Апеляційний суд міста Києва

В И Р О К
Іменем України

01 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8
та обвинуваченого ОСОБА_9 ,

який перебував на видеоконференцзвязку з Київським слідчим ізолятором, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0010560 за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

та

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Києва, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 ,

які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, суд звільнив ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки та поклавши на нього обов`язки передбачені законом.
Цим же вироком, суд визнав ОСОБА_10 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та засудив до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України, суд звільнив ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки та поклавши на неї обов`язки передбачені законом.

Крім цього, суд стягнув солідарно з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 9000 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Також суд вирішив питання щодо речових доказів.

Як встановлено вироком суду, 29.10.2015 року ОСОБА_9 , перебуваючи в невстановленому місці, вирішив вчинити крадіжку з квартири. З цією метою він вступив в злочинну змову зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_10 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 за допомогою свого мобільного телефону підєднався до мережі Інтернет та зайшов на сайт, де в розділі оголошень про здачу квартир в оренду подобово, з метою скоєння крадіжки чужого майна обрав квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу ОСОБА_9 , зателефонував ОСОБА_7 та домовився про зустріч та подальшу оренду вищевказаної квартири.

29.10.2015 приблизно о 21 год. 45 хв., приїхавши за вищевказаною адресою, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , під приводом огляду, проникли до вище вказаної квартири та після огляду приміщення квартири, діючи згідно попередньої домовленості, ОСОБА_10 пред`явила ОСОБА_7 свій паспорт громадянина України, а ОСОБА_9 сплатив останній грошові кошти в сумі 500 грн. за добу проживання в зазначеній квартирі, після чого вони отримали від ОСОБА_7 ключі від замків вхідних дверей.
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , продовжуючи діяти відповідно до заздалегідь встановленого плану, реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, дочекавшись, коли ОСОБА_7 залишить приміщення квартири, таємно викрали чуже майно, яке належить останній, а саме: праску марки «Elenberg» ІR-1801 N8, вартістю 1 500 грн. 00 коп.; фен для волосся марки «Delfa», вартістю 500 грн. 00 коп.; мікрохвильову піч марки «Zelmer» сірого кольору, вартістю 3 000 грн. 00 коп.; кондиціонер марки «Раnаsоnіс» білого кольору, вартістю 20 000 грн. 00 коп.; ТВ-тюнер марки «Аrrіs» СМ820В, вартістю 1000 грн. 00 коп.; варочна поверхня марки «Воsch», вартістю 7 000 грн. 00 коп.; столовий посуд вартістю 2 000 грн. 00 коп.; комплект постільної білизни в кількості 1 шт. вартістю 1 000 грн. 00 коп.; пластикові коробки для одягу в кількості 5 шт. загальною вартістю 1 000 грн. 00 коп.; покривало персикового кольору в кількості 1 шт. вартістю 2 000 грн. 00 коп.; настільний світильник чорного кольору в кількості 1 шт. вартістю 3 000 грн. 00 коп.; книжки «Історичні енциклопедії» в кількості 10 шт. загальною вартістю 2 000 грн. 00 коп.. Вказані предмети ОСОБА_9 та ОСОБА_10 винесли з квартири та завантажили у багажне відділення, попередньо викликаного, автомобіля-таксі та в подальшому розпорядились ним на власний розсуд. Крім того, під час знаходження в приміщенні вищевказаної квартири, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пошкодили холодильник марки «Samsung» бежевого кольору вартістю 25 000 грн. Таким чином ОСОБА_9 та ОСОБА_10 завдали своїми злочинними діями потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 69 000 грн. 00 коп.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, потерпіла ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 скасувати в частині призначеного ОСОБА_9 кримінального покарання.

Ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

В обґрунтування поданої скарги, потерпіла ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального правопорушення та правильності кваліфікації дій обвинувачених, посилається на те, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного ОСОБА_9 покарання, у зв`язку з його невідповідністю тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.
Як вважає потерпіла при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції не надав належної оцінки тим обставинам, що таємне викрадення чужого майна було вчинено за попередньою змовою групою осіб з проникненням у житло та завданням потерпілій значної шкоди. Обвинувачений ОСОБА_9 відмовився відшкодовувати завдані злочином збитки.

Крім цього, потерпіла також звертає увагу на те, що, з огляду на зовнішність обвинуваченого, злочин було вчинено скоріш за все на ґрунті наркоманії. Органом досудового розслідування не досліджувалась наявність в його діях рецидиву, незважаючи на факт встановлення особи, яка займалась збутом викраденого майна, однак не була притягнута до кримінальної відповідальності, незважаючи на виявлення у її квартирі значної кількості викраденого майна, що належало не тільки потерпілій. У ОСОБА_9 відсутні постійне місце роботи або ж навчання, міцні соціальні зв`язки, дружина, діти або інші особи зі складу сім`ї, які б знаходились на його утриманні.

Зважаючи на викладене, потерпіла робить висновок про те, що суд першої інстанції не зміг об`єктивно оцінити вищевикладені обставини по справі та дійшов хибного переконання про те, що виправлення ОСОБА_9 можливе без реального відбуття покарання.

Вирок суду щодо ОСОБА_10 в апеляційному порядку не оскарджується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення потерпілої, яка підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити: пояснення прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги; пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілої підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 в умисному таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій за попередньою змовою групою осіб, поєднаній з проникненням у житло та яка завдала значної шкоди потерпілому, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.
Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_9 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає вирок суду лише в межах поданої апеляційної скарги.
Обираючи вид та міру покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Крім цього, суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_9 його щире каяття та прийняв до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання.
На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_9 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі та визнав за можливе, відповідно до вимог ст.ст. 75, 76 КК України, звільнити його від відбування покарання, якщо він, протягом призначеного судом іспитового строку, не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
За таких обставин, приймаючи до уваги загальні засади призначення покарання, передбачені ст. 65 КК України, призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на три роки, слід визнати таким, що за своїм видом та розміром відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому є справедливим.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, відповідно до якої ОСОБА_9 було звільнено від відбування покарання з випробуванням, з огляду на наступне.
Як передбачено ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Проте, ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції,як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі потерпілої, свій висновок про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання належним чином не мотивував та не зазначив у вироку про те, які саме обставини справи та дані про особу винного дозволили йому зробити такий висновок.
Встановлені під час судового розгляду обставини кримінального правопорушення, роль кожного з обвинувачених у його вчиненні, дані про особу ОСОБА_9 , а також те, що останній, як до постановлення вироку у зазначеному кримінальному провадженні, так і після, до його затримання за вчення іншого злочину, не вживав заходів щодо відшкодування завданих потерпілій збитків, дозволяють стверджувати про те, що в даному конкретному випадку відсутні достатні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 без відбування покарання.
Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене, тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав достатніх підстав для прийняття рішення про звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, а тому застосування до нього ст. 75 КК України, слід визнати необґрунтованим.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

З огляду на викладене, апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року щодо ОСОБА_9 скасуванню в частині призначеного йому покарання з ухваленням нового вироку.

Враховуючи формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, мотиви призначення покарання, на які суд першої інстанції послався у своєму вироку, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, колегія суддів погоджується з видом та розміром покарання, призначеного ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 185 КК України, а саме у виді позбавлення волі строком на три роки, яке він повинен відбувати реально, без застосування ст. 75 КК України, оскільки саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418 та 420 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

з а с у д и л а:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року в частині призначеного ОСОБА_9 покарання скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.

В решті вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду м. Києва набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/778/2016

Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_11

Доповідач - суддя ОСОБА_1