В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25.08.2016 Справа №607/8240/16-к

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження №0000027 про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайський Харківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, не працюючого, раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції Закону від 12.02.2015 року),

в с т а н о в и в :
солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової частини пп НОМЕР_1 (крім строкової служби), всупереч вимог ст.ст.9,11,12,16,49,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, умисно, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин та за відсутності дозволу відповідного командування в/ч пп НОМЕР_1 , не з`явився із відпустки у визначений строк, тобто 25 грудня 2015 року о 8 годині 10 хвилин на службу до розташування військової частини пп НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) до 16 год. 37 хв. 27 липня 2016 року (моменту затримання), знаходився за адресою: АДРЕСА_1 , проводив час на власний розсуд, не вживав мір задля повернення до військової частини за наявності можливості для цього і не заявляв про своє місцезнаходження до правоохоронних органів чи органів державного управління, маючи реальну змогу це зробити.

Обвинувачений ОСОБА_4 винним себе у вчиненні злочину визнав повністю, суду пояснив, що дійсно він будучи військовослужбовцем військової частини пп НОМЕР_1 , в умовах особливого періоду, всупереч вимог ст.ст. 9,11,16,49,58,59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, без поважних причин та за відсутності дозволу відповідного командування в/ч пп НОМЕР_1 , не з`явився із відпустки у визначений строк, тобто 25 грудня 2015 року о 8 годині 10 хвилин на службу до розташування військової частини пп НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) до 16 год. 37 хв. 27 липня 2016 року (моменту затримання), знаходився за адресою: АДРЕСА_1 , проводив час на власний розсуд, не вживав мір для повернення раніше до військової частини за наявності можливості для цього і не заявляв про своє місцезнаходження до правоохоронних органів чи органів державного управління, маючи реальну змогу це зробити.

Обвинувачений ОСОБА_4 , визнавши свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції Закону від 12.02.2015 року), за обставин, викладених у обвинувальному акті, повністю погодився зі всіма зібраними в процесі досудового розслідування доказами, що її підтверджують, відмовився від їх дослідження під час судового розгляду.

Суд, з`ясувавши думку учасників судового розгляду щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження, згідно ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, з`ясувавши при цьому, чи правильно розуміють обвинувачений та інші учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ч.4 ст.407 КК України (в редакції Закону від 12.02.2015 року), тобто нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене особою, зазначеною в частині другій статті 407 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного, раніше не судимого, за місцем служби характеризується позитивно, перебування на його утриманні неповнолітньої дитини, повного визнання обвинуваченим своєї вини, щиро розкаявся, що є обставиною, що пом`якшує покарання. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено, а тому покарання йому слід визначити в межах санкції статті, за якою кваліфіковано злочин, у виді позбавлення волі.

Разом з тим, суд вважає за можливе звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені обов`язки.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.370,374 КПК України, Суд,
з а с у д и в :
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції Закону від 12.02.2015 року) і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком три роки.
Згідно ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.
Згідно ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.
На вирок суду може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1