АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

підсудної ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

захисника розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_8 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року у кримінальній справі пообвинуваченню:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, українки, громадянки України, з вищою освітою, заміжньої, яка працює лікарем-інтерном в Національній медичній академії післядипломної освіти ім. П.Л. Шупика, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням на неї обов`язків, передбачених п. п. 2, 3 ст. 76 КК України.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 підписку про невиїзд до вступу вироку в законну силу залишено без змін.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_8 залишено без розгляду.

Судом у справі вирішено питання про речові докази та судові витрати.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 286 КК України, за таких обставин.

02 грудня 2007 року, приблизно о 10 год. 15 хв., ОСОБА_8 , керуючи на підставі довіреності ВЕТ №901049 технічно справним автомобілем «3A3-110307», д.н.з. НОМЕР_1 , виконуючи маневр повороту ліворуч зі сторони пр. П. Григоренка у м. Києві на проїзну частину вул. Здолбунівської у м. Києві, та продовжуючи по ній рух у напрямку вул. І. Бойка в м. Києві в правій смузі руху зі швидкістю приблизно 35-40 км/год., проявила неуважність та необачність під час керування транспортним засобом, унаслідок чого порушила вимоги п. п. 2.3.б, 12.3 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року України (далі Правил дорожнього руху), а саме: п. 2.3.б Правил дорожнього руху - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 12.3 Правил дорожнього руху - у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_8 виявилось у тому, що вона, керуючи вказаним транспортним засобом, рухаючись проїзною частиною по вул. Здолбунівській у м. Києві, несвоєчасно виявила пішохода ОСОБА_9 , який перетинав проїзну частину вул. Здолбунівської у м. Києві справа наліво по ходу руху керованого ОСОБА_8 транспортного засобу, був небезпекою та перешкодою для руху, яку вона об`єктивно могла виявити, не застосувала заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого лівою передньою частиною керованого нею автомобіля здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_9 .

Порушення Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_8 знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме з заподіянням постраждалому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень. Згідно висновку судово-медичної експертизи №129/К від 28 травня 2008 року, потерпілому ОСОБА_9 унаслідок дорожньо-транспортної пригоди були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: чотирьох забійних ран обличчя, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я); закритих переломів 3-9 ребер зліва, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я); компресійних переломів тіл 6-го шийного хребця, перелому дужки 5-го шийного хребця - закрита травма шийного відділу хребта, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя).

Не погоджуючись з вказаним вироком, засуджена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила вирок скасувати, а кримінальну справу відносно неї закрити за відсутністю у її діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 зазначала, що висновки суду першої інстанції про порушення нею вимог пунктів 2.3.б, 12.3 Правил дорожнього руху не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки небезпека для її руху внаслідок дій потерпілого виникла раптово, та на переконання апелянта, вона не повинна була та не могла передбачити дій потерпілого, і мала право керуватися п. 1.4 Правил дорожнього руху, тобто розраховувати на дотримання потерпілим вимог Правил дорожнього руху, а тому в її діях відсутній склад злочину за ч. 2 ст. 286 КК України.

Також засуджена зазначала, що суд першої інстанції необґрунтовано та без належного мотивування відкинув висновок судової автотехнічної експертизи від 31 березня 2015 року, взявши до уваги лише висновок судової автотехнічної експертизи від 22 квітня 2010 року, яка була проведена значно раніше за часом та на підставі вихідних даних, які не відповідають обставинам справи.

Зокрема, зазначена у постанові слідчого про призначення експертизи відстань у 7,3 м., яку подолав пішохід по проїзній частині до моменту наїзду, взята з протоколів відтворення обстановки та обставин події від 27 лютого 2009 року та 11 квітня 2009 року. Однак вказані слідчі дії було проведено через тривалий час після дорожньо-транспортної пригоди, та унаслідок реконструкції ширина зазначеної ділянки дороги, її межі та орієнтири вже значно змінилися. Крім того, свідками було названо різну відстань, однак слідчий зазначив у постанові про призначення експертизи відстань саме у 7,3 м. За таких обставин, встановити точне місце наїзду та шлях пішохода неможливо, а тому пред`явлене обвинувачення фактично ґрунтується лише на припущеннях.

Крім того, на час проведення 27 лютого 2009 року та 11 квітня 2009 року слідчих дій - відтворення обстановки та обставин події, змінилися також дані щодо розташування краю проїзної частини та шляху пішохода від цього краю до місця наїзду, та для встановлення таких даних у справі необхідно було призначити будівельно-дорожню експертизу, і з її урахуванням призначати повторну експертизу у галузі автотехніки.

Зазначала, що дані долученої до протоколу відтворення обстановки та обставин події схеми дорожньо-транспортної пригоди не відповідають обставинам справи, а також наявні суперечності щодо визначення моменту виникнення небезпеки для потерпілого та темпу його руху.

На переконання апелянта, усі зазначені недоліки вихідних даних вплинули на результати судової автотехнічної експертизи від 22 квітня 2010 року, зокрема у частині висновку про наявність чи відсутність у водія можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом гальмування.

За таких обставин протоколи проведення відтворення обстановки та обставин події від 27 лютого 2009 року та 11 квітня 2009 року, як і висновок судової автотехнічної експертизи від 22 квітня 2010 року, є недопустимими доказами.

Також зазначала, що висновок суду першої інстанції про спричинення тілесних ушкоджень потерпілому саме унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а не після падіння у лікарні, на що вказували свідки, ґрунтується фактично лише на припущеннях.

Заслухавши доповідь судді, провівши судове слідство в частині допиту засудженої, дослідження висновків експертиз та матеріалів, що характеризують особу засудженої, вислухавши пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення поданої засудженою апеляції, вважаючи її безпідставною, пояснення засудженої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 , які вважали постановлене по справі судове рішення незаконним і необґрунтованим, та просили його скасувати, провівши судові дебати та надавши останнє слово засудженій, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що подана апеляція засудженої задоволенню не підлягає, з наступних підстав.
За правилами ч. 1 ст. 365 КПК України (у редакції 1960 року), вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.
У відповідності до ст. 323 КПК України (у редакції 1960 р.), вирок суду має бути законним та обґрунтованим, підтвердженим перевіреними в судовому засіданні доказами, ґрунтуватись на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні всіх обставин та доказів по справі в їх сукупності і відповідати вимогам закону.
Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспортного засобу особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого або заподіяло тяжке тілесне ушкодження, тягне за собою кримінальну відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 286 КК України.
Об`єктивна сторона вказаного злочину характеризується трьома ознаками: діянням, наслідками, причнинним звязком між діянням і наслідками. Діяння виражається в порушенні правил безпеки дорожнього руху й експлуатації транспорту.
Відповідно до пункту 2.3 б Правил дорожнього руху, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Згідно пункту 12.3. Правил дорожнього руху, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Згідно ст. 65 КПК України (у редакції 1960 р.), доказами у кримінальній справі є фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання, слідчий і суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються: показаннями свідка, показаннями потерпілого, показаннями підозрюваного, показаннями обвинуваченого, висновком експерта, речовими доказами, протоколами слідчих і сдуових дій, протоколами з відповідними додатками, складеними уповноваженими органами за результатами оперативно-розшукових заходів, та іншими документами.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винності ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, колегія суддів вважає обгрунтованими.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_8 вину у вчиненному злочині не визнала, та пояснила, що 02 грудня 2007 року вона, керуючи автомобілем «Таврія», рухалась по вулиці Тепловозній в місті Києві та мала намір здійснити поворот ліворуч на вулицю Здолбунівську. Впевнившись у безпечності маневру, вона повернула на вулицю Здолбунівську та рухалась зі швидкістю близько 10-15 км/год., коли раптово побачила пішохода, який рухався назустріч автомобілю в недозволенному для переходу місці. Для уникнення наїзду вона загальмувала та вивернула кермо праворуч, однак уникнути наїзду на ОСОБА_9 не вдалось. Після цього автомобіль в`їхав в стовп. Від удару вона отримала тілесні ушкодження та втратила свідомість. Згодом їй допомогли вийти з автомобіля, та вона почала надавати першу медичну допомогу потерпілому.

У судовому засіданні під час апеляційного розгляду засуджена надала аналогічні показання, пояснивши, що 02 грудня 2007 року вона рухалась на автомобілі «Таврія» по вулиці Тепловозній в місті Києві. Маючи намір повернути ліворуч на вулицю Здолбунівську, вона впевнилась у безпеці маневру, після чого здійснила поворот та рухалась на невеликій швидкості, коли раптово побачила пішохода, який біг по проїзній частині. Зрозумівши, що наїзду на пішохода не уникнути, вона вивернула кермо вправо та в`їхала в стовп. В результаті удару отримала тілесні ушкодження та пошкодження автомобіля.

Не зважаючи на невизнання засудженою її винуватості у вчиненому, вина останньої підтверджується безпосередньо дослідженими судом першої інстанції та детально викладеними у вироку наступними доказами.
Показаннями допитаного судом першої інстанції потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що 02 грудня 2007 року, приблизно о 10 год. 30 хв. він, прямуючи до зупинки автобуса № 108, переходив проїзну частину вулиці Здолбунівській у місті Києві. Дійшовши до середини дороги, та переконавшись у відсутності транспортних засобів з правого боку, він продовжив рух, однак що трапилось далі пояснити не міг, оскільки прийшов до свідомості вже в лікарні.
Показаннями свідка ОСОБА_11 , наданими нею в суді першої інстанції, відповідно до яких вона з чоловіком ОСОБА_9 02 грудня 2007 року у місті Києві по вулиці Здолбунівській йшли до зупинки автобуса, її чоловік ОСОБА_9 йшов попереду неї та в момент, коли він переходив дорогу, вона почула звук удару, побачила автомобіль, який в`їхав в стовп та ОСОБА_9 , який лежав на дорозі без свідомості.
Показаннями допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які пояснили, що бачили, як в грудні 2007 року автомобіль здійснив наїзд на пішохода, який перебігав проїзну частину по вулиці Здолбунівській у місті Києві справа наліво по ходу руху автомобіля. Свідок ОСОБА_13 та ОСОБА_12 також на досудовому слідстві надавали показання, що пішохід переходив дорогу під кутом близько 45 градусів у темпі швидкого кроку.
При цьому судом першої інстанції обгрунтовано покладено в основу вироку саме показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 стосовно того, що пішохід ОСОБА_9 переходив дорогу в темпі швидкого кроку, а не бігу, оскільки саме такі показання були надані свідками на досудовому розслідуванні, а тому є чіткішими та більш детальними, ніж показання, надані ними у судовому засіданні після сплину певного часу з моменту вчинення дорожньо-транспортної пригоди.
Показаннями свідка ОСОБА_14 , наданими ним на досудовому розслідуванні, відповідно до яких, він перебував у автомобілі ОСОБА_6 в момент, коли через 17-20 метрів після повороту на вулицю Здолбунівську у місті Києві він побачив пішохода, який опинився з лівого боку автомобіля. Загальмувати чи подати звуковий сигнал ОСОБА_6 не встигла, та, вивернувши кермо праворуч, в`їхала в стовп.
Даними, що містяться у висновку судово-медичної експертизи №129/К від 28 травня 2008 року, відповідно до якого потерпілому ОСОБА_9 унаслідок дорожньо-транспортної пригоди були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: чотирьох забійних ран обличчя, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я); закритих переломів 3-9 ребер зліва, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я); компресійних переломів тіл 6-го шийного та 3-го грудного хребців, переломів тіла та остистого відростку 2-го шийного хребця, перелому дужки 5-го шийного хребця - закрита травма шийного відділу хребта, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя) (т. 1 а.с. 54-57).

Даними, що містяться у висновку судової автотехнічної експертизи №190ат від 22 квітня 2010 року, відповідно до якого в ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля «ЗАЗ110307» ОСОБА_6 повинна була керуватися вимогами п. 12.3 Правил дорожнього руху України; шляхом застосування екстреного гальмування, з моменту виникнення небезпеки, ОСОБА_6 мала можливість уникнути наїзду на пішохода; та в даній дорожній ситуації дії ОСОБА_6 не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України. (т. 1 а.с. 141-145).
Даними, що містяться у висновку судово-медичної експертизи №287/Е від 25 лютого 2011 року, відповідно до якого засудженій ОСОБА_6 унаслідок ДТП були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку та садна з синцем в ділянці правого колінного суглобу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень і (за критерієм тривалості розладу здоров`я (т. 1 а.с. 221-224).
Даними, що містяться у висновку комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №5501/5502/13-582 від 19 липня 2013 року, відповідно до якого місце наїзду водієм автомобіля «ЗАЗ» на ОСОБА_9 знаходилось на ділянці, що передує місцю розташування зафіксованої плями бурого кольору, схожої на кров (за умови, що речовина схожа на кров належить пішоходу ОСОБА_9 ), або місцю кінцевого розташування цього автомобіля (якщо зазначена пляма ним не утворена). Встановити більш точно розташування місця наїзду з зазначенням його метричних параметрів відносно елементів дороги станом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди та після реконструкції даної ділянки дороги неможливо (т. 2 а.с. 230-234).
Даними, що містяться у висновку повторної судово-медичної експертизи №177-2013/о від 11 червня 2014 року, відповідно до якого існує єдиний механізм утворення таких переломів хребців, які спричинені потерпілому ОСОБА_9 унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а саме унаслідок дії такого травмуючого агенту, як транспортний засіб, що у сукупності з наявністю інших тілесних ушкоджень відповідає такому виду транспортної травми, як зіткнення легкового автомобіля, який рухався, з пішоходом. Саме перелом тіла 6-го шийного хребця та його дужок, із судово-медичної точки зору і є підставою для встановлення ступеню тяжкості всієї закритої травми шийного відділу, а саме тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя (Том 3, а.с. 2-6).
Даними, що містяться у висновку судової автотехнічної експертизи №56/1552 від 31 березня 2015 року, відповідно до якого, оцінити відповідність дій водія ОСОБА_6 вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, та визначити, хто з учасників дорожньо-транспортної пригоди своїми діями (або бездіяльністю) створив аварійну ситуацію, в категоричній формі неможливо.
Згідно ст. 64 КПК України (у редакції 1960 року) у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину); 2) винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотиви злочину; 3) обставини, що впливають на ступінь тяжкості злочину, а також обставини, що характеризують особу обвинуваченого, пом`якшують чи обтяжують покарання; 4) характер і розмір шкоди, завданої злочином, а також розмір витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтувалося на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, у відповідності до вимог закону, провів оцінку кожного із зазначених доказів, та прийшов обґрунтованого висновку про доведеність пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України.

При цьому, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були ретельно перевірені та не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні доводи засудженої ОСОБА_8 та її захисника відносно того, що висновок судової автотехнічної експертизи № 190ат від 22 квітня 2010 року не може бути взятий до уваги, оскільки був проведений на підставі вихідних даних, отриманих після проведення відтворення обстановки та обставин подій від 27 лютого 2009 року, які не відповідають дійсності у зв`язку із зміною на час проведення слідчої дії ширини, меж ділянки дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода, а також дорожніх орієнтирів. Суд першої інстанції обгрунтовано умотивував своє рішення тим, що в ході проведення відтворення обстановки та обставин подій від 27 лютого 2009 року було враховано ті обставини, що розмітка та розміри проїзної частини були змінені, та вимірювання проводилися в умовах, максимально наближених до існуючих на день дорожньо-транспортної пригоди.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі засудженої ОСОБА_8 про відсутність в її діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, перевірялися як судом першої інстанції під час судового розгляду, так і колегією суддів під час апеляційного розгляду, та не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Зокрема, як убачається з фактичних обставини дорожньо-транспортної пригоди та висновку експерта №190ат від 22 квітня 2010 року, водій ОСОБА_8 повинна була дотримуватись Правил дорожнього руху, та мала можливість передбачити дорожньо-транспортну ситуацію та вжити заходів для уникнення наїзду на пішохода. Зазначений висновок експертизи дає повну оцінку обставинам дорожньо-транспортної пригоди та свідчить про прямий причинний зв`язок між допущеними засудженою порушеннями п. 12.3 Правил дорожнього руху та виникненням дорожньо-транспортної і наслідками у виді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Доводи засудженої про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини потерпілого ОСОБА_9 , який створив аварійну ситуацію, перебігаючи проїзну частину у не визначеному для цього місці, що на думку засудженої також знаходяться у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, не ґрунтується на наявних у справі доказах та є припущенням, яке не впливає на кваліфікацію дій засудженої і виходить за межі судового розгляду, визначені ч. 1 ст. 275 КПК України (у редакції 1960 року), якою встановлено, що розгляд справи проводиться тільки відносно підсудних і тільки в межах пред`явленого їм обвинувачення.

Крім того, поведінка потерпілого ОСОБА_9 не знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, оскільки безумовне виконання ОСОБА_8 вимог пунктів 2.3.б, 12.3 Правил дорожнього руху не ставиться в залежність від виконання будь-яких умов іншими учасниками дорожнього руху, в даному випадку потерпілим ОСОБА_9 .
Аналізуючи доводи апеляційної скарги засудженої про безпідставне відхилення судом першої інстанції висновку судової автотехнічної експертизи №56/15-52 від 31 березня 2015 року, згідно якого оцінити відповідність дій водія ОСОБА_8 вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху в категоричній формі неможливо, колегія суддів, дослідивши зазначений висновок експерта, приходить до переконання, що ним не спростовуються наведені вище висновки проведених у даній справі експертиз.
Доводи засудженої, наведені в апеляційній скарзі про безпідставність висновку суду першої інстанції про спричинення усіх тілесних ушкодженнях потерпілому саме під час дорожньо-транспортної пригоди, а не після падіння у лікарні, спростовується дослідженими судом першої інстанції та перевіреними судом апеляційної інстанції доказами, зокрема висновком повторної судово-медичної експертизи №177-2013/о від 11 червня 2014 року, призначеної судом першої інстанції за клопотанням захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженої, відповідно до якого існує єдиний механізм утворення тяжкого тілесного ушкодження (переломів хребців), яке спричинене потерпілому ОСОБА_9 унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а саме унаслідок дії такого травмуючого агенту, як транспортний засіб, що у сукупності з наявністю інших тілесних ушкоджень відповідає такому виду транспортної травми, як зіткнення легкового автомобіля, який рухався, з пішоходом. (Том 3, а.с.2-6).

Інші доводи апеляційної скарги засудженої висновків суду першої інстанції не спростовують.
Будь-яких суттєвих порушень вимог КПК України, які були б безумовними підставами для скасування вироку з направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд, а також із закриттям провадження по справі, колегією суддів не встановлено.

Покарання засудженій ОСОБА_8 призначено судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Так, обираючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, особу винної, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має постійне місце реєстрації та проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, після вчинення злочину до адміністративної відповідальності не притягувалася, відсутність обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання, та у відповідності до закону призначив покарання у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Також, правильно врахувавши вищезазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків як щодо виду та розміру покарання, так і відносно того, що виправлення, перевиховання засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів можливе без її ізоляції від суспільства, та на підставі ст. 75 КК України звільнив останню від відбування призначеного покарання з випробуванням, поклавши на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про залишення без розгляду цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_8 , оскільки на день постановлення вироку потерпілий помер.

З огляду на наведене, підстав для задоволення апеляції засудженої колегія суддів не вбачає.
За таких обставин, керуючись ст. ст. 365, 366, 377 КПК України 1960 року, п. 15 Перехідних положень КПК України 2012 року, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляцію засудженої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року стосовно ОСОБА_8 без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту набрання нею судом апеляційної інстанції.

Судді:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3