Ухвала іменем україни 13 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурораОСОБА_4 , ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000253 від

10 червня 2015 року, за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 21 березня 2016 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , такого, який судимостей не мав.

За вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 грудня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 березня 2016 року, ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 368 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, з позбавленням права обіймати посаду лікаря, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій на строк 2 роки.

Згідно із вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 23 червня 2015 року приблизно о 12.00 год. у своєму службовому кабінеті, розташованому у приміщенні поліклінічного відділення Прилуцької центральної районної лікарні на вул. Київській, 98 у

м. Прилуках, одержав від ОСОБА_7 неправомірну вигоду у виді грошей у розмірі 12 000 грн за підготовку в майбутньому направлення Прилуцької ЦРЛ на медико-соціальну-експертну комісію (МСЕК) за формою № 088/0 необхідного її огляду МСЕК.

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо нього. На обгрунтування своєї позиції засуджений стверджує, що він не є суб`єктом злочину, оскільки не був службовою особо, також він зазначає, що в його діях відсутня об`єктивна сторона інкримінованого йому кримінального правопорушення. Крім того, засуджений стверджує, що суд апеляційної інстанції порушив вимоги ст. 419 КПК України. При цьому, особа, яка подала касаційну скаргу, висловлює позицію по невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення скарги засудженого та просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно задовольнити частково.
Так, відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

За ст. 419 КПК України у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляції без задоволення підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, зазначених вимог закону

в цій справі належним чином не було виконано.

З матеріалів кримінального провадження видно, що апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 подав безпосередньо сам засуджений.

Відповідно до цієї апеляційної скарги, засуджений просив скасувати вирок районного суду, наполягаючи на відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, стверджуючи, що він не є службовою особою, наділеною адміністративно-господарськими чи організаційно-розпорядчими обов`язками. Крім того, засуджений також звертав увагу апеляційного суду на ряд істотних порушень кримінального-процесуального закону, що, на його думку були допущені судом першої інстанції. До того ж ОСОБА_6 зазначав, що в ході досудового розслідування було порушено його право на захист, унаслідок чого деякі докази, які суд першої інстанції незаконно використав при постановлені вироку, є недопустимими.

Однак апеляційний суд усупереч ст. 419 КПК України, залишаючи цю скаргу без задоволення, не надав вичерпної відповіді, на яких підставах, передбачених процесуальним чи матеріальним законами, він кожен із доводів визнав неспроможним.

Так, належного спростування не отримали твердження засудженого про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України.

Суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи неспроможність такого доводу сторони захисту, навів перелік доказів, використаних судом першої інстанції як докази винуватості ОСОБА_6 , без проведення їх належної оцінки, обмежився загальною фразою про правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 .

При цьому, апеляційний суд залишив без аналізу конкретних складових інкримінованого ОСОБА_6 злочину, та належним чином не перевірив наявність всіх його ознак в діях засудженого.

Зокрема, поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися твердження засудженого про те, що він не може бути суб`єктом, кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 КК України, оскільки він, обіймаючи посаду лікаря-невропатолога, не був службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими чи адміністративно-господарськими функціями

Крім того, суд апеляційної інстанції фактично проігнорував доводи засудженого про відсутність в його діях об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, оскільки, за твердженням останнього, до його повноважень не входили дії, за вчинення яких ОСОБА_8 нібито передала йому неправомірну вигоду.

При цьому, вказівки в оскаржуваній ухвалі на те, що наявність у лікаря організаційно-розпорядчих функцій підтверджується показаннями свідків є неспроможними, оскільки такими функціями особа має бути наділена відповідно до посадової інструкції, а не усталеної практики діяльності лікарського закладу.

З наведеного випливає, що суд апеляційної інстанції не виконав вимог ст. 419 КПК України.

Таким чином, з огляду на наведене рішення апеляційного суду через порушення ним вимог ст. 419 КПК України не можна вважати законним та обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд повинен урахувати наведене в цій ухвалі, перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, оцінити кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність із точки зору достатності та взаємозв`язку, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення відповідно до вимог процесуального та матеріального законів.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 21 березня

2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3