11-кп/775/194/2016(м)
264/8217/15-к

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2016 року, якою щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина республіки Молдова, раніше судимого: вироком Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 02.11.2015 року за ст.286 ч.3 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки

відмовлено у задоволенні клопотання останнього про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2016 року ОСОБА_6 , якого засуджено вироком Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 02.11.2015 року за ст.286 ч.3 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання.

Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2016 року в задоволені клопотання засудженого ОСОБА_6 було відмовлено.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати, звільнити його від відбування покарання. Вказує, що суд не взяв до уваги обставини провадження та дані про його особу, які мають значення для правильного вирішення його клопотання, та дають підстави для його звільнення. Зазначає, що фактично відбув вже дві третини призначеного покарання, має на утриманні двох неповнолітніх дітей та мати 1928 року народження.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який вважав судове рішення законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження та ухвали суду, засуджений ОСОБА_6 з 8 квітня 2014 року перебуває в Маріупольському СІЗО УДПтСУ в Донецькій області по теперішній час. Відповідно до ч.5 ст.72 КК України він фактично відбув 2/3 строку покарання, але не мав ані стягнень, ані заохочень за період відбування, режиму утримання не порушував, проте і до суспільно корисної праці не залучався.

Згідно з вимогами ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого.

Відповідно до ст.6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи в умовно-достроковому звільненні засудженого від відбування покарання, суд прийшов до правильного висновку та в повному обсязі врахував дані щодо поведінки засудженого в цілому та по відношенню до праці, який не виявляв наміру працювати та доводити своє виправлення, що спростовує висновки засудженого в апеляційній скарзі.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що підстави, які зазначив засуджений в клопотанні про умовно-дострокового звільнення його від відбування покарання є суто формальними. Як встановлено та доведено судом при розгляді клопотання, ОСОБА_6 хоча й не має дисциплінарних стягнень, але тривалий час не виявляв бажання працювати, що є його прямим обов`язком згідно ч.1 ст.118 КВК України, та в свою чергу свідчить про відсутність повного виправлення з боку останнього в контексті вимог ст.6 КВК України, а пасивна поведінка засудженого та ставлення до праці не може бути визнана, як сумлінна. А тому доводи засудженого про це в апеляційній скарзі та незаконність судового рішення не є слушними.

Отже, на думку колегії суддів, хоча ОСОБА_6 і відбув 2/3 строку покарання, але своєю пасивною поведінкою, ставленням до праці не довів свого виправлення, тому підстав для скасування або зміни ухвали суду, передбачених ст.409 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.ст.370,539 КПК України, а тому апеляційні вимоги Дохотару задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404,407,418 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області