Справа № 454/1924/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/334/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові кримінальне провадження №0000255, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 09.06.2015 року про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Червоноград Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_10 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 19.01.2016 року,-

в с т а н о в и л а:
вироком Сокальського районного суду Львівської області від 19.01.2016 року ОСОБА_6 визнано винним за ч.2 ст. 286 КК України та обрано йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі із позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3(три) роки. Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з часу приведення вироку до виконання та затримання засудженого. Вирішено питання з речовими доказами. Стягнуто з ОСОБА_6 в користь держави 1473 (одну тисячу чотириста сімдесять три) грн. 12 коп. - витрати за проведення експертиз. Позовні вимоги потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_8 100000 (сто тисяч) грн. моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 08.06.2015 року о 19 годині 40 хвилин, керуючи мотоциклом «KAWASAKI ZX 900 С» реєстраційний помер НОМЕР_1 та рухаючись ним у м. Великі Мости Сокальського району Львівської області по вулиці Львівській у напрямку до м. Сокаль при проїзді її ділянки в районі будинку № 46, порушив вимоги Р 1 п. 1.5; Р 2 п.п. 2.1 а),б), 2.3 б),д), 2.9 а); Р 12 п. 12.1 Правил дорожнього руху України, які виразилися в тому, що він, керуючи незареєстрованим у встановленому порядку мотоциклом без посвідчення водія на право керування ним, в стані алкогольного сп`яніння (при поступленні в лікувальний заклад у ОСОБА_6 виявлено 0.76 проміле етилового алкоголю) проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, виконуючи маневр обгону попутного автомобіля «OPEL VECTRA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку та стан керованого ним транспортного засобу, щоб мати можливість контролювати його рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого втратив контроль над його рухом, перемістившись ліворуч, скоїв наїзд па турнікетну цегляну огорожу, розташовану ліворуч, і в подальшому, допустив зіткнення із задньою частиною автомобіля OPEL VECTRA», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Внаслідок порушення водієм ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху пасажир мотоцикла «KAWASAKI ZX 900 С» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_12 , згідно висновку експерта № 081/2015 судово-медичної експертизи від 20.07.2015р. отримав відкриту черепно-мозкову травму з переломами кісток мозкового та лицевого черепа, яка супроводжувалась масивною кровотечею в порожнину носоглотки з наступним попаданням рідкої крові в дихальні шляхи, що привело до механічної асфіксії (удушення) внаслідок закриття просвіту дихальних шляхів рідкою кров`ю, що перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням смерті.

Таким чином, ОСОБА_6 , будучи особою, яка керує транспортним засобом,порушив правила безпеки дорожнього руху, що призвело до смерті потерпілого ОСОБА_12 , що кваліфікується за ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись з даним вироком, обвинувачений ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Сокальського районного суду Львівської області від 19 січня 2016 року скасувати, постановити новий вирок, яким зменшити призначену йому міру покарання у вигляді позбавлення волі та обрати покарання, не пов`язане з позбавленням волі. У задоволенні позову потерпілої ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди просить відмовити.

Вважає вирок Сокальського районного суду Львівської області від 19 січня 2016 року незаконним через допущену неповноту судового розгляду, що призвело до невідповідності висновку суду обставинам кримінального провадження та неправильне застосування кримінального закону.

Свої апеляційні вимоги ОСОБА_13 будує на тому, що суд не надав значення розбіжностям у його показах та показах свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Стверджує, що названі свідки неправдиво зазначили, що первинне контактування мотоциклом відбулося об цегляну загорожу готель-бару «Яр», а не об бампер автомобіля «Опель», за яким він слідував при спільному обгоні авто. Удару об бампер вони не відчули, а лише, зупинившись, побачили його ушкодження. Зазначає, що суд переінакшив їх покази, неправдиво зазначивши їх у вироку.

Апелянт не погоджується з тим, що судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні заявленого ним клопотання про призначення комплексної трасологічної та автотранспортної експертизи. Крім того, зазначає про відмову суду кваліфіковано встановити механізм розвитку ДТП, що суперечить позиції ЄСПЛ, посилаючись на винесені таким рішення: «Копилов проти Росії» №3933/04; «Нечто проти Росії», №24893/05.

ОСОБА_13 зазначає, що суд, при постановленні вироку, приховав обставини справи, а також виключив ймовірну причину цього ДТП, яка, на думку обвинуваченого, пов`язана з облаштуванням загорожі готель-бару «Яр».

Стверджує, що така обтяжуюча при призначенні покарання обставина як вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння судом врахована не правильно, оскільки така є складовою ст. 286 КК України, що зумовила настання ДТП.

Посилається і на неврахування судом таких пом`якшуючих обставин як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також його намір часткового відшкодування шкоди потерпілій ОСОБА_8 у сумі 5000 грн., від якого така демонстративно вкотре відмовилася.

ОСОБА_13 не погоджується із вироком суду у частині задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди, звертаючи увагу на відсутність доказів, які б підтверджували у такої наявність душевних хвилювань. Крім того, зазначає, що моральна шкода, заявлена у цивільному позові, не повинна бути відшкодована ним особисто, оскільки він не є документальним володільцем і власником мотоцикла, а це суперечить ч. 2 ст. 1167, ст. 1187 ЦК України.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_13 , його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, виступ прокурора, пояснення потерпілої та її представника, які заперечили подану апеляційну скаргу, обговоривши наведені доводи та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а саме, що, керуючи транспортним засобом, такий порушив правила дорожнього руху, що призвело до смерті потерпілого ОСОБА_12 , є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на наявність розбіжностей у показах свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , а також неправдивого зазначення таких у вироку суду, колегія суддів приходить до переконання, що такі є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання відмови судом першої інстанції у задоволенні клопотання про призначення комплексної трасологічної та автотранспортної експертизи.

В матеріалах справи наявні висновки експертиз №1/510 від 28.07.2015 року, №1/511 від 23.06.2015 року, №1/512 від 24.06.2015 року, які визнані судом належними доказами, та у повному обсязі підтверджують обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 .

Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванні у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тому, з огляду на наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції висновки експертиз як доказова база були досліджені повністю та у відповідності з нормами чинного законодавства, тому належних правових підстав для задоволення вищевказаного клопотання у суду не було.

Апелянт не погоджується із мірою призначеного покарання, вказуючи на подвійне застосування закону, яке, на його думку, вплинуло на розмір покарання.

Дані твердження, на думку колегії суддів, є необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства з огляду на таке:

Згідно з ч.1,2 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другоюстатті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та 2попередження вчинення нею нових злочинів.

Частиною 4 ст. 67 КПК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Аналізуючи норми ч. 2 ст. 286 КК України, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , така обтяжуюча обставина відсутня. Тому, твердження апелянта про подвійне застосування закону є голослівними і жодним чином законодавчо не обґрунтовані.

Згідно матеріалів кримінального провадження, обтяжуючою обставиною є перебування ОСОБА_6 в стані алкогольного сп`яніння.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 N 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено статтями 286 288, 415 КК, слід мати на увазі, що диспозиції сформульованих у них норм - бланкетні. У зв`язку з цим суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у перелічених статтях порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Порушення правил безпеки дорожнього руху та порушення правил експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, є самостійними діяннями, і суди мають ураховувати це при постановленні рішень у таких справах.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що судом призначено покарання ОСОБА_6 у повній відповідності особі обвинуваченого, тяжкості вчиненого діяння, а також з урахуванням усіх обставин справи.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого. Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Таким чином, призначене судом ОСОБА_6 покарання є обґрунтованим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Підстав для призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання колегія суддів не вбачає.

З урахуванням сукупності усіх обставин справи та особи обвинуваченого колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання.

На думку колегії суддів, не заслуговують на увагу твердження апелянта про неправомірність задоволення цивільного позову на користь ОСОБА_8 у сумі 100000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків,встановлених частиною другою цієї статті.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних, душевних, психічних і фізичних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення) з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин.

Частиною 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 кермував транспортним засобом, відтак здійснював діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно визначено розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню потерпілій, оскільки в повній мірі враховано характер немайнових негативних наслідків, ступінь заподіяних потерпілій ОСОБА_8 моральних, душевних, психічних страждань.

Питання добровільного відшкодування моральної шкоди між обвинуваченим та потерпілою не вирішено.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не містять правових підстав для скасування вироку суду, колегія суддів їх до уваги не бере та приходить до висновку про необґрунтованість поданої апеляційної скарги.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що органи досудового розслідування та суд дослідили у справі всі ті обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у справі, а тому наведені апелянтом у апеляційній скарзі доводи про незаконність вироку суду першої інстанції є необґрунтованими. Також, колегія суддів при перевірці справи та прийнятого рішення не виявила допущених істотних порушень вимог КПК України чи неправильного застосування кримінального закону, які б тягнули за собою скасування чи зміну вироку суду.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що даний вирок суду є законним і обґрунтованим, а тому відмовляє обвинуваченому ОСОБА_6 у задоволенні його апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Сокальського районного суду Львівської області від 19.01.2016 року без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4