АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
У Х В А Л А
Іменем України

9 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

переглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 , який діє у захист прав та інтересів власника майна ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року,

за участю представника власника майна ОСОБА_5 ,

у с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16.08.2016 року задоволено клопотання слідчого СВ відділу поліції №1 Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_8 , у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0007681 від 18.06.2016 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, про накладення арешту на майно та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на даний час на праві приватної власності належить ОСОБА_6 .

Згідно ухвали суду, слідчий суддя, врахувавши те, що квартира, на яку просить накласти арешт слідчий є предметом кримінального правопорушення та визнана речовим доказом у справі, а також у зв`язку з необхідністю збереження речових доказів прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на вказану квартиру.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції представник власник майна адвокат ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого СВ відділу поліції №1 Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_7 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 .

Мотивуючи свої доводи, викладені в апеляційній скарзі, апелянт вказує на те, що арешт на вказану квартиру, слідчим суддею було накладено безпідставно та в супереч ст. 170 КПК України, оскільки ОСОБА_6 є добросовісним набувачем вказаної квартири та придбав її і оформив своє право власності на неї у відповідності до чинного законодавства України.

Також, апелянт зазначає про те, що слідчий суддя, під час розгляду клопотання слідчого, прийшов до помилкового висновку про те, що вказане майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, оскільки переконливих доказів того, що арештована квартира підпадає під ознаки зазначеної статті, та може виступати речовим доказом в даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування не надано.

Додатково представник власника майна, звертає увагу суду на те, що слідчим суддею не в повній мірі не були враховані розумність та співрозмірність обмеження права власності ОСОБА_6 на його нерухоме майно завданням кримінального провадження та наслідки арешту цього майна для власника.

Крім того, на думку апелянта, слідчий суддя, відповідно до вимог ч. 3 ст. 172 КПК України, повинен був повернути зазначене клопотання слідчому, у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст. 171 КПК України, оскільки в клопотання слідчого про арешт майна не визначено належну правову підставу для накладення арешту на квартиру.

Також власник майна звертає увагу суду на порушення слідчим суддею вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та розгляд клопотання слідчого без виклику власника арештованої квартири, чим було порушено право апелянта на захист.

Одночасно, апелянтом заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16.08.2016 р. В обґрунтування поважності причин пропущення встановленого законом строку на апеляційне оскарження власник майна вказує на те, що оскаржувана ухвала була постановлена без виклику особи, яка її оскаржує, копію ухвали власник арештованого майна не отримував, а його представник зміг ознайомитися з оскаржуваною ухвалою лише 27.10.2016 р.

В судове засідання прокурор не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, що дає апеляційному суду підстави розглядати справу у його відсутність, про що не заперечував і представник власника майна.

Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судової справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини третьої зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Враховуючи, що ухвалу від 16.08.2016 року було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження має бути поновлений, оскільки він був пропущений з поважних причин.

Як вбачається з наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів справи, в провадженні СВ відділу поліції №1 Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0007681 від 18.06.2016 р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 24.03.2016 невстановлена особа від імені ОСОБА_9 , використовуючи підроблену довідку КП «Київське міське БТІ» від 22.03.2016 № 46832 про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , у офісі АДРЕСА_3 , уклала фіктивний договір купівлі-продажу вказаної квартири з ОСОБА_10 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_11 , та зареєстрованим в реєстрі за № 157.

В ході подальшого розслідування також було встановлено, що 29.06.2016 ОСОБА_12 у приміщенні та за присутності приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_13 , у офісі АДРЕСА_4 , в присутності ОСОБА_14 , намагався укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 із ОСОБА_15 .

Допитані органом досудового розслідування в якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 надали свідчення, що протирічать один одному.

При вивчені договору купівлі-продажу квартири від 24.03.2016 укладений між продавцем ОСОБА_9 та покупцем ОСОБА_10 , який посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_11 , встановлено, що для встановлення особи продавця було використано викрадений в 2006 році у ОСОБА_9 паспорт серії НОМЕР_1 .

Під час проведення перевірки органом досудового розслідування встановлено, що в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», що обслуговує житловий будинок по АДРЕСА_5 , відсутні відомості про приватизацію квартири АДРЕСА_6 .

На наданий запит до КП «Київське міське БТІ», органом досудового розслідування отримано офіційну відповідь, що довідку від 22.03.2016 № 46832 на право власності кв. АДРЕСА_1 не видавали, що свідчить про можливий факт підробки зазначеного документу.

Також в ході проведення досудового розслідування встановлено, що останній хто зареєстрований та проживав у цій квартирі ОСОБА_16 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Глеваха Київської області.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6

10.08.2016 р. постановою слідчого СВ відділу поліції №1 Шевченківського управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_7 об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

12.08.2016 р. слідчий СВ відділу поліції №1 Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_7 , за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_8 , звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вказана квартира є предметом кримінального правопорушення, а також речовим доказом у кримінальному провадженні, а тому з метою запобігання злочинним посяганням під час проведення розслідування, необхідно вжити заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема накладення арешту на вказану квартиру, з метою запобігання можливості незаконного її відчуження та виконання завдань досудового слідства направлених на всебічне, об`єктивне та неупереджене розслідування кримінального провадження та встановлення істини у справі.

16.08.2016 р. ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва клопотання слідчого було задоволено та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на даний час на праві приватної власності належить ОСОБА_6 .

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції, при цьому було вислухано доводи слідчого, досліджені матеріали справи, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , з тих підстав, що вона є речовим доказам в даному кримінальному провадженні та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, оскільки є предметом кримінального правопорушення.

Як вважає колегія суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання права власності ОСОБА_6 з потребами кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками слідчого судді, виходячи з того, що ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказана квартира, на яку просить накласти арешт слідчий, може бути передана або відчужена, арешт на це майно слідчим суддею накладено обґрунтовано, за наявності для цього достатніх правових підстав.

Арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, відповідно до абзацу другого частини десятої статті 170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Тому, посилання апелянта на те, що арешт на належну ОСОБА_6 квартиру, слідчим суддею було накладено безпідставно та в супереч ст. 170 КПК України, оскільки останній є добросовісним набувачем та придбав вказану квартиру і оформив своє право власності на неї у відповідності до чинного законодавства України, не може прийматися до уваги, оскільки арешт на вказану квартиру накладено з правових підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, суд дослідив зазначені обставини та не знайшов у висновках органу досудового розслідування при зверненні з клопотанням про накладення арешту на майно, порушень вимог КПК України та чогось очевидно безпідставного чи довільного.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, яке належить ОСОБА_6 , апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Посилання апелянта на порушення слідчим суддею вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та розгляд клопотання слідчого без виклику власника арештованої квартири, чим було порушено право апелянта на захист також, як вважає колегія судді, не містить під собою правового підґрунтя, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Отже, оскільки майно, на яке просив накласти арешт слідчий, а саме квартира АДРЕСА_1 не є тимчасово вилученим майном, слідчий суддя у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, з метою забезпечення арешту майна, розглянув клопотання слідчого без виклику власника майна або його представника.

Всі інші підстави підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.

Доводи апеляційної скарги щодо порушень судом норм КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та зазначені в апеляційній скарзі представника власника майна адвоката ОСОБА_5 обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 172, 173, 309, 404, 405, 407 ч. 3 п. 1, 418 ч. 1, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва
п о с т а н о в и л а:

Поновити адвокату ОСОБА_5 , який діє у захист прав та інтересів власника майна ОСОБА_6 , строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 16.08.2016 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ відділу поліції №1 Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_8 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0007681 від 18.06.2016 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, про накладення арешту на майно та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на даний час на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , залишити без змін.
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 , який діє у захист прав та інтересів власника майна ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_17 ОСОБА_18 ОСОБА_19 и б а к