Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання за участю прокурораОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001703, щодо
ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова, жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК,
у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалені щодо ОСОБА_6 судові рішення і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК. Заперечуючи достовірність окремих доказів і даючи їм свою оцінку, захисник зазначає, що суд першої інстанції поклав в основу вироку недопустимі докази, яким не дав належної оцінки. За твердженням захисника, у діях засудженого відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, оскільки у ОСОБА_6 не було умислу на заподіяння працівникові правоохоронного органу тілесних ушкоджень, а працівники міліції не мали законних підстав для його затримання. На думку скаржника, апеляційний суд не дотримався вимог статей 2, 404 КПК, не розглянув належним чином апеляційної скарги сторони захисту, не зважив на допущені порушення і не усунув їх, ухваливши неправомірне рішення, при цьому необґрунтовано задовольнив апеляційні вимоги прокурора.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду; про його відкладення клопотань не надходило.

За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 липня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 345 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки й покладено на нього виконання обов`язків, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути із засудженого ОСОБА_6 на користь Сектора медичного забезпечення УМВС України у Чернігівській області 333,62 грн у рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_8 .

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

ОСОБА_6 визнано винуватим в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, вчиненому за обставин, викладених у вироку.

Як установив суд, 22 квітня 2014 року близько 10.40 год. біля будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, достовірно знаючи, що інспектор патрульної служби БПС ЧМВ УМВС у Чернігівській області сержант міліції ОСОБА_8 знаходиться при виконанні своїх службових обов`язків, ударив його ножем у лікоть, заподіявши цим легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Апеляційний суд Чернігівської області, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому заходу примусу і 19 жовтня 2015 року ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 345 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив обґрунтованість заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень.
Зі змісту касаційної скарги ОСОБА_7 убачається, що захисник, надаючи свою оцінку доказам, по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірки в силу ст. 433 КПК до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Разом із тим, як видно з матеріалів кримінального провадження, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення зроблено з дотриманням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, такого висновку суд дійшов насамперед на підставі аналізу: показань допитаних у судовому засіданні щодо обставин кримінального правопорушення потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , показань на той час обвинуваченого ОСОБА_6 , котрий не заперечував факту заподіяння ним ножем тілесних ушкоджень ОСОБА_8 ; даних, що містяться у висновку судово-медичної експертизи від 19 вересня 2014 року № 876; у матеріалах фотозйомки та відеозапису затримання працівниками міліції ОСОБА_6 , в руках якого знаходився ніж,а також на підставі інших розглянутих доказів, зміст яких детально відображено у вироку суду першої інстанції.
Крім того, суд перевірив висунуту ОСОБА_6 на свій захист версію про неправомірність його затримання, про відсутність умислу на заподіяння тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу та про відсутність у діях складу інкримінованого злочину, й умотивовано її спростував у вироку. Виходячи з обставин кримінального правопорушення, послідовності вчинених винних дій, суд установив, що ОСОБА_6 умисно заподіяв потерпілому тілесних ушкоджень; всупереч вимозі працівників міліції намагався втекти, прихопивши із собою ніж, який він використав під час свого затримання ОСОБА_8 .
Також суд установив, що працівники міліції під час затримання ОСОБА_6 знаходилися при виконанні своїх обов`язків і діяли в межах своїх повноважень. Із наявної в матеріалах провадження копії наказу УМВС України в Чернігівській області № 135 о/с від 20 червня 2013 року вбачається, що ОСОБА_8 проходить службу у БПС ЧМВ УМВС України в Чернігівській області, а згідно з копією журналу інструктажів № 1856 та постової відомості ОСОБА_8 , ОСОБА_14 та ОСОБА_11 22 квітня 2015 року виконували свої службові обов`язки й діяли відповідно до вказівки чергового ЧМВ УМВС України в Чернігівській області щодо заяви громадянки про можливе вчинення злочину.

Крім того, виходячи з положень частин 1, 2 ст. 99 зазначеного Кодексу документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів можуть належати матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (в тому числі електронні). За змістом закону отримані від громадян фото-, відео-, звукозаписи про факт вчинення кримінального правопорушення може бути залучено до провадження як доказ у разі, коли така зйомка була випадковою, тобто дії фізичних осіб при фіксуванні фактичних даних носили ситуативний характер.

Таким чином, фактичні дані про затримання працівниками міліції ОСОБА_6 , які містяться на оптичному носії, наданому слідчим органам свідком ОСОБА_13 , здобуто в порядку, визначеному процесуальним законом, вони в силу статей 85, 86 КПК є належними та допустимими доказами. Відтак, твердження захисника про протилежне не можна визнати спроможними.

Суд з`ясував у ході слідства всі передбачені ст. 91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, й обґрунтовано визнав зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 . Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів таке рішення суду, в касаційній скарзі не наведено.

Отже, суд із додержанням норм процесуального права встановив фактичні обставини кримінального провадження, відповідно до яких діяння ОСОБА_6 обґрунтовано отримало юридичну оцінку за ч. 2 ст. 345 КК.

Що стосується тверджень захисника про помилковість посилань місцевого суду на повне визнання вини ОСОБА_6 , то з огляду на визнання засудженим факту заподіяння тілесного ушкодження потерпілому та застосування при цьому ножа згадане посилання не є істотним порушенням в аспекті ст. 412 КПК і не тягне за собою обов`язкової зміни чи скасування оспорюваного вироку.

Наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_7 доводи за змістом та суттю є майже аналогічними доводам, викладеним в її апеляційній скарзі, не містять нових даних, які б викликали обґрунтовані сумніви у правильності висновків щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчинені злочину, за який його засудженого, і слугували би підставами для скасування оспорюваних судових рішень. Суд апеляційної інстанції дав вичерпні відповіді на доводи захисника, аргументовано визнавши їх неприйнятними, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Водночас при перегляді кримінального провадження апеляційний суд установив, що суд першої інстанції неправильно застосував ст. 75 КК, унаслідок чого призначив ОСОБА_6 м`яке покарання. У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції задовольнив апеляційну скаргу прокурора і скасував вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 в частині заходу примусу.
Враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення у поєднанні з даними про особу засудженого, котрий вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, суспільно корисною діяльністю не займався, а також зваживши на відсутність обставин, які пом`якшують покарання, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про суспільну небезпечність ОСОБА_6 та неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.
Разом із цим усупереч посиланням захисника згаданий суд узяв до уваги вік, стан здоров`я засудженого, те, що він раніше не притягався до адміністративної відповідальності й відповідно до ст. 89 КК є несудимим, а також суд урахував відсутність у провадженні цивільного позову потерпілого та думку останнього щодо міри покарання. З огляду на всі дані апеляційний суд призначив ОСОБА_6 покарання, яке за своїм розміром ближче до мінімальних меж санкції ч. 2 ст. 345 вказаного Кодексу. Підстав вважати обраний захід примусу явно несправедливим через суворість у колегії суддів немає.
Таким чином, апеляційний суд дотримався вимог статей 50, 65 КК. Обране покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень і закриття кримінального провадження, про що йдеться у касаційній скарзі, при перевірці кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено. Тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 липня 2015 року та вирок Апеляційного суду Чернігівської області від 19 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3