Справа № 152/639/16-к
В И Р О К
іменем України
23 травня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
захисника потерпілого адвоката ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, непрацюючого, раніше судимого: 10.09.1991 року Шаргородським районним судом Вінницької області за ч.2 ст.81, ч.2 ст.140 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з конфіскацією майна; 17.11.1993 року Шаргородським районним судом за ч.3 ст.81, ч.3 ст.140, ст.208 (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на шість років; 30.03.2000 року Шаргородським районним судом за ч.2 ст.140, ч.2 ст.143, ст.212, ч.2 ст.206 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років з конфіскацією майна; 16.03.2004 року Шаргородським районним судом за ч.3 ст.185, ч.2 ст.190 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки шість місяців; 17.09.2004 року Шаргородським районним судом за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки десять місяців; 14.12.2006 року Крижопільським районним судом Вінницької області за ч.1 ст.390 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на один рік одинадцять місяців; 26.06.2007 року Шаргородським районним судом за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на три роки шість місяців; 08.12.2009 року Шаргородським районним судом за ч.1 ст.190, ч.ч.2, 3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки шість місяців; 01.12.2014 року Шаргородським районним судом за ч.1 ст.263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки три місяці; 26.06.2015 року Тульчинським районним судом Вінницької області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки чотири місяці; 12.08.2015 року Шаргородський районним судом за ч.ч.2, 3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років;

Обвинувачений ОСОБА_4 , будучи раніше судимим за вчинення крадіжок, та маючи незняту і непогашену в передбаченому законом порядку судимість за вчинення крадіжок, повторно скоїв умисні злочини, пов`язані з таємним викраденням чужого майна, а саме: на початку березня 2014 року вночі перебуваючи на вул. Піонерській в м. Шаргород Вінницької області навпроти домогосподарства ОСОБА_7 , що знаходиться на вул. Піонерській за №38, побачивши автомобіль марки ВАЗ-2106, що належав останньому, вирішив вчинити крадіжку речей із вказаного автомобіля. Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, обвинувачений ОСОБА_4 умисно, таємно, повторно з метою крадіжки підійшов до автомобіля, відкрив двері та обшукав його, і, виявивши автомагнітолу марки «Соні» вартістю 600 грн., викрав її. Після цього, відкривши капот автомобіля, обвинувачений ОСОБА_4 від`єднав та викрав акумуляторну батарею вартістю 1000 грн. Підійшовши до багажника автомобіля, обвинувачений ОСОБА_4 відкрив його, де виявив і викрав ще одну акумуляторну батарею вартістю 1000 грн., після чого з викраденим майном, належним ОСОБА_7 , покинув місце злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд. При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 заподіяв збитку ОСОБА_7 на загальну суму 2600 грн.
Крім того, продовжуючи скоювати злочини, в листопаді 2014 року, у нічний час обвинувачений ОСОБА_4 , прийшовши у домогосподарство ОСОБА_5 , в якому на той час ніхто не проживав і яке знаходиться в АДРЕСА_2 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до приміщення гаража, зірвавши замок на дверях, умисно, таємно, з метою крадіжки проник у приміщення гаража, звідки повторно викрав двоє лещат вартістю по 800 грн. на суму 1600 грн., молот вартістю 200 грн., наковальню вартістю 2000 грн., алюмінієвий казан місткістю на 40 літрів вартістю 500 грн., три генератори до мотоцикла вартістю по 200 грн. на суму 600 грн., дві штикові лопати вартістю по 100 грн. на суму 200 грн., дві сапи вартістю по 80 грн. на суму 160 грн., садові граблі вартістю 50 грн., косу вартістю 200 грн., дві сокири вартістю по 450 грн. на суму 900 грн., чавунний водяний насос вартістю 1000 грн., лом вартістю 100 грн., а всього майна, належного ОСОБА_5 , на загальну суму 7510 грн. Після викрадення вказані речі обвинувачений ОСОБА_4 за кілька прийомів виніс на двір з приміщення гаража та за кілька прийомів переніс до себе додому, розпорядившись викраденим на власний розсуд. При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 заподіяв збитку ОСОБА_5 на загальну суму 7510 грн.
Будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_4 винуватим себе у вчиненні злочинів при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 14.04.2016 року, визнав повністю, щиро покаявся, готовий понести покарання за вчинений злочин. Суду показав, що в перших числах березня 2014 року він проходив по вул. Піонерській в м. Шаргород, де побачив автомобіль марки «ВАЗ 2106». Коли він підійшов до автомобіля, то виявив, що в ньому відкриті двері. Пересвідчившись, що сторонні особи відсутні, він відкрив двері і в середині автомобіля виявив автомагнітолу «Соні», яка не була прикріплена, і викрав її. Потім він відкрив капот автомобіля і виявив акумуляторну батарею, яка була закріплена на одну клему. Від`єднавши клему, він викрав акумуляторну батарею. Після цього він відкрив багажник автомобіля, в якому виявив ще одну акумуляторну батарею, яку також викрав. Викрадене майно він заховав у себе вдома, а наступного дня збув на базарі в м. Шаргород приблизно за 300-400 грн. Кошти витратив на власні потреби.
Крім того, будучи допитаним в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_4 показав, що в листопаді 2014 року, точної дати він не пам`ятає, будучи в м. Шаргород, в нічний час, він вирішив вчинити крадіжку з нежилого домоволодіння по АДРЕСА_2 . При цьому він пересвідчився, що в будинку ніхто не проживає. Зайшовши на подвір`я, він підійшов до гаража, зірвав замок на дверях, проник в приміщення і виявив там різні запчастини і речі, які можна було використати на металобрухт і вирішив викрасти. Так, він викрав і виніс за кілька прийомів, щонайменше, за два прийоми, двоє лещат, молот, наковальню, алюмінієвий казан, три генератори до мотоцикла, дві лопати, дві сапи, дві сокири, граблі, косу, лом і чавунний водяний насос. Викрадене він виносив у мішку, спершу з гаража, потім відніс до перехрестя поблизу, а наступного дня здав на металолом знайомому чоловікові на ім`я « ОСОБА_8 », за що отримав 600 грн. Гроші використав у власних цілях.
Також, обвинувачений ОСОБА_4 показав, що у вчиненому розкаюється, усвідомлює, що вчинив злочини, маючи непогашені судимості за вчинення крадіжок, готовий нести покарання, але просить його суворо не карати. При призначенні покарання покладається на вирішення суду.
Крім признання обвинуваченим ОСОБА_4 вини у вчиненні злочинів, його винуватість підтверджується наступними доказами:
- по факту крадіжки майна із автомобіля ОСОБА_7 на початку березня 2014 року:
- визнавальними показаннями обвинуваченого ОСОБА_4 під час судового розгляду 23.05.2016 року;
- заявою потерпілого ОСОБА_7 від 23.05.2016 року про те, що він просить кримінальне провадження розглядати у його відсутності, претензій до обвинуваченого ОСОБА_4 з приводу крадіжки майна не має, при призначенні обвинуваченому покарання покладається на вирішення суду, але просить суворо не карати (а.с.31);
- рапортом чергового ЧЧ Шаргородського РВ УМВС про надходження повідомлення із Вінницької УВП №1 про те, що ув`язнений ОСОБА_4 , що відбуває покарання в установі, може бути причетним до вчинення крадіжки акумулятора та автомагнітоли «Соні» з автомобіля «ВАЗ 2106» в м. Шаргород на вул. Піонерській в березні 2014 року (а.с.56);
- протоколом прийняття заяви ОСОБА_7 про вчинене кримінальне правопорушення від 13.11.2015 року (а.с.57);
- довідкою про вартість, виданою ПСК «Шаргородський ринок» за №29 від 15.01.2016 року, з якої вбачається, що вартість однієї вживаної акумуляторної батареї складає 1000 грн., а вживаної автомагнітоли 600 грн. (а.с.58);
- заявами потерпілого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що вони не бажають проведення товарознавчої експертизи та погоджуються із вартістю викраденого майна, яка зазначена в довідці ПСК «Шаргородський ринок» (а.с.59, 66).
- по факту крадіжки в листопаді 2014 року чужого майна з приміщення гаража домоволодіння ОСОБА_5 , що знаходиться в АДРЕСА_2 :
- визнавальними показаннями обвинуваченого ОСОБА_4 під час судового розгляду 23.05.2016 року;
- рапортом чергового ЧЧ Шаргородського РВ УМВС від 26.01.2016 року про надходження заяви ОСОБА_5 про вчинення крадіжки запчастин та інструментів з приміщення гаража його домоволодіння (а.с.48);
- заявою ОСОБА_5 від 26.01.2015 року на ім`я т.в.о. начальника Шаргородського РВ УМВС про вчинення крадіжки приблизно два місяці тому з приміщення гаража його домоволодіння по АДРЕСА_2 , двох лещат, ковальського молота, наковальні, генераторів до мотоциклів, алюмінієвого казана, сап, лопат, лома, сокир, граблів (а.с.49);
- протоколом огляду місця події від 26.01.2015 року, з якого вбачається що місцем події є домоволодіння на АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_5 , в якому знаходиться приміщення гаража, на вхідних дверях якого пошкоджено замок шляхом його віджиму (а.с.51);
- рапортом чергового ЧЧ Шаргородського РВ УМВС про надходження повідомлення із Вінницької УВП №1 про те, що ув`язнений ОСОБА_4 , що відбуває покарання в установі, може бути причетним до вчинення крадіжки речей з домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с.52);
- довідкою про вартість, виданою ПСК «Шаргородський ринок» за №28 від 15.01.2016 року, з якої вбачається, що вартість вживаних речей становить: лещат 800 грн., молота 200 грн., наковальні 2000 грн., алюмінієвого казана 500 грн., генератора 200 грн., лопати 100 грн., сапи 80 грн., грабель 50 грн., коси 200 грн., сокири 450 грн., насоса водяного чавунного 1000 грн., лома 100 грн. (а.с.53);
- заявами потерпілого ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що вони не бажають проведення товарознавчої експертизи та погоджуються із вартістю викраденого майна, яка зазначена в довідці ПСК «Шаргородський ринок» (а.с.55, 66).
Виходячи з аналізу і оцінки показань учасників судового провадження, досліджених під час судового розгляду доказів, суд вважає доведеним, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 14.04.2016 року, доведена повністю.
Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинив злочини, передбачені ч.2 та ч.3 ст.185 КК України, тобто крадіжку (таємне викрадення чужого майна), вчинену повторно, та крадіжку (таємне викрадення чужого майна), вчинену повторно і з проникненням у інше приміщення, а саме: будучи раніше судимим за вчинення крадіжок, та маючи незняту і непогашену в передбаченому законом порядку судимість за вчинення крадіжок, обвинувачений ОСОБА_4 повторно скоїв умисні злочини, пов`язані з таємним викраденням чужого майна, а саме: на початку березня 2014 року вночі перебуваючи на вул. Піонерській в м. Шаргород Вінницької області навпроти домогосподарства ОСОБА_7 , що знаходиться на вул. Піонерській за №38, побачивши автомобіль марки ВАЗ-2106, що належав останньому, вирішив вчинити крадіжку речей із вказаного автомобіля. Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, обвинувачений ОСОБА_4 умисно, таємно, повторно з метою крадіжки підійшов до автомобіля, відкрив двері та обшукав його, і, виявивши автомагнітолу марки «Соні» вартістю 600 грн., викрав її. Після цього, відкривши капот автомобіля, обвинувачений ОСОБА_4 від`єднав та викрав акумуляторну батарею вартістю 1000 грн. Підійшовши до багажника автомобіля, обвинувачений ОСОБА_4 відкрив його, де виявив і викрав ще одну акумуляторну батарею вартістю 1000 грн., після чого з викраденим майном, належним ОСОБА_7 , покинув місце злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд. При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 заподіяв збитку ОСОБА_7 на загальну суму 2600 грн.
Крім того, продовжуючи скоювати злочини, в листопаді 2014 року, у нічний час обвинувачений ОСОБА_4 , прийшовши у домогосподарство ОСОБА_5 , в якому на той час ніхто не проживав і яке знаходиться в АДРЕСА_2 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до приміщення гаража, зірвавши замок на дверях, умисно, таємно, з метою крадіжки проник у приміщення гаража, звідки повторно викрав двоє лещат вартістю по 800 грн. на суму 1600 грн., молот вартістю 200 грн., наковальню вартістю 2000 грн., алюмінієвий казан місткістю на 40 літрів вартістю 500 грн., три генератори до мотоцикла вартістю по 200 грн. на суму 600 грн., дві штикові лопати вартістю по 100 грн. на суму 200 грн., дві сапи вартістю по 80 грн. на суму 160 грн., садові граблі вартістю 50 грн., косу вартістю 200 грн., дві сокири вартістю по 450 грн. на суму 900 грн., чавунний водяний насос вартістю 1000 грн., лом вартістю 100 грн., а всього майна, належного ОСОБА_5 , на загальну суму 7510 грн. Після викрадення вказані речі обвинувачений ОСОБА_4 за кілька прийомів виніс на двір з приміщення гаража та за кілька прийомів переніс до себе додому, розпорядившись викраденим на власний розсуд. При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 заподіяв збитку ОСОБА_5 на загальну суму 7510 грн.
Таким чином, виходячи з аналізу і оцінки показань учасників судового провадження, досліджених під час судового розгляду доказів, суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_4 повинен нести кримінальну відповідальність за вчинені злочини за ч.2 та ч.3 ст.185 КК України.
При цьому, суд виходить також із того, що, відповідно до ч.1 ст.32 КК України, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу, а відповідно до примітки до ст.185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.
До того ж, суд враховує роз`яснення, що містяться в абз.2 п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4.06.2010 року за №7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», відповідно до яких, якщо вчинені злочини, крім повторності, утворюють ще й сукупність, вони відповідно до частини другої статті 33 КК України повинні отримувати окрему кваліфікацію (наприклад, крадіжка без кваліфікуючих ознак і крадіжка, вчинена повторно, або крадіжка, поєднана із проникненням у житло). А якщо ж злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину (наприклад, три крадіжки, поєднані з проникненням у житло, п`ять розбоїв, вчинених організованою групою, тощо), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатися у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів.
Така правова позиція висловлена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №5-757км13.
Крім того, суд враховує, що відповідно до вимог ч.1 ст.88 КК України, особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.
Як встановлено судом, ОСОБА_4 вчинив крадіжки чужого майна у ОСОБА_7 в березні 2014 року та у ОСОБА_5 в листопаді 2014 року, маючи незняту та не погашену в передбаченому законом порядку судимість за вироком Шаргородського районного суду від 08.12.2009 року за вчинення крадіжок та шахрайства, тобто повторно (а.с.70, на звороті).
Крім того, судом встановлено, що злочини ОСОБА_4 вчинено до постановлення попереднього вироку вироку Шаргородського районного суду від 12.08.2015 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч.ч.2, 3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років (а.с.75-76).
Обвинувачений ОСОБА_4 на час розгляду кримінальної справи відбуває покарання за вказаним вироком суду, при цьому, знаходиться під вартою з 01.12.2014 року за вироком Шаргородського районного суду від 01.12.2014 року (а.с.73-74, 61).
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, один з яких, відповідно до ст.12 КК України, є злочином середньої тяжкості (ч.2 ст.185 КК України), а другий злочин є тяжким злочином (ч.3 ст.185 КК України), та дані про особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.
ОСОБА_4 щиро покаявся у скоєному. Цю обставину суд враховує як пом`якшуючу покарання обвинуваченого ОСОБА_4 .
При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки упродовж всього досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений визнав вину, надав показання, які відповідають обставинам, встановленим під час досудового розслідування і викладеним у обвинувальному акті від 14.04.2016 року, під час судового розгляду заявив про готовність нести призначене судом покарання, що свідчить про наявність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки.
Обставин, обтяжуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено.
З урахуванням обставин, що пом`якшують покарання, та з врахуванням відсутності обтяжуючих покарання обставин і особи ОСОБА_4 , його ставлення до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що він вчинив злочини, маючи незняту і непогашену судимість за вчинення крадіжок, але щиро розкаявся у скоєному, з врахуванням думок потерпілого ОСОБА_7 , який в заяві до суду просив обвинуваченого суворо не карати, та ОСОБА_5 , який просив призначити обвинуваченому максимальне покарання, передбачене в санкції ч.3 ст.185 КК України, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе в умовах ізоляції від суспільства, тобто в умовах призначення покарання у виді позбавлення волі, за правилами, встановленими ст.70 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за означеним вироком та за вироком Шаргородського районного суду від 12.08.2015 року, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 вчинив злочини на початку березня 2014 року та в листопаді 2014 року, тобто до постановлення попереднього вироку.
Покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу (ч.1 ст.63 КК України).
Саме таке покарання, на думку суду, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових злочинів.
Зазначене вище узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якими встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
При цьому, суд не приймає до уваги посилання потерпілого ОСОБА_5 про те, що крадіжки належного йому майна вчинено у серпні 2014 року, про що він повідомляв дільничного інспектора ОСОБА_10 та начальника розшуку Шаргородського РВ УМВС ОСОБА_11 , після чого, у зв`язку із неприйняттям заяви у нього в ЧЧ Шаргородського РВ змушений був звернутися в прокуратуру району, про що потерпілий стверджував під час судового розгляду, оскільки вказані ствердження спростовуються заявою потерпілого від 26.01.2015 року, в якій останній повідомляє про крадіжку належних йому речей, що сталася два місяці тому, тобто в листопаді 2014 року. До того ж, заява потерпілим 26.01.2015 року подана на ім`я т.в.о. начальника Шаргородського РВ УМВС, а не в прокуратуру Шаргородського району (а.с.49). Також, потерпілим не представлено суду належних та допустимих доказів на підтвердження його звернень до працівників Шаргородського РВ УМВС, які не приймали та не реєстрували його заяви про вчинення злочину.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 , заявлений до обвинуваченого ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про відшкодування збитків та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За загальними правилами майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України).
Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
При цьому, відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року за №6 (з наступними змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, та є вина зазначеної особи.
Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 визнав позов ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі, зазначивши, що погоджується із сумою викраденого, визначеною на досудовому слідстві в розмірі 7510 грн., яка також підтверджена довідкою про вартість викраденого та заявами потерпілого і обвинуваченого про відмову від проведення товарознавчої експертизи (а.с.53, 55, 66), то позов потерпілого в частині стягнення з обвинуваченого на його користь матеріальної шкоди підлягає задоволенню в повному обсязі на суму 7510 грн.
При визначені розміру грошового відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином ОСОБА_5 . ОСОБА_4 , суд виходить з принципів розумності та справедливості, характеру злочину, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди та інших обставин, які мають істотне значення, таких як ставлення підсудного до вчиненого злочину, що передбачено ст.23 ЦК України.
З аналізу ст.ст.23, 1167 ЦК України вбачається, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Пунктом 2 ч.2 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).
Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із ч.3 ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Згідно з ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_5 , суд враховує, що порушені права потерпілого на мирне володіння своїм майном, передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, внаслідок якого потерпілий позбавлений майна і подальшого використання майна в повсякденному житті через крадіжку його ОСОБА_4 . Також, суд враховує тяжкість душевних переживань внаслідок протиправної поведінки щодо потерпілого ОСОБА_5 з боку обвинуваченого, який визнав в ході судового розгляду, що заподіяв потерпілому моральної шкоди злочином, щиро в цьому розкаюється і вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди завищений потерпілим.
Потерпілий ОСОБА_5 та його представник адвокат ОСОБА_6 надали суду належні та допустимі докази про заподіяння потерпілому обвинуваченим матеріальних збитків і моральних страждань внаслідок вчинення злочину щодо потерпілого, у результаті чого ОСОБА_5 змушений докласти додаткових зусиль для організації свого життя, щоб усунути негативні наслідки, заподіяні злочином.
Водночас, суд зауважує, що потерпілий ОСОБА_5 та його представник адвокат ОСОБА_6 не в повному обсязі обґрунтували розмір моральної шкоди в частині ушкодження здоров`я, а відтак позов в частині моральної шкоди, на переконання суду, слід задовольнити частково, в сумі 3000 грн.
При цьому, суд не приймає до уваги посилання потерпілого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 про те, що заподіяно шкоди здоров`ю потерпілого, оскільки останні не надали на підтвердження вказаної обставини належних та допустимих доказів.
Прокурор в судовому розгляді просив залишити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід незмінним до набрання вироком суду законної сили.
Обвинувачений ОСОБА_4 утримується під вартою відповідно до ухвали слідчого судді Шаргородського районного суду від 13.04.2016 року, строк тримання під вартою до 15 години 11.06.2016 року (а.с.62-64).
При цьому, суд враховує, що ОСОБА_4 відбуває покарання за вироком Шаргородського районного суду від 12.08.2015 року у виді позбавлення волі строком на п`ять років і взятий під варту з залу суду 01.12.2014 року, відповідно до вироку Шаргородського районного суду від 01.12.2014 року (а.с.61, 73-74).
У зв`язку із наведеним суд вважає за необхідне продовжити строк тримання ОСОБА_4 під вартою до набрання цим вироком суду законної сили.
Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.2 та ч.3 ст.185 КК України, суд
засудив:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, за якою засудити його до покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.
Його ж визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за якою засудити до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки три місяці.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки три місяці.
Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання за цим вироком та покарання за вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 12.08.2015 року, остаточно призначити до відбування ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років три місяці.
Обраний обвинуваченому ОСОБА_4 ухвалою слідчого судді Шаргородського районного суду від 13.04.2016 року запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити незмінним до набрання цим вироком законної сили.
Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 вираховувати з моменту затримання і взяття під варту з 01.12.2014 року.
Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної і моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 7510 (сім тисяч п`ятсот десять) гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 3000 (три тисячі) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
У іншій частині позову ОСОБА_5 відмовити.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокуророві копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1