, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на вул. Кірова у м. Мелітополі Запорізької області з боку вул. Байбулатова в напрямку пр. Б.Хмельницького, на регульованому перехресті при повороті праворуч в напрямку вул. Шмідта в порушення вимог п. 16.2 Правил дорожнього руху України не надала дорогу пішоходам, які переходили проїзну частину, на яку вона повертала, внаслідок чого на пішохідному переході здійснила наїзд на пішоходів ОСОБА_9 та малолітнього ОСОБА_10 , які перетинали проїзну частину на дозволяючий сигнал світлофору. В результаті ДТП ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, від яких того ж дня помер у лікарні.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та заподіяння тілесних ушкоджень середньої тяжкості другому потерпілому.

Їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на неї обов`язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь: ОСОБА_7 8962,88 грн. матеріальної шкоди та 80000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; ОСОБА_9 - 3054,10 грн. та 120000 грн. відповідно. Вирішено питання про судові витрати та речові докази у справі.

В апеляційній скарзі прокурор, не погоджуючись із ухваленим щодо ОСОБА_8 рішенням суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, просить його скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно призначив обвинуваченій покарання із застосуванням положень ст. 75 КК, при цьому в достатній мірі не врахував усіх обставин вчинення злочину, його наслідків та позиції потерпілих, також міськрайонний суд належним чином свого рішення не мотивував, у зв`язку з чим призначене покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК.

За змістом апеляційної скарги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , не погоджуючись із ухваленим щодо ОСОБА_8 судовим рішенням через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченої внаслідок м`якості, також просять вирок суду скасувати, ухваливши новий вирок, яким визначити обвинуваченій покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Свої вимоги потерпілі мотивують доводами, аналогічними до доводів прокурора. Крім того, потерпілі, які також є цивільними позивачами у справі, в своїй апеляції зазначали, що суд безпідставно відмовив у відшкодуванні обвинуваченою понесених ними документально підтверджених процесуальних витрат на правову допомогу у розмірі 9 000 грн. Безпідставно задовольнив їх позовні вимоги лише частково, що не відповідає характеру завданої ним моральної шкоди, пов`язаною зі смертю сина. Окрім цього, необґрунтовано відмовив у залученні в якості відповідача Страхової компанії «ЮНІВЕС», в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність обвинуваченої ОСОБА_8 .

Тому апелянти також просили стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 понесені процесуальні витрати на правову допомогу в розмірі 9000 грн. Солідарно стягнути з ОСОБА_8 та Страхової компанії «ЮНІВЕС» на користь ОСОБА_7 9 067 грн. 88 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Солідарно стягнути з ОСОБА_8 та Страхової компанії «ЮНІВЕС» на користь ОСОБА_9 3 054 грн. на відшкодування матеріальної шкоди і 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. З метою забезпечення позовних вимог, накласти арешт на автомобіль «ВАЗ 111830» державний номер НОМЕР_2 2007 року випуску, що належить на праві власності ОСОБА_8 .

В доповненні до апеляційної скарги потерпілі (цивільні позивачі) ОСОБА_7 і ОСОБА_9 також вказують, що суд безпідставно врахував в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченої щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки остання в своїх показаннях вказувала, що нічого не пам`ятає. Крім того, безпідставно послався у вироку на обов`язковість дотримання пішоходами вимог п.п. 4.4 ПДР України стосовно наявності на зовнішньому одязі світлоповертальних елементів, відмовивши в цій частині у задоволенні їх клопотання про огляд речей померлого ОСОБА_10 . На підставі чого, просять оглянути в судовому засіданні суду апеляційної інстанції речі померлого ОСОБА_10 на наявність світлоповертальних елементів.

У запереченнях обвинувачена ОСОБА_8 просить вирок залишити без змін, а апеляційні скарги потерпілих і прокурора без задоволення.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: прокурора та потерпілого ОСОБА_7 , кожен з яких підтримав свою апеляційну скаргу, обвинувачену, зокрема в останньому слові, яка просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає повному задоволенню, а апеляційна скарга потерпілих (цивільних позивачів) ОСОБА_7 і ОСОБА_9 з урахуванням доповнення підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК, оскільки в апеляційних скаргах не порушується питання щодо оскарження висновків суду першої інстанції стосовно доведеності винуватості обвинуваченої ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення і правильності кваліфікації її дій, колегія суддів вирок в зазначеній частині не перевіряла і не досліджувала. У зв`язку з чим, вважає встановленим вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК, за обставин встановлених судом першої інстанції і зазначених ним в оскарженому вироку.

Щодо доводів прокурора та потерпілих, наведених у апеляційних скаргах, про неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченої ОСОБА_8 , то вони є слушними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання, врахував пом`якшуючі покарання обставини щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та послався на те, що обвинувачена за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, розлучена, має на утриманні малолітню дитину. Також суд першої інстанції врахував вживання обвинуваченою заходів щодо відшкодування завданої злочином шкоди та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Однак при цьому, на думку колегії суддів, міськрайонний суд у достатній мірі не врахував усі обставини вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, його суспільну небезпеку та наслідки, а саме те, що обвинувачена вчинила тяжкий злочин, наближаючись до пішохідного переходу своїми недбалими злочинними діями грубо порушила вимоги ПДР України, не передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити, через що скоїла наїзд на потерпілу ОСОБА_9 та її дитину, внаслідок чого були спричинені тяжкі наслідки у вигляді настання смерті малолітньої дитини 2010 року народження та тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_9 .

Щире каяття ОСОБА_8 та її активне сприяння слідству в розкритті злочину, наявність на утриманні у обвинуваченої малолітньої дитини, вживання заходів щодо відшкодування завданої злочином шкоди, позитивні характеристики, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченої апеляційний суд розцінює, як такі, що є достатніми підставами для призначення ОСОБА_8 покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК, однак не є достатніми, у даному випадку, для звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням.

При цьому судова колегія звертає свою увагу на тому, що попередня ухвала апеляційного суду Запорізької області від 14.12.2015 року, якою оскаржуваний вирок суду в частині призначеного покарання ОСОБА_8 було залишено без змін, скасована ухвалою ВССУ від 13.07.2016 року саме через необґрунтоване застосування інституту звільнення від відбування покарання відповідно до ст.75 КК. За наслідками нового апеляційного розгляду провадження апеляційний суд не встановив інших обставин, які могли вплинути на питання звільнення обвинуваченої від відбування покарання.

Крім того, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо цивільних позовів потерпілих. Зокрема, висновки про відмову у стягненні витрат на правову допомогу необхідно обґрунтовувати положеннями ст.124 КПК, яка передбачає стягнення процесуальних витрат, які визначені ст.118 КПК з обвинуваченого, щодо якого постановлений обвинувальний вирок. Колегія суддів скасовує вирок в цій частині та ухвалює в цій частині новий вирок і стягує з ОСОБА_8 витрати потерпілих на правову допомогу в сумі 9000 грн.

Окрім того, колегія суддів вважає, що стягнутий з обвинуваченої розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає обсягу моральних і фізичних страждань, завданих смертю дитини потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , а також наслідкам, які настали через погіршення здоров`я останньої. Колегія суддів дійшла висновку про необхідність збільшення розміру стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_7 до 120 000 грн. і на користь ОСОБА_9 до 200 000 грн.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити без розгляду цивільний позов потерпілих до ПрАТ СК «ЮНІВЕС», оскільки в матеріалах провадження відсутні буд-які заперечення відповідача щодо заявлених вимог, хоча у вироку є посилання на такі заперечення, провадження розглянуто за відсутності представника страхової компанії. За таких умов позов в цій частині підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК колегія суддів,

ЗАСУДИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Апеляційну скаргу потерпілих (цивільних позивачів) ОСОБА_7 і ОСОБА_9 з урахуванням доповнення задовольнити частково.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 липня 2015 року в частині призначеного обвинуваченій ОСОБА_8 покарання та понесених судових витрат скасувати, а в частині відшкодування моральної шкоди змінити.

Вважати ОСОБА_8 засудженою за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 3 (три) роки.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 9 000 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 200 000 (двісті тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 120 000 (сто двадцять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до Приватного акціонерного товариства Страхова компанія «ЮНІВЕС» залишити без розгляду.

Початок строку відбування ОСОБА_8 покарання обчислювати від дня її затримання і приведення вироку суду до фактичного виконання.

Врешті вирок суду залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4