Справа №162/413/16-к
Номер провадження 1-кс/162/59/2016
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2016 року смт. Любешів
Слідчий суддя Любешівського районного суду Волинської області ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю начальника СВ Любешівського ВП

Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 ,

начальника Любешівського відділу Маневицької

місцевої прокуратури Волинської області ОСОБА_4 ,

власника майна ОСОБА_5 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши клопотання начальника СВ Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 про арешт майна та надання дозволу на вилучення майна і внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про заборону відчуження нерухомого майна, поданого в порядку виконання запиту компетентних органів Республіки Білорусь про надання правової допомоги у кримінальній справі №4, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 17, ч. 1 ст. 453 та ч. 1 ст. 455 КК Республіки Білорусь,-

ВСТАНОВИВ:
Начальником СВ Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 в порядку виконання запиту компетентних органів Республіки Білорусь про надання правової допомоги у кримінальній справі №4, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 17, ч. 1 ст. 453 та ч. 1 ст. 455 КК Республіки Білорусь до суду подано клопотання про накладення арешту на майно ОСОБА_5 , а саме: на автомобіль марки „MERSEDES-BENS SPRINTER 211 CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; на автомобільний легковий причіп марки „ПГ02, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; на частку приватного житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 ; та надання дозволу на вилучення вказаного майна.

В обґрунтування заявленого клопотання, начальником СВ Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 зазначено, що 26 квітня 2016 року до СВ Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області з Любешівського відділу Маневицької місцевої прокуратури надійшли матеріали запиту компетентних органів Республіки Білорусь про надання правової допомоги у кримінальній справі №4, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 17, ч. 1 ст. 453 та ч. 1 ст. 455 КК Республіки Білорусь.

В клопотанні вказано, що ОСОБА_5 на території Республіки Білорусь органом досудового розслідування звинувачується в організації незаконної міграції, вчиненої групою осіб за попередньою змовою, відповідальність за що передбачена ч. 2 ст. 371-1 КК Республіки Білорусь.

29 лютого 2016 року ОСОБА_5 пред`явлено обвинувачення в скоєнні зазначеного злочину, санкція ч. 2 ст. 371-1 КК Республіки Білорусь в якості покарання передбачає можливу конфіскацію майна винної особи.

У зв`язку з цим, 5 березня 2016 року слідчим в особливо важливих справах відділу по Брестській області головного управління по розслідуванню злочинів у сфері організованої злочинності і корупції Слідчого комітету Республіки Білорусь майором юстиції ОСОБА_7 були винесені постанови про накладення арешту на майно ОСОБА_5 , зокрема на автомобіль марки „MERSEDES-BENS SPRINTER 211 CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , автомобільний легковий причіп марки „ПГ02, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та частку приватного житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 .

Начальник СВ Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 та начальник Любешівського відділу Маневицької місцевої прокуратури Волинської області ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримали вимоги клопотання, зазначивши, що наявні усі підстави для накладення арешту на вказане майно ОСОБА_5

ОСОБА_5 , викликаний до суду на розгляд клопотання як власник майна, на яке подане клопотання про його арешт, та його представник адвокат ОСОБА_6 , в суді заперечили проти задоволення клопотання.

Вислухавши доводи та пояснення слідчого, думку прокурора, дослідивши клопотання та надані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 561 КПК України на території України з метою виконання запиту про надання міжнародної правової допомоги можуть бути проведені будь-які процесуальні дії, передбачені цим Кодексом або міжнародним договором.

Відповідно до ст. 562 КПК України якщо для виконання запиту компетентного органу іноземної держави необхідно провести процесуальну дію, виконання якої в Україні можливе лише з дозволу прокурора або суду, така дія здійснюється лише за умови отримання відповідного дозволу в порядку, передбаченому цим Кодексом, навіть якщо законодавство запитуючої сторони цього не передбачає. Підставою для вирішення питання щодо надання такого дозволу є матеріали звернення компетентного органу іноземної держави.

У разі якщо при зверненні за допомогою в іноземній державі необхідно виконати процесуальну дію, для проведення якої в Україні потрібен дозвіл прокурора або суду, така процесуальна дія може запитуватися лише після надання відповідного дозволу прокурором або судом у порядку, встановленому цим Кодексом. При цьому належно засвідчена копія такого дозволу долучається до матеріалів запиту.

Частиною 1 ст. 568 КПК України передбачено, що на підставі запиту про міжнародну правову допомогу відповідні органи України проводять передбачені цим Кодексом процесуальні дії з метою виявлення та арешту майна, грошей і цінностей, отриманих злочинним шляхом, а також майна, яке належить підозрюваним, обвинуваченим або засудженим особам.

З поданого клопотання вбачається, що доручення про надання правової допомоги подане відповідно до вимог Конвенції про правову допомогу і правові відносини по цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, якою визначено порядок зносин між Договірними сторонами, обсяг правової допомоги, зміст і форму доручення, порядок його виконання.

Осяг правової допомоги, визначеної ст. 6 Конвенції про правову допомогу і правові відносини по цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, передбачає надання Договірними сторонами один одному правової допомоги шляхом виконання процесуальних і інших дій, передбачених законодавством запитуваної Договірної Сторони, зокрема складання і пересилання документів, проведення обшуків, вилучення, пересилання і видачі речових доказів, проведення експертизи, допиту сторін, обвинувачених, свідків, експертів, порушення карного переслідування, розшуку і видачі осіб, що вчинили злочини, визнання і виконання судових рішень по цивільним справам, вироків у частині цивільного позову, виконавчих написів, а також шляхом вручення документів.

Таким чином, вказаною міжнародною угодою не передбачено надання правової допомоги по проведенню процесуальних дій з метою арешту майна, яке належить обвинуваченій особі. Даних про можливість надання міжнародної правової допомоги по виконанню доручень стосовно арешту майна обвинуваченого на засадах взаємності, що передбачено ст. 544 КПК України, під час розгляду клопотання не встановлено.

А тому клопотання подане з порушенням порядку надання міжнародної правової допомоги, визначеного ст.ст. 542-544, 557, 558 КПК України, ст. 6 Конвенції про правову допомогу і правові відносини по цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року.

Частиною 1 ст. 8 Конвенції про правову допомогу і правові відносини по цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року встановлено, що при виконанні доручення про надання правової допомоги запитувана установа застосовує законодавство своєї країни. На прохання запитуючої установи вона може застосувати і процесуальні норми запитуючої Договірної Сторони, якщо тільки вони не суперечать законодавству запитуваної Договірної Сторони.

Статтею 170 КПК України передбачено перелік підстав для арешту майна. Згідно частини першої зазначеної статті, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Частиною 2 ст.170 КПК України визначено, що метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Слідчий суддя накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у ч.2 ст.167 КПК.

Відповідно до ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення;

3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову;

4) наслідки арешту майна для інших осіб;

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

З огляду на положення ч.1 ст.170 КПК України та п.2 п.2.6. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року „Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження - арешт майна може бути застосовано лише щодо майна осіб, які є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст.ст. 276-279 КПК України, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК України) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Пунктом 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна віднесено до заходів забезпечення кримінального провадження. Тому для накладання арешту на майно, як захід забезпечення кримінального провадження, обовязково повинна бути наявна обґрунтована підозра, що передбачено п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України. Обґрунтована підозра визнається такою, якщо є факти або інформація, яка може переконати обєктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могло вчинити правопорушення у межах кримінального провадження, і це може бути підтверджено предявленою підозрою згідно зі ст. 276-278 КПК України (п. 175 рішення Європейського суду з прав людини „Нечипорук і Йонкало проти України від 21.04.2011 року).

Оскільки в матеріалах клопотання про арешт майна відсутні докази того, що ОСОБА_5 , який є власником майна і яке просить арештувати слідчий, повідомлено про підозру (в даному випадку предявлено обвинувачення) відсутні необхідні та достатні докази про порушення кримінального переслідування щодо нього за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 371-1 КК Республіки Білорусь (постанова про порушення кримінального провадження), клопотання слідчого та доручення про надання правової допомоги у кримінальній справі не містить такої інформації, невідомий статус ОСОБА_5 в кримінальній справі №4, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 17, ч. 1 ст. 453 та ч. 1 ст. 455 КК Республіки Білорусь, в межах якої слідчий в особливо важливих справах відділу по Брестській області Головного управління по розслідуванню злочинів у сфері організованої злочинності і корупції Слідчого комітету Республіки Білорусь майор юстиції ОСОБА_7 звернувся із запитом про надання правової допомоги, прокурором не подано доказів щодо статусу ОСОБА_5 як обвинуваченого у кримінальній справі №4 в суді під час розгляду клопотання, тому слідчим суддею не може бути прийнято ухвалу про арешт майна на підставі наданих та досліджених документів.

Крім того, під час розгляду клопотання в суді було встановлено, що власником майна, на яке слідчий просить накласти арешт, є не ОСОБА_5 , а третя особа, що стверджується оглянутими в суді правовстановлюючими документами.

Таким чином, оскільки відсутні правові підстави для арешту майна ОСОБА_5 , недостатньо доказів, що вказують на вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, ОСОБА_5 не є власником автомобіля марки „MERSEDES-BENS SPRINTER 211 CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , автомобільного легкового причепа марки „ПГ02, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та 2/3 частин приватного житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , на які слідчий просить накласти арешт, слідчий суддя приходить до переконання, що у задоволенні клопотання слідчого, поданого в порядку виконання запиту компетентного органу Республіки Білорусь про надання правової допомоги у кримінальній справі № 8, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 17, ч. 1 ст. 453, ч. 1 ст. 455 КК Республіки Білорусь, слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 170, 172, 561, 562 КПК України, ст.ст. 6, 8 Конвенції про правову допомогу і правові відносини по цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання начальника СВ Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_3 про арешт майна та надання дозволу на вилучення майна і внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про заборону відчуження нерухомого майна, поданого в порядку виконання запиту компетентних органів Республіки Білорусь про надання правової допомоги у кримінальній справі №4, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 17, ч. 1 ст. 453 та ч. 1 ст. 455 КК Республіки Білорусь, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Волинської області протягом 5 днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя: