Справа № 454/2725/13-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/519/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:
Головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря - ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 в інтересах потерпілого ОСОБА_7 та заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 27 листопада 2014 року відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Белз Сокальського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 К України,

з участю прокурора - ОСОБА_10 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

його адвоката - ОСОБА_11 ,

представників потерпілого: - адвоката ОСОБА_6 та ОСОБА_12

в с т а н о в и л а:
цим вироком ОСОБА_9 визнано винним за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки. На підставі п. «г» ст.1 Закону України «Про амністію» від 08.04.2014 року ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного судом покарання.

Цивільний позов ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_9 визнаний винним у тому, що 18 липня 2011 року, близько 00 годин 30 хвилин, керуючи мотоциклом марки «Дніпро-11», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_13 , рухаючись автодорогою сполученням Червоноград Рава-Руська в місті Белз Сокальського району Львівської області, всупереч вимогам п. п. 1.2, 1.3, 1.5, 2.3 п. б, г, д, 11.2, 31.1, 31.4.1 п. а Правил дорожнього руху, проявив неуважність та злочинну недбалість до дорожньої обстановки, створивши загрозу безпеці дорожнього руху, виїхав на зустрічну смугу руху, де вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , внаслідок чого заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.

Не погоджуючись з даним вироком представником потерпілого адвокатом ОСОБА_6 та прокурором ОСОБА_8 подано апеляційні скарги.

Адвокат ОСОБА_6 в інтересах потерпілого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, з урахуванням поданих потерпілим змін, покликається на незаконність оскаржуваного вироку, вважає, що такий слід скасувати з підстав однобічності та неповноти досудового та судового слідства, істотного порушення кримінального процесуального закону.

Як зазначає апелянт у своїй апеляційній скарзі, ОСОБА_9 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, сів за кермо чужого мотоцикла «Дніпро-11», даний факт встановлений під час слідства, зокрема свідок ОСОБА_14 повідомив суд, що бачив як обвинувачений після вживання алкоголю сів за кермо вказаного мотоцикла, аналогічні цим показам є покази свідка ОСОБА_15 . Однак суд не взяв до уваги здобуті докази, а лишень обмежився довідкою, яка засвідчує відсутність алкоголю в ОСОБА_9 .

На переконання адвоката, заявлені клопотання, які були направлені на встановлення дійсної картини події, судом безпідставно відхилялися, хоча наявність алкогольного сп`яніння та інших обставин, що обтяжують покарання, могли вплинути на кінцеве рішення у даному кримінальному провадженні.

У змінах до апеляційної скарги потерпілий вказує, що вирок суду був написаний суддею ОСОБА_16 на підставі вироку ОСОБА_17 , що на його думку прослідковується тим, що на початку вироку є ініціали судді ОСОБА_18 . Також вказує, що суд у вироку не вказав, коли пенсійне посвідчення видано та коли обвинуваченого визнано інвалідом 3 групи.

Судом також не було взято до уваги тяжкий стан хворого та подальше лікування потерпілого для відновлення стану свого здоров`я, що стало наслідком неприйняття уточненої позовної заяви. На переконання потерпілого, суддя порушив присягу при ухваленні вироку, оскільки залишив без розгляду цивільний позов, однак не вказав норму статті, якою передбачено можливість залишення такого без розгляду у разі звільнення особи від відповідальності згідно з Законом України «Про амністію».

Потерпілий ОСОБА_7 просить вирок Сокальського районного суду Львівської області від 27 листопада 2014 року скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Заступник прокурора Львівської області в апеляційній скарзі, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_9 , покликається на незаконність вироку суду першої інстанції, що підлягає скасуванню в частині вирішення питання щодо цивільного позову у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обгрунтування своїх вимог зазначає, що згідно з аналізом норм кримінального процесуального закону, цивільний позов не може бути залишений без розгляду з мотивів звільнення обвинуваченого від відбування призначеного судом покарання на підставі Закону України про амністію, оскільки в силу п.3 ч.1 ст.91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Зазначає, що аналіз ч.3 ст.129 КПК України дає підстави вважати, що цивільний позов може бути залишено без розгляду лише у випадках виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник/законний представник, або ж коли під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження на підставі ч.4 ст.286 КПК України звернулася до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого.

Просить оскаржуваний вирок в частині вирішення питання цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 , а саме залишення його без розгляду, скасувати у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та в цій частині призначити новий розгляд в порядку цивільного судочинства, в решті вирок залишити без змін.

На подані апеляційні скарги захисником обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатом ОСОБА_11 подано заперечення, в яких покликається на те, що оскаржуваний вирок є законним, обгрунтованим й прийнятим з додержанням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що подані апеляційні скарги не відповідають дійсним обставинам справи, наведені в них дані не можуть бути підставою для скасування вироку та призначення ОСОБА_9 реального терміну ув`язнення. Окрім цього, звертає увагу на те, що визнаючи позов частково, обвинувачений відшкодував моральну та матеріальну шкоди ОСОБА_7 на загальну суму 20 000 грн, що підтверджується розпискою, яка є в матеріалах справи. Просить вирок Сокальського районного суду Львівської області від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Заслухавши доповідача, адвоката ОСОБА_6 та ОСОБА_12 представників потерпілого на підтримання поданої ним апеляційної скарги, прокурора на підтримання поданої прокуратурою Львівської області апеляційної скарги та який заперечив апеляційну скаргу представника потерпілого, обвинуваченого та його адвоката ОСОБА_11 , які просять залишити вирок без змін, прослухавши звукозаписи судових засідань, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника потерпілого слід задоволити частково, апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 задоволити.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок місцевого суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджується сукупністю зібраних у справі та перевірених в судовому засіданні доказів, та є обґрунтованим, що в апеляційних скаргах ніким не оспорюється.
Дії обвинуваченого ОСОБА_9 вірно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.2 ст.286 КК України та застосовано п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року № 1185-VII, й звільнено його від відбування призначеного покарання.

Так, статтею 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року № 1185-VII, який набрав чинності 19.04.2014 року, передбачено коло суб`єктів, на яких поширюється амністія, серед числа яких згідно з п.г) під звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підпадають засуджені за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, та за злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, які на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої чи третьої групи, а також хворими на активну форму туберкульозу (диспансерні категорії 1-4), онкологічні захворювання (III, IV стадії за міжнародною класифікацією TNM), СНІД (III, IV клінічні стадії за класифікацією ВООЗ) та інші тяжкі хвороби, що перешкоджають відбуванню покарання та підпадають під визначення Переліку захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, затвердженого наказом Державного департаменту України зпитань виконання покарань та Міністерства охорони здоров`я України від 18 січня 2000 року № 3/6.

Відповідно до довідки Залізничної міжрайонної МСЕК серія 10 ААВ № 841118 від 04.09.2014 року (а.с.п.196) ОСОБА_9 повторно пройшов огляд, на момент проведення огляду був інвалідом 3 групи (загальне захворювання), інвалідність повторно встановлена на строк до 01.10.2016 року.

Згідно з пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 серія НОМЕР_3 , яке видане 17.04.2014 року, ОСОБА_9 є інвалідом 3 групи, отримує пенсійне забезпечення по інвалідності 3 групи, загальне захворювання (а.с.п.171).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_9 входить до кола осіб, до яких застосовується амністія, оскільки ОСОБА_9 станом на час прийняття вказаного Закону, був визнаний інвалідом третьої групи, йобставин, які б виключали застосування амністії, не встановлено, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Відсутність у вироку вказівки на дату видачі пенсійного посвідчення та дати визнання обвинуваченого інвалідом не вплинуло на обсяг фактів, які підтверджує дане посвідчення, і не вплинуло на правильність висновків суду.

Щодо покликань апеляційної скарги про підроблення довідки МСЕК, то такі дані судом не встановлені.

Також матеріалами справи спростовується покликання апелянта про відсутність в обвинуваченого ОСОБА_9 посвідчення водія (т.1 а.с.п.9).
На переконання колегії суддів, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 злочину, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, які б обтяжували таке, з урахуванням того, що останній вчинив злочин з необережності, який не є особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, та на підставі клопотання ОСОБА_9 обґрунтовано застосував до нього Закон України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року № 1185-VII та звільнив його від відбування покарання.
Покликання адвоката ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 про те, що судом не враховано того, що під час вчинення злочину, відповідно до показань свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння, не заслуговують на увагу, оскільки дані факти не були встановлені під час досудового розслідування, окрім цього висновок Сокальської центральної лікарні № 094, який зроблений о 04 год. 00 хв. 18.07.2011 року, за підписом лікаря ОСОБА_21 підтверджує факт відсутності алкоголю в крові обвинуваченого, і будь-яких документів на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_9 18.07.2011 року перебував у стані алкогольного сп`яніння, у матеріалах кримінального провадження немає, відтак такі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Вирок суду першої інстанції містить у вступній його частині вірні ініціали судді ОСОБА_1 , а відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Поряд з тим, на переконання колегії суддів, заслуговують на увагу доводи апеляційних скарг в частині вирішення питання щодо цивільного позову з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє у ньому.
Відповідно до вимог ч.3 ст.129 КПК України при ухвалені вироку цивільний позов може бути залишений без розгляду лише у випадках виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення. Крім цього, цивільний позов залишається без розгляду, якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник (крім випадків коли від них надійшло клопотання про розгляд позову за їх відсутності, або коли обвинувачений чи цивільний відповідач повністю визнали пред`явлений позов).
Аналіз норм чинного кримінального процесуального закону (ст.129 КПК України) дає підстави вважати, що позов залишається без розгляду також і у випадку, коли під час здійснення судового розгляду щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження на підставі ч.4 ст.286 КПК України звернулася до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого.
З огляду на вказане, цивільний позов не може бути залишений без розгляду з мотивів звільнення обвинуваченого від відбування призначеного судом покарання на підставі Закону України «Про амністію», оскільки в силу п.3 ч.1 ст.91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_7 звернувся з позовною заявою про стягнення зі ОСОБА_9 на його користь 24 000 гривень матеріальної шкоди і 500 000 гривень моральної шкоди, яка судом першої інстанції не була вирішена згідно із чинним законодавством. Як зазначено у мотивувальній частині вироку, зазначений цивільний позов судом першої інстанції було залишено без розгляду з підстав звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного судом покарання згідно із п. «г» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів робить висновок про те, що судом першої інстанції допущено істотне порушення кримінального процесуального закону в частині вирішення питання цивільного позову, а отже згідно з ч.1 ст.409 КПК України судове рішення в цій частині підлягає скасуванню з направленням провадження на новий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах потерпілого ОСОБА_7 задоволити частково, апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_8 задоволити.

Вирок Сокальського районного суду Львівської області від 27 листопада 2014 року відносно ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову скасувати, кримінальне провадження в цій частині направити на новий розгляд в порядку цивільного судочинства в той самий районний суд.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4