Справа № 345/80/13-к
Провадження № 11/779/13/2016
Категорія ч. 2 ст. 121 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 березня 2016 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі :

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю : секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляціями засудженого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Калуського міськрайонного суду від 24 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :
Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Станькова, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , одруженого, до арешту не працював, згідно ст. 89 КК України раніше не судимого, громадянина України

засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України з призначенням покарання 7 років позбавлення волі.

Цивільний позов задоволено частково, стягнуто в користь потерпілої 25 000 гривень у відшкодування моральної шкоди та 400 гривень судових витрат. Вирішено долю речових доказів.

ОСОБА_7 засуджено за те, що він умисно заподіяв тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння, що спричинили смерть потерпілого.

За вироком суду встановлено, що 13 лютого 2012 року протягом дня засуджений у власній квартирі по АДРЕСА_3 , вживав спиртні напої. Близько 19 год. цього ж дня до нього прийшов потерпілий ОСОБА_9 . Між потерпілим та засудженим виник конфлікт під час якого ОСОБА_7 наніс ОСОБА_9 удар кулаком по голові. З метою припинення бійки, в неї втрутився племінник засудженого ОСОБА_10 , який відтягнув в сторону засудженого, але після цього засуджений повторно умисно наніс потерпілому удар кулаком по голові, від якого потерпілий упав на підлогу, а так засуджений знову умисно наніс потерпілому, який уже лежав на підлозі, ще декілька ударів ногами в область лівої частини голови. Через певний проміжок часу потерпілий зі своєю співмешканкою ОСОБА_11 пішов додому, а 14 лютого 2012 року був доставлений в Калуську ЦРЛ, де ІНФОРМАЦІЯ_2 , від отриманих тяжких тілесних ушкоджень помер.

Засуджений в апеляції з доповненнями просить вирок суду скасувати і направити матеріали кримінальної справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції в новому складі суду чи винести свій вирок відповідно до ст. 366 КПК України, виправити помилки допущені в суді першої інстанції і перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 121 КК України на статтю, яка відповідає його діям, відповідно пом`якшити йому термін покарання, і при цьому застосувати ч. 5 ст. 72 КК України та при призначенні покарання врахувати його попереднє ув`язнення або повністю звільнити від його відбування, мотивуючи свою позицію тим, що не всі обставини по справі були взяті судом до уваги, зокрема, не були зареєстровані його заяви допитати ОСОБА_12 , який має пряме відношення до його справи, зробити повторну експертизу, від чого наступила смерть потерпілого, взяти до уваги мед-заключення і те, що медпрацівники вказують на халатність по відношенню до Щітки, його стосунків з батьком співмешканки ОСОБА_13 , що це їх байдужість привела до летального наслідку, що його дії, а саме на нанесення ударів потерпілому були спровоковані ОСОБА_9 , який образив, принизив його жінку ОСОБА_14 , в його квартирі він вдарив його перший, а відповівши йому двома ударами, він не мав наміру його покалічити, а тим більше не хотів його смерті, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, у разі визнання особи винуватою, суду необхідно навести докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви врахування окремих доказів. Суд першої інстанції взяв до уваги одні докази та відкинув інші. Що він наніс ОСОБА_9 лише два удари в область обличчя. Після чого той впав на підлогу між диваном, кріслом і столом, про що засвідчує сама фототаблиця до огляду місця події, то в такій його позі він не міг практично вдарити потерпілого ногою, не міг би його дістати до обличчя та пошкодити. Проте суд не врахував цього.

Що покази свідка ОСОБА_11 були оголошені, але не були досліджені в порядку визначеному законом. Суд не дослідив належно пояснення свідка ОСОБА_12 . Що свідки не могли ствердити чи вказати, що саме від його тілесних ушкоджень міг померти ОСОБА_9 , про що свідчать і висновки експертизи від 11 червня 2014 року, що саме несвоєчасне звернення за медичною допомогою викликало ускладнення черепно-мозкової травми, призвело до настання летального наслідку. Що ОСОБА_11 викликала швидку медичну допомогу тільки 14 лютого 2012 року, коли потерпілого ввечері забрали до лікарні і помер майже через дев`ять днів. Що згідно з висновком судово-цитологічної експертизи № 48 від 29 лютого 2012 року в ОСОБА_9 виявлено антигени не властиві потерпілому, що могли виникнути за рахунок домішок клітинних елементів та крові обвинуваченого, тобто його. Суд не дав належної оцінки висновкам експертиз. Показання свідка ОСОБА_11 є неправдивими і вона діяла неправильно коли потерпілий прийшов додому. Неправильним вважає посилання прокурора на те, що він, будучи раніше судимий, на шлях виправлення не став, оскільки він 16 років не мав кримінальних справ, поки ОСОБА_9 не з`явився в нього вдома і вчинив скандал, який переріс у бійку і знов потягнув його до криміналу. Не взято до уваги його позитивні характеристики.

Потерпіла в апеляції з доповненнями просить призначити засудженому більш суворе та справедливе покарання. Свою позицію мотивує тим, що вважає даний вирок незаконним, а покарання м`яким. Вона втратила сина. ОСОБА_15 переживає одиноку старість. Убивці, якими вважає не тільки засудженого, забрали у неї сина, який нею опікувався, який їй допомагав, а зараз вона, інвалід, залишилась сама на старості літ. Матеріальну шкоду їй родичі засудженого сплатили, але моральну ні.

Заслухавши доповідь судді, засудженого, котрий доводи апеляції зі змінами та доповненнями підтримав, апеляцію потерпілої заперечив, прокурора, котрий вважав, що позиція засудженого є підставною тільки в тій частині, що йому слід зарахувати відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбування призначеного покарання час перебування під вартою до вступу вироку в законну силу, апеляцію потерпілої заперечив, провівши судове слідство в частині дослідження доказів, що можуть мати значення для кваліфікації дій засудженого та при призначенні покарання, обговоривши викладені в апеляціях доводи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до змісту ст. 365 КПК України 1960 року вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляцій.

Згідно з вимогами ст. 323 КПК України 1960 року вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні і оцінює ці докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ст. 334 КПК України 1960 року передбачає, що мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити в тому числі : формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину. В цій частині вироку наводяться обставини, які визначають ступінь тяжкості вчиненого та докази, на яких ґрунтується висновок суду, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази.

Згідно з положеннями ст. 334 КПК України та роз`ясненнями, які Пленум Верховного Суду України дав у п. п. 16 і 17 своєї постанови від 29 червня 1990 року № 5 "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ та постановлення вироку", суду, при постановленні вироку, належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться з показах свідків, потерпілих, підсудного, у висновку експерта, а також суд, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх допустимості і достовірності, яка має ґрунтуватися на всебічному, повному об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.

Відповідно до ст. 64 КПК України при розгляді кримінальної справи в суді доказуванню підлягають подія злочину ( час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину ), винність обвинувачуваного у вчиненні злочину та інші обставини.

Як зазначено у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 11 лютого 2005 року Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування суд, залишаючись об`єктивним і неупередженим, має створити необхідні умови для виконання сторонами їхніх процесуальних обов`язків та здійснення наданих їм прав, розглянути кримінальну справу і постановити відповідне рішення. Суди при розгляді кримінальних справ не вправі перебирати на себе функції обвинувачення чи захисту. Обов`язок доводити вину підсудного в ході судового розгляду справи покладається на державного обвинувача та орган досудового слідства. Захист інтересів підсудного здійснює як він сам так і його захисники.

Колегія суддів, надавши дослідженим в ході апеляційного розгляду доказам відповідну оцінку, приходить до висновку, що суд першої інстанції цих вимог закону в частині встановлення фактичних обставин, визнання ОСОБА_7 винуватим та в частині кваліфікації його дій, дотримався, надав при цьому можливість кожній зі сторін подати суду ті чи інші докази, після постановив вирок, і дав доказам відповідну оцінку.

Вина засудженого у вчиненні саме вказаного злочину підтверджується доказами, наведеними у вироку.

Зокрема, показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_17 , суть яких детально викладена по тексту оскарженого вироку і достовірно підтверджує факт вказаного вище конфлікту на спричинення саме ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 ; даними, що містяться в протоколі огляду місця події від 14 лютого 2012 року, згідно якого з приміщення квартири АДРЕСА_4 вилучено три рушники та наволочку з слідами крові, а також аркуш паперу із зображенням грошових купюр номіналом 500 та 200 грн. з надписом «Зразок» ( том 1 а. с. 18-25 ); даними протоколу відтворення обстановки та обставин події від 20 лютого 2012 року, згідно якого обвинувачений ОСОБА_7 розповів та показав на місці, як саме він наносив удари кулаками та ногами в область голови ОСОБА_9 ( том 1 а. с. 49-51 ); відомостями, які викладені в протоколі відтворення обстановки та обставин події від 16 лютого 2012 року, згідно якого свідок ОСОБА_16 розповіла та показала на місці, як саме її чоловік ОСОБА_7 наносив удари кулаками ОСОБА_9 ( том 1 а. с. 86-92 ); відомостями які зазначені в протоколі відтворення обстановки та обставин події від 16 лютого 2012 року, згідно якого свідок ОСОБА_10 розповів та показав, як саме засуджений наносив удари кулаками та ногами в область голови ОСОБА_9 ( том 1 а. с. 93-100 ); даними, що містяться в протоколі зведення віч-на-віч свідка ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 , коли засуджений пояснив, що саме він спричинив ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження під час бійки, а ОСОБА_10 намагався цьому запобігти і стримував його ( том 1 а. с. 84 ); висновком судово-медичної експертизи № 21 від 23 березня 2012 року про те, які саме тілесні ушкодження було спричинено покійному ОСОБА_9 , що вони є тяжкими, можливий механізм їх утворення, і що саме ці тілесні ушкодження потягли за собою в послідуючому смерть ОСОБА_9 ( том 2 а. с. 4-9 ); висновком комісійної судово-медичної експертизи № 77/7-Д від 27 червня 2014 року згідно з яким даних щодо повторної травматизації ОСОБА_9 не встановлено, причиною смерті є тілесні ушкодження зазначені у висновку і що в разі вчасного звернення за медичною допомогою та проведенням кваліфікованого лікування ускладнень черепно-мозкової травми, які призвели до летального наслідку, можна було б уникнути ( том 3 а. с. 173-181 ) та іншими доказами перерахованими по тексту оскарженого вироку суду першої інстанції.

А згідно акту № 767 судово-психологічної експертизи від 20 листопада 2014 року під час інкримінованих йому дій ОСОБА_7 не перебував у стані фізіологічного афекту та не перебував у будь-якому іншому емоційному стані як психологічній підставі для юридичного висновку про стан сильного душевного хвилювання ( том 3 а. с. 203 ).

Суд першої інстанції правильно зазначив, з чим погоджується і колегія суддів, що доводи засудженого про відсутність у нього умислу на заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження та смерті потерпілому не взято до уваги, оскільки для кваліфікації дій особи як заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, має бути встановлена наявність саме необережної форми вини щодо настання смерті потерпілого та умисної форми вини щодо заподіяння тілесних ушкоджень, що мало місце і в даному випадку. В ході судового розгляду не було доведено, що потерпілому було спричинено ще і інші тілесні ушкодження чи що отримані внаслідок діяння засудженого тілесні ушкодження були ускладнені іншими тілесними ушкодженнями чи діяннями, відповідно додатково призначена судово-медична експертиза не вказала у своєму висновку про те, що смерть потерпілого настала з врахуванням і інших додаткових обставин, а тільки в результаті діянь засудженого.

Судом першої інстанції було надано можливість засудженому та його захиснику надати суду інші докази з цього приводу, які могли б бути використані при проведенні повторної експертизи, але оскільки таких не було надано, то і підстав вважати, що якщо смерть ОСОБА_9 настала пізніше і що при наданні йому вчасно кваліфікованої медичної допомоги він не помер би, то дії засудженого слід кваліфікувати за іншою статтею КК України, немає, таке не випливає зі змісту ч. 2 ст. 121 КК України. Суд першої інстанції правильно вказав у своєму висновку по вироку щодо кваліфікації дій засудженого, що згідно Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я № 6 від 17 січня 1995 року, п.2.1.2 - небезпечними для життя є ушкодження, що в момент заподіяння чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом закінчуються чи можуть закінчитись смертю, а запобігання смерті, що обумовлене наданням медичної допомоги, не повинно братись до уваги при оцінюванні загрози для життя таких ушкоджень. Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння, повинен перебувати з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку. А тому позиція з цього приводу засудженого не ґрунтується на фактичних обставинах та чинному законодавстві.

Такою, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи є і позиція засудженого в апеляції про невизнання ряду зазначених вище фактичних обставин і умисної вини за вказаною частиною та статтею КК України, оскільки під час проведення відтворення обстановки і обставин події, про що зазначено у вироку і вказано вище, засуджений детально пояснив, як саме він наносив удари кулаками та ногами в область голови потерпілому, що після підтвердив і в судовому засіданні, ознайомившись з протоколом судового засідання засуджений зауваження щодо вказаного не подавав. При цьому кількість та локалізація тілесних ушкоджень, проміжок часу нанесення ударів в життєво важливий орган голову, свідчить про те, що обвинувачений мав умисел на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, що виключає наявність складу злочину передбаченого ст. 119 КК України. Між тяжкими тілесними ушкодженнями та смертю потерпілого є прямий причинний зв`язок.

Колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції правильно зазначив, що саме про умисел на нанесення тілесних ушкоджень свідчить поведінка обвинуваченого після того як конфлікт був припинений свідком ОСОБА_10 , після чого засуджений повторно наніс удари ногою в голову потерпілого. Що підтверджує, що умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, а тому відповідальність настає за тілесні ушкодження, які було заподіяно фактично.

І, як це підтверджують матеріали кримінальної справи, в ході судового розгляду не здобуто будь-яких доказів про те, що ОСОБА_9 падав по дорозі до додому коли повертався з помешкання ОСОБА_18 , а також не здобуто доказів про те, що ОСОБА_9 будучи уже вдома падав чи отримував будь-які тілесні ушкодження, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_11 ( том 1 а. с. 73-77 ), про що вказував засуджений, хоч і не зазначав джерела такої інформації. А також підтверджується вказаним висновком експерта № 77/7-Д від 27 червня 2014 року, в якому зазначено, що даних щодо повторної травматизації потерпілого ОСОБА_9 не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що зазначеними доказами спростовано показання засудженого про те, що він не мав умислу на заподіяння потерпілому умисних тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило смерть потерпілого і суд правильно оцінив його показання як такі, що мають на меті уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

Аналізуючи в сукупності зібрані по справі докази, колегія суддів прийшла до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненому ним злочині у судовому засіданні доведена повністю, а його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки він умисно заподіяв тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння, що спричинили смерть потерпілого. Наведені судом, зазначені вище докази, переконливо свідчать, що смерть потерпілого наступила саме від нанесених засудженим умисно ударів руками та ногами в життєво важливий орган голову потерпілого і немає підстав вважати, що дії засудженого слід кваліфікувати за іншою статтею КК України.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини скоєного ОСОБА_7 , доведеність його вини та кваліфікація дій саме за ч. 2 ст. 121 КК України грунтуються на сукупності зібраних у справі та належно досліджених доказах, і така позиція суду першої інстанції є правильною, а наведені в апеляції засудженого доводи не ґрунтуються на таких доказах.

При викладених обставинах колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні вимоги засудженого до задоволення не підлягають. А посилання засудженого на необхідність застосування ч. 5 ст. 72 КК України не вважається апеляційною вимогою, а є вимогою закону котру апеляційний суд зобов`язаний виконати у випадку якщо при перегляді справи буде встановлено, що має місце факт перебування засудженого під вартою на час досудового слідства та розгляду справи в суді.

А вирішуючи апеляційну вимогу потерпілої щодо призначення засудженому більш суворого покарання колегія суддів виходить з такого.

Ст. 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Пленум Верховного суду України у своїй Постанові № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», п. 2, роз`яснив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із врахуванням обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу.

Як підтверджує текст вироку суд як пом`якшуючу покарання обставину врахував відшкодування потерпілій матеріальної шкоди. Обставиною, що обтяжує покарання засудженому суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. В якості ознак, що характеризують особу засудженого, суд врахував, що він раніше притягався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, не працює, має на утриманні перестарілих батьків. Суд також врахував, що скоєно тяжкий злочин.

І обираючи покарання засудженому, суд вважав, що виправлення й перевиховання його можливе при ізоляції від суспільства з обранням покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції даної статті та призначив засудженому мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.

Проте суд першої інстанції, на думку колегії суддів, наведених вище вимог закону при постановленні вироку та призначенні покарання в повній мірі не дотримався та в порушення загальних засад призначення покарання, врахувавши зазначену пом`якшуючу відповідальність обставину в той же час не врахував суспільної небезпечності вчиненого, його тяжкості, наявності обтяжуючої відповідальність обставини вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, особу засудженого, який, хоч і вважається відповідно до ст. 89 КК України не судимим, але раніше притягався до кримінальної відповідальності, і необґрунтовано призначив мінімальне покарання передбачене санкцією частини 2 ст. 121 КК України.

В той же час, як підтверджує текст вироку і обставини злочину, його вчинено в стані алкогольного сп`яніння, що, як правильно визнав суд першої інстанції, відповідно до ст. 67 КК України є, обставиною, що обтяжує покарання засудженому. Проте, визнавши вказану обставину такою, що обтяжує покарання суд у той же час призначив саме мінімальне покарання передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, що суперечить зазначеній позиції суду, оскільки наявність обтяжуючої обставини виключає призначення мінімального покарання.

Тому, на думку колегії суддів, при вказаних вище обставинах, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Таке покарання не буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст. ст. 367, 378 КПК України 1960 року однією з підстав для скасування вироку та постановлення нового вироку є невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особам засуджених.

По цій підставі вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з постановленням у цій частині нового вироку.

Вирішуючи питання призначення покарання засудженому, колегія суддів враховує, що він раніше притягався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, не працює, має на утриманні перестарілих батьків, що скоєно тяжкий злочин, думку потерпілої, котра настоює на більш суворому покаранні, що матеріальна шкода заподіяна злочином потерпілій відшкодована і вважає, що засудженому слід призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 121 КК України у вигляді реального позбавлення волі на строк вісім років і один місяць.

При цьому, виходячи з редакції нині чинної ч. 5 ст. 72 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що слід врахувати, що станом на 24 березня 2016 року ОСОБА_7 час перебування під вартою до вступу вироку в законну силу з 14 лютого 2012 року по 26 лютого 2015 року і з 25 квітня 2015 року по 24 березня 2016 року слід зарахувати в строк відбування покарання, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі, що становить 7 років 10 місяців 20 днів та з врахуванням часу відбування покарання в Львівській виправній колонії № 48 з 26 лютого 2015 року по 25 квітня 2015 року вважати, що станом на 24 березня 2016 року засуджений ОСОБА_7 фактично відбув у сукупності покарання у вигляді восьми років двадцяти днів позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 323, 334, 365, 367, 378 КПК України 1960 року, колегія суддів, -

засудила :
Апеляцію засудженого ОСОБА_7 зі змінами та доповненнями залишити без задоволення.

Апеляцію з доповненнями визнаної потерпілою у справі ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Калуського міськрайонного суду від 24 грудня 2014 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України в частині призначення покарання скасувати у зв`язку з м`якістю призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок яким вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 121 КК України та призначити йому покарання вісім років один місць позбавлення волі.

Час перебування засудженого ОСОБА_7 під вартою до вступу вироку в законну силу з 14 лютого 2012 року по 26 лютого 2015 року і з 25 квітня 2015 року по 24 березня 2016 року зарахувати йому в строк відбування покарання, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі, що становить 7 років 10 місяців 20 днів та з врахуванням часу відбування покарання в Львівській виправній колонії № 48 з 26 лютого 2015 року по 25 квітня 2015 року вважати, що станом на 24 березня 2016 року засуджений ОСОБА_7 фактично відбув у сукупності покарання у вигляді восьми років двадцяти днів позбавлення волі.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишити попередньо обраний тримання під вартою.

В решті вирок суду залишити без змін.

На вирок може бути подано касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом одного місяця з моменту його проголошення, а засудженим ОСОБА_7 у той же строк з часу вручення йому копії вироку, через Апеляційний суд Івано-Франківської області.

С У Д Д І :

_______________ ________________ _________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Згідно з оригіналом
Суддя ОСОБА_2