Ухвала
іменем україни
12 липня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора засудженої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, жительки АДРЕСА_1 ,
засудженої за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК,
Вироком Подільського районного суду м. Києва від 25 лютого 2015 року ОСОБА_6 виправдано за відсутністю в її діянні складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК.

Апеляційний суд скасував вирок місцевого суду та постановив свій, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона 16 грудня 2013 року в період часу з 16.10 год. до 16.12 год. у приміщенні компанії «Українська колекторна група» на вул. Костянтинівській, 73 у м. Києві шляхом вільного доступу таємно викрала мобільний телефон ОСОБА_7 вартістю 2029 грн.

У касаційній скарзі засуджена просить вирок апеляційного суду щодо неї скасувати, а кримінальне провадження закрити через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального закону. Стверджує, що телефон забрала без будь-яких корисливих мотивів, внаслідок порушення її трудових прав потерпілою ОСОБА_7 , як представником компанії роботодавця, а відтак апеляційний суд неправильно засудив її за ч. 1 ст. 185 КК. Вважає, що внаслідок зміни обстановки вчинене нею діяння втратило суспільну небезпечність, а тому її слід звільнити від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 КК. Звертає увагу, що скоєне нею правопорушення є злочином невеликої тяжкості, трудовий конфлікт вичерпано, предмет крадіжки (телефон) повернуто власниці, цивільний позов не заявлено.

Потерпіла ОСОБА_7 подала письмові заперечення на касаційну скаргу засудженої, у яких, вважаючи вимоги скарги необґрунтованими, просила вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженої, яка підтримала касаційну скаргу, думку прокурора про необґрунтованість її касаційних вимог, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Статтею 438 КПК передбачено, що при вирішенні питання про наявність підстав для скасування судових рішень, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 414 цього Кодексу.
Як убачаться з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, допитавши у судовому засіданні засуджену та потерпілу, ретельно проаналізувавши докази у справі, в тому числі й данні відеозапису з камер відеоспостереження ТОВ «Українська колекторна група», давши належну оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості й достовірності, встановив, що висновок суду першої інстанції про відсутність у діях ОСОБА_6 складу інкримінованого їй злочину не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

При цьому суд апеляційної інстанції у вироку навів переконливі мотиви на спростування позиції засудженої щодо відсутності у неї корисливого мотиву та прямого умислу на вчинення крадіжки. Зокрема, визначаючи кваліфікацію діяння засудженої, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_6 , скориставшись відсутністю власниці, таємно заволоділа її телефоном вартістю 2029 грн та, заперечивши свою причетність до крадіжки, у подальшому зазначений телефон повернула на вимогу правоохоронних органів, тобто, її діяння містять ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам ст. 420 КПК.

Що стосується доводів, викладених у касаційній скарзі, про зміну обстановки, внаслідок чого засуджена перестала бути суспільно небезпечною, то колегія суддів вважає їх непереконливими.
Зі змісту ст. 48 КК випливає, що особу, яка вперше вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості, можна визнати такою, що перестала бути суспільно-небезпечною, у разі, коли вона сама або обстановка навколо неї зазнала таких змін, що унеможливлює вчинення нею нового злочину.

При цьому звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 КК є правом, а не обов`язком суду.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 протягом судового слідства вину не визнала. Як зазначила у запереченнях на касаційну скаргу потерпіла, засуджена розкаяння у вчиненому не виказувала, будь-яких заходів для примирення не вживала. Також звільнення з компанії «Українська колекторна група» та працевлаштування на іншу роботу не свідчить про зміну обстановки в розумінні ст. 48 КК, оскільки вчинений злочин не пов`язаний з використанням раніше займаної посади та перебуванням засудженої у трудових відносинах із зазначеним підприємством. Крім того, на час вчинення злочину ОСОБА_6 навчалася у вищому навчальному закладі за спеціальністю «Правознавство», тобто мала певні знання в області права щодо притягнення до кримінальної відповідальності за скоєння злочинів.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає законних підстав для звільнення засудженої від кримінальної відповідальності у зв`язку із зміною обстановки на підставі ст. 48 КК.
Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б давали безумовні підстави для зміни чи скасування вироку апеляційного суду, не встановлено.
Керуючись статтями 433436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Апеляційного суду м. Києва від 02 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3