Справа №474/469/15-к 24.02.2016
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2016 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Врадіївського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2015 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Кумарі Врадіївського району Миколаївської області, який зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1
- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 296 КК України,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця с. Кумарі Врадіївського району Миколаївської області, який зареєстрований та проживає по АДРЕСА_2
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурори ОСОБА_9 , ОСОБА_10
захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_6
обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_5
провадження №11-кп/784/110/16 головуючий суду 1-ої інстанції: ОСОБА_11

категорія: ч.2 ст.296 КК України доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 виклав вимогу про закриття кримінального провадження через відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України. Вважає, що його дії необхідно кваліфікувати за ч.2 ст. 125 КК України. Також вважає за можливе зменшити розмір моральної шкоди з урахуванням часткового відшкодування потерпілому 3 000 грн.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 виклав вимогу про скасування вироку та закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_5 за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 виклав вимогу про зміну вироку відносно ОСОБА_8 а саме: перекваліфікацію дій ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 296 КК України на 2 ч. ст. 125 КК України, а також про закриття кримінального провадження за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Крім того виклав вимоги про встановлення факту істотного порушення основних прав і свобод ОСОБА_8 при його затриманні 17.03.2015 року; про зменшення розміру стягнення за завдану моральну шкоду.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 296 КК України і йому призначено покарання:
- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки
- за ч. 2 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Врадіївського районного суду від 03.03.2014 року і остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць.
ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.
Цим же вироком прийнято рішення про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на користь Врадіївської районної ради коштів, витрачених закладом охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину в розмірі 1 900 грн. 38 коп. та моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. на користь ОСОБА_12 .

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що суд визнав всі докази обвинувачення недопустимими, проте ухвалив обвинувальний вирок, поклавши в основу обвинувачення ті ж самі докази.
Звертає увагу на те, що суд встановив суттєві порушення прав обвинувачених на захист, передбачених ст. ст.20, 42 КПК України, що виразилося у затриманні та знаходженні їх у районному відділу міліції близько 15 годин без оформлення протоколу; застосуванні фізичної сили та катуванні у виді спеціальних засобів сльозогінного газу та наручників, з вимаганням визнати себе винними у скоєнні хуліганства.
Вважає, що його дії необхідно кваліфікувати за ч.2 ст.125 КК України.
Зазначає, що його мати відшкодувала потерпілому моральну шкоду в сумі 3000 гривень.
Ставить під сумнів показання потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 на підтвердження хуліганських дій обвинувачених, оскільки вважає це наклепом останніх з метою першого отримати більшу матеріальну вигоду, а другого - з метою уникнути відповідальності за вчинений злочин.
Вважає, що матеріали провадженя сфальсифіковані відносно нього та ОСОБА_8 , оскільки вони і їх батьки відмовилися сплатити через представника потерпілого по 25000 грн. ОСОБА_13 сплатив вказану суму і його не притягнули до кримінальної відповідальності.
Вважає необгрунтованими висновки суду про те, що вони спричинили потерпілому легкі тілесні ушкодження з хуліганських мотивів.
При цьому вважає, що суд не встановив факту грубого порушення ними громадського порядку. Зазначає, що обізнався в особі потерпілого і вважав, що той був в групі хлопців, які взимку цього року в смт. Врадіївка його побили.
Також зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги надані ним докази на підтвердження того, що потерпілого вони побили, оскільки обізналися.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 зазначає, що в судовому засіданні ОСОБА_5 підтвердив застосування до нього насилля, у зв`язку з чим вимушений був оговорити себе у вчиненні злочину, проте не визнав себе винним у вчиненні хуліганства.
Стверджує, що його підзахисного з матеріалами провадження не знайомили.
Звертає увагу на те, що сторона обвинувачення не надала суду всі докази, які були зазначені у Реєстрі досудових розслідувань. Тільки на підставі копій матеріалів справи, наданих захисниками, суд визнав, що зібрання доказів було проведено з порушенням КПК України, визнав їх недопустимими та припинив їх дослідження.
Вважає, що обвинувачення його підзахисного грунтується на припущенях.
Звертає увагу на те, що судом не встановлені обставини, які відповідно до вимог ч.І ст. 91 КПК України підлягають доказуванню.
Стверджує, що судом неправильно встановлено місце події злочину- біля будинку № 34 по вул. Первомайській у смт. Врадіївці. Через декілька днів в цьому місці була знайдена куртка Назарова.
Звертає увагу на показання потерпілого від 17.03.2015 року, із яких видно, що початок події відбувся при виїзді із смт. Врадіївки в напрямку с. Кумари, біля будинку № 48, (звідки почав свій рух потерпілий ОСОБА_14 в напрямку автовокзалу).
Саме на це місце подій вказували обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , свідок ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Зазначає, що біля будинку № 48 ніякого освітлення не було.
Крім цього, як зазначив апелянт, суд взяв до уваги показання потерпілого ОСОБА_12 про те, що він рухався в сторону світла і вказав, що ці показання узгоджуються з показаннями свідків: ОСОБА_18 ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_13 .
Проте суд, як вважає апелянт, залишив поза увагою те, що очевидчем події був тільки ОСОБА_15 .
На думку апелянта є припущенням те, що ОСОБА_12 втікав до будинку Топала по кущах парканів, оскільки не встановлено, хто такий ОСОБА_23 , де він мешкає, та що там фактично відбувалось.
Також зазначає, що вулиця Первомайська в смт. Врадіївці рівна більше кілометра і освітлена по різному.
Не встановив суд на думку апелянта і таку притаманну хуліганству обставину, як порушення громадського порядку.
Вважає, що мотиви нападу на потерпілого є надуманими та спростовуються наданими стороною захисту доказами.
Звертає увагу на те, що факт побиття ОСОБА_5 у січні 2015 року групою хлопців підтверджений матеріалами кримінального провадження, даними картки хворого лікарні, та фотокарткою з явними ознаками побоїв та тілесних ушкоджень.
Проте суд не взяв до уваги показання обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та їх батьків, що вказана обставина слугувала мотивом до побиття потерпілого.
Вважає, що показання потерпілого ОСОБА_12 також свідчать про те, що засуджені помилково його сприймали як особу, яка раніше приймала участь у побитті ОСОБА_5 ( ОСОБА_12 у судовому засіданні неодноразово повторював «хлопці ви щось путаєте, я не той за кого ви мене вважаєте».
З огляду на наведене вважає, що судом невірно встановлені об`єкт посягання, об`єктивна сторона та суб`єктивна сторона скоєного його підзахисним злочину.
Звертає увагу на те, що очевидцем події був тільки ОСОБА_13 , який на його думку є співучасником злочину. Свідки ОСОБА_24 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_18 , на показання яких суд послався у вироку, як на докази обвинувачення, не були очевидцями події.
В такому випадку вважає, що вирок в цій частині не відповідає вимогам, передбаченим ст. 370 УПК України.
Зазначає, що судом грубо порушені вимоги ст. ст. 88, 321, 337, 349 КПК України.
Стверджує, що працівники міліції постійно вели нагляд за ОСОБА_8 , складали відносно нього протоколи про адміністративні правопорушення, а також на ОСОБА_5 що він керує транспортним засобом в алкогольному сп`янінні, що не було підтверджено.
Вважає, що долучені до матеріалів кримінального провадження адміністративні справи не мають ніякого доказового значення і тому на думку апелянта суд вийшов за межі обвинувачення.
Звертає увагу на те, що суд не зобов`язав сторону обвинувачення надати усі докази, які були внесені до реєстру.
Вказує на неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч.2, ст. 296 УК України. Вважає, що його підзахисний вчинив злочин проти особи.
Зазначає, що показання свідка ОСОБА_13 не співпадають з показаннями потерпілого та обвинувачених. Проте суд на його думку взяв до уваги показання ОСОБА_13 , відкинувши інші докази, які могли суттєво вплинути на висновки суду.

Суд на думку апелянта не звернув увагу на висновки експерта № 155 від 02.04.2015 року згідно якого «Будь яких тілесних пошкоджень, в області грудей і потилиці в наданих медичних документах - не описано» , що спростовує обвинувачення відносно його підзахисного про нанесення ударів у вказані частини тіла.
Зазначає про упередженість правоохоронних органів з огляду на надання суду адміністративних справ, які були зареєстровані вже під час судового розгляду, тобто після події від 17.03.2015 року.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 зазначає, що його підзахисний визнає себе винним у заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, розкаявся у скоєному, вибачився перед потерпілим і частково відшкодував заподіяну шкоду в сумі З 000 гривень.
Пославшись на роз`яснення які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 "Про судову практику у справах про хуліганство", постанову Верховного Суду України від 4 жовтня 2012 року № 5-17кс12, вважає, що є необґрунтованим висновок суду про вчинення його підзахисним хуліганства.
Вважає, що не підтверджується жодним доказом грубе порушення громадського порядку з особливою зухвалістю.
Суд у вироку не вказав, у чому конкретно виражалася особлива зухвалість при нанесенні тілесних ушкоджень потерпілому.
Вважає, що суд допустив однобічність у розгляді даного кримінального провадження, взявши до уваги тільки показання потерпілого та свідка ОСОБА_13 .
На думку апелянта висновок суду про те, що ОСОБА_8 і ОСОБА_5 напали на потерпілого безпричинно, бажаючи показати свою винятковість, заснований на припущеннях.
На думку апелянта суд не мотивував, чому не погодився з доводами сторони захисту щодо мотивів вчинення злочину.
Вважає недоведеною вину його підзахисного у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, з огляду на те, що ОСОБА_8 стверджував, що у нього не було умислу на заволодіння куртки, яка випадково опинилася в його руках, після чого він викинув її.
Зазначене на думку апелянта підтверджують дані протоколу огляду місця події, згідно якому куртка була виявлена в місці, де стався конфлікт з потерпілим.
Вважає , що мали місце порушення при затриманні ОСОБА_25 .
Вважає помилковою кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 296 КК України
Пославшись на показання свідка ОСОБА_18 , вважає ОСОБА_13 співучасником злочину.
Проте на думку апелянта суд поклав в основу обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_5 показання ОСОБА_13 без критичного їх аналізу.
Показання працівників міліції, які затримували ОСОБА_8 , теж не можуть бути доказами обвинувачення.Показання потерпілого щодо своєї куртки на думку апелянта також не можуть бути покладені в основу вироку, оскільки потерпілий перебував у стані нервового стресу і в умовах поганої видимості він міг переплутати свою куртку з курткою ОСОБА_8 .
Відзначає, що впізнання курток потерпілого та ОСОБА_8 зі свідками не проводилося.
Вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди за вироком суду в сумі 10 000 гривень не відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості
Зазначає, що при визначенні розміру моральної шкоди суд не врахував майновий стан обвинуваченого, а саме: ОСОБА_8 не має можливості для отримання стабільного заробітку, крім того, він є інвалідом 3 групи, його мати працює вчителькою у сільській школі та її зарплата є невисокою, а батько є непрацездатним.
Також зазначає, що куртка була повернута потерпілому, а відтак відсутня майнова шкода.
Зазначає, що прокурор відмовилася надати суду зазначені в реєстрі процесуальні документи - докази, якими прокурор намагалась довести вину ОСОБА_25 у скоєнні грабіжу і якими захист обґрунтовував порушення прав і основних свобод ОСОБА_8 при затриманні і які були визнані судом недопустимими.
За таких обставин вважає, що дії ОСОБА_8 необхідно перекваліфікувати з ч. 2 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, а в частині обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України закрити провадження.
Встановлені судом першої інстанції обставини
Судом першої інстанції встановлено, що 17 березня 2015 року близько 00 годин 20 хвилин, обвинувачений ОСОБА_8 з ОСОБА_13 та ОСОБА_5 на автомобілі останнього марки ВАЗ-21015, д/н НОМЕР_1 , та під його керуванням, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, рухались по вул. Первомайській в смт. Врадіївка Миколаївської області. У цей час ОСОБА_5 запропонував безпричинно спричинити кому-небудь тілесні ушкодження, на що ОСОБА_8 погодився. Перебуваючи біля будинку № 34 по вул. Первомайській в смт. Врадіївка вони зустріли раніше невідомого їм хлопця - ОСОБА_12 ОСОБА_5 зупинив автомобіль. ОСОБА_5 і ОСОБА_8 вийшли з автомобіля і грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, безпричинно побили ОСОБА_12 . ОСОБА_8 наніс потерпілому два удари кулаком в обличчя з лівої сторони під оком, один удар кулаком в потилицю та два удари кулаком в область грудини, а ОСОБА_5 наніс ОСОБА_12 один удар кулаком в потилицю та два удари кулаком в область грудини. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 та ОСОБА_5 потерпілому були спричинені легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Крім того ОСОБА_8 умисно відкрито заволодів майном, що належить ОСОБА_12 , стягнувши з останнього куртку, в кишені якої знаходився паспорт громадянина України, посвідчення тракториста-машиніста та код платника податків на його ім`я. З викраденим ОСОБА_8 зник та розпорядився на власний розсуд. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 потерпілому була завдана майнова шкода на суму 450 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційних скарг.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених та їх захисників на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора, який вважає апеляційні скарги необґрунтованими і такими, які не підлягають задоволенню, вивчивши матеріали кримінального провадження та додатково надані матеріали, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 , ОСОБА_5 у вчиненні хуліганських дій за встановлених судом обставин, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

Так, показами потерпілого ОСОБА_12 , які суд безпосередньо сприймав під час розгляду, встановлено, що вночі з 16 на 17 березня 2015 року він йшов по вул. Первомайській смт. Врадіївка в бік автовокзалу. Назустріч йому їхав автомобіль марки ВАЗ, який зупинився. З автомобіля вийшов раніше незнайомий йому хлопець (в подальшому узнав його прізвище ОСОБА_8 ), який підбіг до нього і без будь-яких пояснень наніс йому один удар в ліву щоку під око. Від удару він розвернув голову та отримав ще один удар в потилицю, після чого ОСОБА_8 схопив його за ліву руку та вдарив один раз в груди. В той же час він відчув удар в потилицю. Коли обернувся, то побачив теж раніше незнайомого хлопця (в подальшому узнав його прізвище ОСОБА_5 ) , який після нанесення удару взяв його під праву руку та наніс один чи два удари в груди. Після чого ОСОБА_5 сказав, що він поїде з ними. Він не погоджувався їхати з хлопцями і відповів, що вони обізналися. Нападники взяли його під руки та намагалися відвести до автомобілю. Він вирвався і пішов в сторону домоволодіння ОСОБА_23 . Його наздогнав ОСОБА_5 , наніс удар в потилицю та два удари в груди. ОСОБА_5 тримав його, коли до них підбіг раніше незнайомий хлопець (в подальшому узнав його прізвище ОСОБА_13 ), який схопив його за руку та почав відтягувати від ОСОБА_5 .. Коли ОСОБА_5 та ОСОБА_13 відпустили його, то він останнього не бачив. Потім ОСОБА_5 продовжив утримувати його і в цей час підійшов ОСОБА_8 , який наніс йому один удар в ліву щоку і один удар в груди. Після чого ОСОБА_5 та ОСОБА_8 почали тягнути його до дороги, де знаходився автомобіль. Він вирвався, знявши куртку, за яку його тримали, та побіг від них. Хлопці його не переслідували, а сіли в автомобіль та поїхали в сторону с. Кумарі.
Суд обґрунтовано взяв до уваги показання потерпілого, оскільки вони підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_13 , який суду показав, що 17.03.2015 року близько 02.00 години він разом з ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_26 їхали по вул. Первомайській в смт. Врадіївка в напрямку с. Кумарі. На виїзді з смт. Врадіївки побачили чоловіка і хтось в автомобілі запропонував зупинитися та побити його. ОСОБА_5 зупинив автомобіль та з ОСОБА_25 вийшли з автомобіля і попрямували до потерпілого. Почувши крики потерпілого, він теж вийшов з автомобіля та побачив, що ОСОБА_8 тримав потерпілого за плече, а ОСОБА_5 бив потерпілого в область голови. Крім того, він бачив, як ОСОБА_8 теж бив потерпілого кулаками в область голови. Загалом ОСОБА_5 та ОСОБА_8 нанесли потерпілому по два удари. Щоб припинити бійку, він схопив потерпілого за плече та намагався відтягнути від ОСОБА_5 , ОСОБА_8 і звернувся до останніх, щоб вони припинили свої дії. При цьому потерпілий виривався, визволився із своєї куртки та втік.
Крім того суд першої інстанції послався у вироку як на докази обвинувачення показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 щодо побиття ОСОБА_12 , які ґрунтувалися на поясненнях останнього.
Дійсно, вказані свідки, як зазначила сторона захисту, не були очевидцями події.
Проте суд першої інстанції на законних підставах навів їх показання з чужих слів, керуючись вимогами ст. 97 КПК України.
Крім того вказані свідки підтвердили, що в їх присутності потерпілий ОСОБА_12 вказав на ОСОБА_8 та ОСОБА_5 як на осіб, які його побили.
Спричинення тілесних ушкоджень потерпілому знайшло своє підтвердження у висновку експерта № 155 від 02.04.2015 року, згідно якому у ОСОБА_12 виявлено: перелом передньої стінки лівої гайморової пазухи, закрита черепно-мозкова травма, що проявилася струсом головного мозку, садна обличчя, які могли виникнути в строк і при обставинах вказаних у постанові від дії тупих твердих предметів, і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Допитані в судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_5 і ОСОБА_8 теж підтвердили факт побиття ними потерпілого ОСОБА_12 . Проте не погоджуються із обставинами побиття, на які вказують потерпілий ОСОБА_12 та свідок ОСОБА_13 . Стверджують, що спричинили тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 не із хуліганських мотивів і вважають, що з їх боку не було грубого порушення громадського порядку. Стверджують, що обізналися в особі потерпілого і вважали, що той був в групі хлопців, які в смт. Врадіївка їх побили. Крім того стверджують, що нанесли менше ударів, ніж вказав потерпілий, а саме: ОСОБА_8 наніс 2 удари в область обличчя, а Грідчин 2 удари в область спини.
Оцінивши наведені докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що своїми протиправними діями ОСОБА_8 і ОСОБА_5 вчинили хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене групою осіб і вірно кваліфікував їх за ч.2 ст. 296 КК України.

Керуючись роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №10 «Про судову практику у справах про хуліганство» , суд першої істанції виходив із спрямованості умислу, мотивів, цілей обвинувачених та обставин учинення ними кримінально караних дій.
Проаналізувавши показання потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_13 про обставини вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_5 протиправних дій, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що останні діяли умисно з мотивів явної неповаги до суспільства, із зневагою до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, тобто з хуліганських мотивів.

Також суд першої інстанції перевірив надані стороною захисту матеріали на підтвердження мотивів вчинення обвинуваченими злочину, із яких убачається, що ОСОБА_5 з 25.01.2015 року по 02.02.2015 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом струс головного мозку, гематоми обличчя. ОСОБА_5 та ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК України.
А згідно наданих стороною обвинувачення ухвал про закриття кримінальних проваджень від 26.02.2015р. та 04.03.2015р., кримінальні провадження були закритті щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_8 у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення.
Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції, твердження обвинувачених, що вони діяли на ґрунті неприязних стосунків, з мотивів помсти, оскільки обізналися і сприймали ОСОБА_12 за особу, яка брала участь у події в січні 2015 року, спростовується показаннями потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 .
В постанові від 04 жовтня 2012 року у справі № 5-17 кс 12 Верховний Суд України зазначив, що зміст та спрямованість хуліганства висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.

В основі відмежування хуліганства від злочинів проти особи, крім інших ознак, перебуває і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив. Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Спонуки вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони, здебільшого, позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.

Таким чином, спонуки ОСОБА_8 та ОСОБА_5 вчинити протиправні дії відносно раніше незнайомого їм ОСОБА_12 були позбавлені будь-якої необхідності, і як вірно вказав суд першої інстанції, вони спричинили тілесні ушкодження потерпілому, щоб показати свою ніби вищість (винятковість) і це було пов`язано з неповагою до особи, людської гідності.

З огляду на наведене позбавлені підстав доводи сторони захисту про спричинення ОСОБА_8 та ОСОБА_5 тілесних ушкоджень ОСОБА_12 на ґрунті неприязних стосунків і необхідності перекваліфікувати їх дії з ч.2 ст. 296 КК України на ч.2 ст. 125 КК України.

Є безпідставними доводи сторони захисту щодо не встановлення судом факту грубого порушення громадського порядку, оскільки КК не пов`язує наявність хуліганства з його вчиненням у громадських місцях. Громадський порядок може бути порушений і за відсутності сторонніх осіб чи у присутності лише потерпілого (вночі, у безлюдному місці, в квартирі).
Є надуманими і нічим не підтвердженими твердження сторони захисту про фальсифікацію матеріалів даного кримінального провадження, недостовірність показань потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 з метою першого отримати більшу матеріальну вигоду, а другого з метою уникнути відповідальності за вчинений злочин.
Відповідно до вимог ст.337 КПК України судовий розгляд був проведений лише стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_5 в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Твердження ОСОБА_8 та ОСОБА_5 про причетність ОСОБА_13 до побиття ОСОБА_12 не знайшли свого підтвердження під час досудового розслідування, у зв`язку з чим відносно нього не було висунуте обвинувачення.
Свідок ОСОБА_18 показав про побиття ОСОБА_12 трьома особами, про що йому стало відомо зі слів останнього. Проте потерпілий в присутності ОСОБА_18 та інших осіб вказав тільки на ОСОБА_5 і ОСОБА_8 як на осіб, які його побили. ОСОБА_13 , як показав потерпілий, ударів йому не наносив, а тільки схопив його за руку і відтягував від ОСОБА_5 .
Що стосується доводів сторони захисту про відсутність тілесних ушкоджень в області груді і потилиці ОСОБА_12 , що на думку апелянтів викликає сумніви в достовірності показань потерпілого, то згідно роз`ясненням, які містяться в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №10 «Про судову практику у справах про хуліганство» за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути

визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке

супроводжувалось, насильством із завданням потерпілій

особі побоїв (тобто нанесення ударів без спричинення тілесних ушкоджень).

Щодо доводів сторони захисту про протиріччя в показаннях потерпілого ОСОБА_12 і свідка ОСОБА_13 про кількість ударів нанесених обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_5 потерпілому, то суд звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_13 підійшов до них пізніше, тобто не був очевидцем події на протязі всього часу.
Крім того, у показаннях потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_29 , у даних виписки із медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_5 від 17.03.2015 року знайшов своє підтвердження факт вчинення хуліганських дій ОСОБА_8 та ОСОБА_5 в стані алкогольного сп`яніння.
Визнавши доведеною подію злочину, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України, суд першої інстанції при формулюванні обвинувачення відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на виконання вимог ст. 374 КК України зазначив про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення даного злочину.
Апеляційний суд не погоджується із доводами сторони захисту щодо неправильного встановлення місця події, оскільки матеріалами кримінального провадження доведено, що хуліганські дії відносно потерпілого ОСОБА_12 були вчиненні ОСОБА_8 та ОСОБА_5 саме біля буд. №34 по вул. Первомайській. При цьому ОСОБА_8 та ОСОБА_5 під час вчинення злочину знаходилися в безпосередній близькості від потерпілого і тому позбавлені підстав доводи апелянтів про те, що обвинувачені обізналися в особі потерпілого через погане освітлення вулиці.
З огляду на наведене, вирок суду в частині обвинувачення ОСОБА_8 і ОСОБА_5 за ч.2 ст.296 КК України є законним, обґрунтованим і не підлягає зміні з перекваліфікацією їх дій на ч.2 ст. 125 КК України, про що просили апелянти.

Разом з тим, на думку апеляційного суду стороною обвинувачення не було надано беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
Суд першої інстанції поклав в основу обвинувачення ОСОБА_8 за вказаною статтею показання потерпілого ОСОБА_12 , який пояснив, що після побиття його ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , останні почали тягнути його в бік автомобіля. Він визволився з куртки, у зв`язку з чим куртка залишилася в руках нападників, а він від них утік. Коли нападники поїхали, він повернувся на місце події і шукав куртку, але не знайшов її. Після затримання працівниками міліції вказаних осіб, він на ОСОБА_8 впізнав свою куртку.
Також суд послався на показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , які пояснили, що в їх присутності потерпілий ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_8 та ОСОБА_5 як осіб, які його побили. Крім того, потерпілий стверджував, що ОСОБА_8 одягнутий в його куртку. Потерпілий впізнав куртку за зовнішніми ознаками.
Суд першої інстанції взяв до уваги і показання свідка ОСОБА_21 , який зранку 17.03.2015 року доставив ОСОБА_8 до районного відділу міліції. При цьому на прохання працівників міліції винести куртку, в якій він був одягнутий вночі, ОСОБА_8 виніс іншу куртку і пояснив, що ту куртку спалив.
Суд критично віднісся до показань свідка ОСОБА_30 в частині, що стосується одягу, в який був одягнутий її син ОСОБА_8 напередодні вчинення злочину та вранці, коли він повернувся додому.
Разом з тим суд першої інстанції залишив поза увагою пояснення ОСОБА_8 , який стверджував, що у нього не було умислу на заволодіння куртки ОСОБА_12 . Куртка в його руках опинилася випадково, коли ОСОБА_12 вирвався, визволившись із своєї куртки та убіг від них.
Потерпілий ОСОБА_12 підтвердив обставини, при яких його куртка опинилася в руках ОСОБА_8 .
В апеляційній інстанції обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що куртку потерпілого він викинув, оскільки у нього не було умислу на її заволодіння. Стверджував, що потерпілий помилився, вказавши, що на ньому була його куртка.
При цьому показання потерпілого в цій частині не було можливості перевірити, оскільки ОСОБА_8 втік від працівників міліції. В подальшому належна ОСОБА_12 куртка була знайдена на місці вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_5 хуліганських дій.
Так, із дослідженого судом першої інстанції протоколу огляду місця події від 23.03.2015 року видно, що на відстані 3 м. від проїжджої частини дороги в напрямку на північ, навпроти домоволодіння ОСОБА_31 по вул. Первомайській, 34, у кущах виявлено чоловічу балонову куртку темно-сірого кольору, яку впізнав потерпілий, що підтверджується даними протоколу огляду речей від 23.03.2015 року.
Свідки ОСОБА_22 ОСОБА_27 підтвердили, що до райвідділу зателефонувала жінка, яка повідомила, що по вул. Первомайській в смт. Врадіївка вона знайшла куртку. Вказану куртку було вилучено і передано потерпілому.
Таким чином, суд першої інстанції за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у вироку не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші і дійшов необґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні відкритого заволодіння куртки ОСОБА_12 .
Відповідно до ч. ч.1,3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд першої інстанції не зважив на те, що особа має визнаватися винною лише за наявності беззаперечних, безсумнівних та узгоджених між собою доказів причетності даної особи до вчинення злочину.
Допущена судом першої інстанції невідповідність висновку суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування вироку в частині засудження ОСОБА_8 за ч.2 ст. 186 КК України, а провадження на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України в цій частині підлягає закриттю через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості в суді і можливості їх отримання.

За клопотанням сторони захисту судом першої інстанції були перевірені докази щодо їх допустимості в порядку ст. 86, ч. 2 ст. 89 КПК України.
Так, визнано недопустимими та припинено дослідження в судовому порядку: протоколи пред`явлення осіб для впізнання від 17.03.2015 року, згідно яких потерпілий ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_5 , ОСОБА_8 як осіб, які побили його, оскільки органом досудового розслідування, в порушення приписів ч. 1 ст. 228 КПК України, попередньо, перед проведенням вказаної слідчої дії, було показано потерпілому осіб, які пред`являлись для впізнання; протокол огляду місця події від 17.03.2015 року, згідно якого був знайдений паспорт, посвідчення тракториста та довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру на ім`я потерпілого, оскільки органом досудового розслідування, в порушення приписів ч. 7 ст. 223 КПК України та ч. 3 ст. 237 КПК України в протоколі зазначено понятих, а вказана слідча дія відбувалася без їх участі. Водночас до проведення огляду місця події був залучений ОСОБА_8 , хоча він не зазначений в даному протоколі.
Крім того, суд першої інстанції, пославшись на рішення Європейського суду з прав людини у справах Балицький проти України, Тейксейра де Кастро проти Португалії, Шабельник проти України, обґрунтовано визнав недопустимими доказами також протокол огляду речей від 17.03.2015 року та висновок експерта № 314 від 27.04.2015 року, які були отриманні за допомогою відомостей, що містяться в протоколі огляду місця події від 17.03.2015 року з огляду на те, що недопустимі є докази, які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і докази, які не були б отримані, якби не були отримані перші.
При цьому сторона обвинувачення не надавала суду вищевказані докази на підтвердження вини обвинувачених у вчинені інкримінованих ними злочинів.
У відповідності із вимогами ст. 86 КПК України суд першої інстанції при ухваленні вироку не посилався на наведені недопустимі докази.
Тому є безпідставними доводи сторони захисту про те, що суд при ухваленні вироку поклав в основу обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_5 ті ж самі докази, які визнав недопустимими.
Також судом першої інстанції була перевірена заява захисника обвинуваченого ОСОБА_8 про грубе порушення норм КПК України під час досудового розслідування слідчим, про суттєве порушення прав і основоположних свобод його підзахисного, про застосування недозволених методів слідства.
Суд першої інстанції дослідив витяг із Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно якому 22.07.2015 року були внесені відомості за № 0000007, з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 374 КК України.
За результатами проведеного досудового розслідування 30.10.2015 року винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях працівників Врадіївського РВУ МВС України в Миколаївської області складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 374 КК України.
Суд першої інстанції надав оцінку прийнятому рішенню, виходячи із положень п.п. с) п. 1 ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішень Європейського суду з прав людини у справі Нечипорук і Йонкало проти України, у справі Кафкаріс проти Кіпру, Доронін проти України (п. 56) вимог п. 2 ч. 1, ч.5 ст. 208, ст. 209 КПК України.
Суд першої інстанції встановив, що 17.03.2015 року на прохання слідчого ОСОБА_22 . ОСОБА_8 поїхав з працівниками міліції до Врадіївського РВ. Під час перебування ОСОБА_8 у Врадіївському РВ за його участю проводилося ряд слідчих дій, а саме: від ОСОБА_8 було відібрано пояснення та ОСОБА_8 було пред`явлено для впізнання потерпілому ОСОБА_12 . Також ОСОБА_8 брав участь в проведенні огляду місця події.
При цьому ОСОБА_8 не повідомлялося про його затримання, не складався відповідний протокол, він вільно міг пересуватися по приміщенню Врадіївського РВ та поза ним, сам ОСОБА_8 зазначив, що він не вважав себе затриманим.
Проте судом встановлено, що 17.03.2015 року з ОСОБА_8 поводилися слідчі дії і від нього було відібрано пояснення в рамках даного кримінального провадження з приводу скоєння хуліганських дій та грабежу ОСОБА_12 .
07.04.2015 року ОСОБА_8 протокольно було роз`яснено право на захист та призначено захисника.
Суд першої інстанції звернув увагу на те, що факт повідомлення 17.03.2015 року ОСОБА_8 про його права в усній формі слідує лише з пояснень слідчого ОСОБА_22 .
Суд критично оцінив пояснення ОСОБА_22 , оскільки факт повідомлення про права ОСОБА_8 не підтверджується іншими доказами та заперечуються ОСОБА_8 .
Пославшись на п.п. а), b), с) п. 3 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини, ст. 42 КПК України, які передбачають права підозрюваного обвинуваченого, суд першої інстанції в порядку ст. 87 КПК України визнав істотним порушення прав людини і основоположних свобод, а саме - порушення права ОСОБА_8 на захист, оскільки він не був повідомлений про своє право відмовитися від давання пояснень та залучався до слідчої дії фактично як підозрюваний, проте йому не було роз`яснено його права.
Проте суд першої інстанції зазначив, що пояснення відібрані від ОСОБА_8 17.03.2015 року не були предметом судового дослідження, як доказ на підтвердження винуватості останнього у вчиненні інкримінованих йому злочинів, а були дослідженні судом виключно в частині, що стосується порушення прав обвинуваченого. Протоколи за результатами проведених слідчих дій за участю ОСОБА_8 були визнанні судом недопустимими в порядку визначеному ч. 2 ст. 89 КПК України.
Разом з тим апеляційний суд звертає увагу на те, що при ухваленні вироку суд першої інстанції послався на показання обвинувачених, потерпілого, свідків та досліджені в судовому засіданні докази, які були визнані допустимими.
Стосовно твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_8 про порушення слідчим ОСОБА_22 приписів ст. 276 КПК України, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст. 276 КПК України, рішення про повідомлення про підозру приймається слідчим за наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення, проте без визначення процесуального строку, на протязі якого слідчий повинен вчинити цю процесуальну дію.
Крім того, за ч. 4 ст. 40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, не маючих на те законних повноважень, забороняється.
Щодо заяв обвинувачених про побиття їх працівниками міліції 17.03.2015 року у Врадіївському районному відділу міліції суд першої інстанції зазначив, що 16.07.2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за № 0000003 з попередньою правовою кваліфікацією за 2 ст. 365 КК України.
За результатами проведеного досудового розслідування 30.10.2015 року винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях працівників Врадіївського РВУ МВС України в Миколаївської області складу злочину, передбаченого 2 ст. 365 КК України.
Суд першої інстанції надав оцінку прийнятому рішенню, виходячи із вимог ст.ст. 84-89 КПК України, врахувавши положення ст. 3 Конвенції, та взявши до уваги рішення Європейського суду з прав людини у справі Нечипорук і Йонкало проти України про те, що твердження про погане поводження повинні бути підкріплені належними доказами.
Як встановив суд першої інстанції ОСОБА_8 та ОСОБА_5 перебували у Врадіївському районному відділу міліції лише протягом 17.03.2015 року та залишили приміщення міліції ввечері цього ж дня.
Обвинувачені, заявивши про факт застосування до них 17.03.2015 року працівниками міліції фізичного та психологічного впливу, не надали належних доказів, та зазначили, що з приводу вказаних подій вони не зверталися до медичних установ з метою фіксації тілесних ушкоджень, чи до правоохоронних органів або інших установ, організацій з відповідними заявами. ОСОБА_5 пояснив, що він звертався до лікарів через три тижні після вказаних подій, однак лікарями не було зафіксовано тілесних ушкоджень у нього.
Проаналізувавши наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обвинуваченими не доведено поза розумним сумнівом факт застосування щодо них працівниками міліції незаконних методів фізичного та психологічного впливу.
При визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчинених злочинів; дані про особу ОСОБА_8 , який позитивно характеризується, раніше судимий, проживає разом з батьком ОСОБА_32 та матір`ю ОСОБА_33 , є інвалідом 3 групи, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; обставини, що обтяжують покарання: рецидив злочинів і вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі у межах санкцій, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 2 ст. 186 КК України.
Проте, апеляційним судом зменшено обсяг обвинувачення відносно ОСОБА_8 у зв`язку із закриттям відносно нього провадження за ч. 2 ст. 186 КК України.
Тому апеляційний суд, врахувавши вчинення ОСОБА_8 злочину середньої тяжкості, встановлені судом першої інстанції обставини, що обтяжують покарання, дані про особу, в тому числі і ті, на які посилався апелянт, вважає, що призначене судом першої інстанції покарання в межах санкції ч.2 ст. 296 КК України відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі винного, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Крім того, суд першої інстанції правильно застосував ч. 1 ст. 71 КК України при визначенні остаточного покарання з огляду на вчинення ОСОБА_8 даного злочину в період не відбутої частини покарання за вироком Врадіївського районного суду від 03.03.2014 року.
При визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд першої інстанції теж дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши вчинення ним злочину середньої тяжкості; дані про особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, проживає разом з матір`ю ОСОБА_34 , сестрою ОСОБА_35 , братом ОСОБА_36 , братом ОСОБА_37 та вітчимом ОСОБА_38 , на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння і призначив йому покарання у виді позбавлення волі у межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 296 КК України.
Також суд першої інстанції обґрунтовано звільнив ОСОБА_5 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком, оскільки дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання.
Позбавлені підстав доводи сторони захисту про проявлену упередженість з боку працівників міліції з огляду на складання відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_5 адміністративних протоколів.
Так, судом першої інстанції були досліджені:
- постанова Врадіївського районного суду Миколаївської області від 04.09.2014 року, згідно якої ОСОБА_8 було визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП ;
- постанову Врадіївського районного суду Миколаївської області від 04.09.2014року, згідно якої ОСОБА_8 було визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП ;
- матеріали адміністративної справи № 474/156/15-п та постанова Врадіївського районного суду Миколаївської області від 10.02.2015 року, згідно якої ОСОБА_8 було визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП ;
- ухвалу Врадіївського районного суду Миколаївської області від 11.02.2015 року, згідно якої відносно ОСОБА_8 встановлено адміністративний нагляд строком на один рік;
- матеріали адміністративної справи № 474/264/15-п та постанова Врадіївського районного суду Миколаївської області від 17.03.2015 року, згідно якої ОСОБА_8 було визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КУпАП;
- матеріали адміністративної справи № 474/502/15-п та постанова Врадіївського районного суду Миколаївської області від 20.05.2015 року, згідно якої ОСОБА_8 було визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КУпАП;
- матеріали адміністративної справи № 474/263/15-п та постанова Врадіївського районного суду Миколаївської області від 19.03.2015 року, згідно якої ОСОБА_5 було визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 185 КУпАП ;
- матеріали адміністративної справи № 474/296/15-п та постанова Врадіївського районного суду Миколаївської області від 02.04.2015 року, згідно якої ОСОБА_5 було визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП ;
Проте за постановою Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14.04.2015 року провадження щодо ОСОБА_5 за правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП було закрито в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
При цьому суд першої інстанції зазначив, що вказані матеріали про вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_5 адміністративних правопорушень не беруться судом до уваги, як докази на підтвердження винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів, а взяті до уваги лише як докази, що характеризують особу обвинувачених.
Щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 про стягнення на його користь моральної шкоди, суд першої інстанції, керуючись вимогами ст. 23, ч. 1 ст. 1167, ч. 1 ст. 1177 ЦК України, роз`ясненнями, які містяться у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.
Врахувавши ступінь та форму вини обвинувачених, психологічний стрес, який отримав потерпілий внаслідок його побиття, вимушені зміни в його житті, пов`язані з лікуванням та участю у кримінальному провадженні, перенесені ним психоемоційні та моральні страждання, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.
При цьому судом першої інстанції було враховано дані про особу обвинувачених та їх майновий стан, що було встановлено при дослідженні характеризуючих матеріалів.
З огляду на вищенаведене апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню; апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 в частині засудження ОСОБА_8 за ч.2 ст. 186 КК України підлягає задоволенню, а вирок суду в цій частині скасуванню з закриттям провадження відносно ОСОБА_8 на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості в суді і можливості їх отримання.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 417, 419, 532 КПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Врадіївського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2015 року в частині засудження ОСОБА_8 за ч.2 ст. 186 КК України скасувати, а провадження на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України закрити через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості в суді і можливості їх отримання.
Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст. 296 КК України до 2 років позбавлення волі, а на підставі ст. 71 КК України до остаточного покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 07.04.2015 року по 24.02.2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3