Справа № 748/3160/14-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/923/2016
Категорія - ст.125 ч. 1 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000511, за апеляційними скаргами прокурора та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 15 грудня 2015 року, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Брусилів Чернігівського району Чернігівської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, який має на утриманні малолітню дочку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсіонера МВС, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

що обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 122 КК України.

З участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 15 грудня 2015 року ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України з призначенням покарання у виді штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що відповідає сумі 680 гривень.

ОСОБА_7 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинувачення за частиною 1 статті 122 КК України.

Прокурор не погодився з вироком суду та звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить вирок місцевого суду по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідністю призначеного покарання тяжкості скоєного злочину та особі засудженого, внаслідок його м`якості. Ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України до штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що відповідає 850 гривень та за ч. 1 ст. 122 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України призначити 1 рік іспитового строку, на підставі ст. 72 КК України призначені покарання виконувати самостійно.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд, виправдовуючи ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України не взяв до уваги докази які могли істотно вплинути на його висновки. Зокрема, суд не врахував висновок першої судово-медичної експертизи № 673 у відношенні ОСОБА_11 , що була проведена 21 липня 2014 року, та якою, наряду з іншими чисельними тілесними ушкодженнями, було підтверджено наявність у потерпілої закритого перелому голівки променевої кістки без зміщення, який віднесено до категорії середнього ступеня тяжкості, які на думку експерта, могли утворитись за обставин, на які вказала потерпіла. Крім того суд не врахував і записи медичної картки потерпілої, а також ту обставину, що всі проведені у справі експертизи вказують на те, що у потерпілої маються тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості та утворились у потерпілої саме 20 липня 2015 року, як і зазначає потерпіла.

В той же час, наголошує на тому, що визначаючи покарання, суд взагалі не врахував позицію потерпілої, характер та тривалість страждань, яких вона зазнала внаслідок злочину, стан її здоров`я, необхідність лікування, тощо. Отже, призначене ОСОБА_7 покарання є явно не співрозмірним із вчиненим злочином.

У порядку статті 403 КПК України прокурор подав зміни до апеляційної скарги, які за своїм змістом є ідентичними змісту раніше поданої апеляційної скарги. При цьому, мають єдину відмінність у резолютивній частині, де прокурор просить дослідити під час судового засідання висновок першої судово-медичної експертизи № 673 від 21.07.2014 року, матеріали, що характеризують особу ОСОБА_7 та допитати потерпілу ОСОБА_11 , та просить призначити обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 125 КК України в виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що відповідає 850 гривень та за ч. 1 ст. 122 КК України в виді 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити йому покарання в виді 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України призначити 1 рік іспитового строку.

Захисник ОСОБА_12 також не погодився з судовим рішенням суду першої інстанції та звернувся з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_7 , в якій просить вирок суду першої інстанції щодо його підзахисного скасувати, а справу відносно ОСОБА_7 закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 122, ч. 1 ст. 125 КК України.

Повністю погоджуючись з доводами суду в обґрунтування виправдання обвинуваченого по епізоду від 20 липня 2014 року, не погоджується з висновком суду про доведеність вини ОСОБА_7 в умисному заподіянні ОСОБА_11 тілесних ушкоджень 15 липня 2014 року.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд послався на показання самої потерпілої, а також свідків, якими являються її чоловік та неповнолітній син, з вказівкою на те, що вони є достовірними та можуть бути належним доказом, оскільки повістю узгоджуються між собою. З таким твердженням суду захисник не погоджується, вказуючи на те, що показання свідків мають досить суттєві відмінності, які не можуть бут залишені поза увагою, оскільки свідчать про недопустимість їх прийняття в якості доказу у кримінальному провадженні. Також, звертає увагу на той факт, що слідчі експерименти за участю потерпілої та свідка, яким є її чоловік, проводились одночасно і кожен із них показував події у присутності іншого, що викликає сумніви в достовірності ними сказаного.

Вказує на недостовірність показань потерпілої щодо отримання потерпілою тілесних ушкоджень 20 липня 2014 року, а саме спричинення перелому під час викручування руки, на чому вона наполягала, не зважаючи на те, що висновками чисельних експертиз, проведених за його клопотаннями, було встановлено факт неможливості отримання такого перелому за обставин, на які вказує потерпіла. Крім того, просить звернути увагу на встановлені експертами обставини щодо наявності у ОСОБА_11 інших тілесних ушкоджень, давність утворення яких може складати від 2 до 8 діб, тобто сумніви щодо отримання потерпілою наявних у неї тілесних ушкоджень не 15 липня 2014 року, а в інші дні, зазначені експертом, і при інших обставинах.

Зазначає про незаконність вироку і в тій частині, що виправдовуючи ОСОБА_7 по епізоду за 20 липня 2014 року за фактом спричинення ОСОБА_11 середнього ступеня тілесних ушкоджень та легких тілесних ушкоджень, суд мав у розпорядженні такі ж показання потерпілої та свідків, які і по епізоду 15 липня 2014 року, однак, в даному випадку визнав їх недостовірними. При цьому, захисник зауважує на те, що у вироку суд не повно виклав показання обвинуваченого ОСОБА_7 та свідків, в той час, як їх повний виклад міг усунути суперечності у показаннях учасників кримінального провадження задля об`єктивного розгляду та ухвалення обґрунтованого і законного рішення. Наголошує на тому, що у висновку № 140/15 від 15.10.15 р., на який посилається суд, чітко вказано, що з врахуванням всіх медичних даних, встановлений ОСОБА_11 27.07.2014 р. діагноз «Струс головного мозку…» при оцінці ступеня тяжкості тілесних ушкоджень до уваги не приймається. Отже, показання свідків, які спростовують слова потерпілої, висновок експертизи та інші встановлені під час судового розгляду обставини, на думку захисника, дають суду можливість поставити під сумнів правдивість її показань та надати їм оцінку, як недостовірним.

Стверджує про те, що у сторони обвинувачення в якості доказів немає нічого, окрім голослівних висловлювань та пустих звинувачень з боку потерпілої. На думку захисника, викладені ним обставини свідчать про те, що сторона обвинувачення свій прямий обов`язок по доведеності вини особи не виконала.

З приводу подій 15 липня 2014 року вказує на те, що всі встановлені об`єктивні дані свідчать лише про те, що ОСОБА_7 діяв в межах необхідно оборони від нападу осіб, що перевищували його по натиску, чисельності і силі. При цьому, максимум, що можна допустити, то це спричинення з необережності легких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , що не утворює складу злочину, так як обов`язковою ознакою є умисне їх заподіяння. В той час, як ОСОБА_7 також були спричинені тілесні ушкодження, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, з приводу чого він не звертався до правоохоронних органів,однак, їх наявність підтверджує його показання в частині направленості його дій на здійснення самозахисту, а не умислу.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник , просив рішення суду першої інстанції в частині виправдання обвинуваченого за ч.1 ст.122 КК України залишити без змін , а в частині засудження за ч.1 ст.125 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження за відсутності в його діях складу злочину.

Захисник ОСОБА_12 також не погодився з апеляційною скаргою прокурора та подав заперечення, в яких вважав викладені у ній доводи необґрунтованими та просив залишити її без задоволення, вирок суду щодо його підзахисного скасувати та закрити кримінальне провадження.

Іншими учасниками кримінального провадження на вирок суду першої інстанції апеляційні скарги не подавались.

Як встановив суд, обвинувачений ОСОБА_7 15 липня 2014 року у денний час, знаходячись в господарстві АДРЕСА_2 та області на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин умисно наніс один удар кулаком в область голови ОСОБА_11 . У подальшому ОСОБА_7 схопив ОСОБА_11 за волосся та штовхнув, від чого вона впала та вдарилась спиною об поріг. В результаті вказаних дій ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді садна лівої поперекової ділянки, синця та забиття м`яких тканин обличчя які згідно висновку експерта від 21 липня 2014 року № 673 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Крім того, органом досудового слідства ОСОБА_7 обвинувачується у спричиненні потерпілій ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України за таких обставин.

20 липня 2014 року близько 14 години 30 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись в господарстві АДРЕСА_2 та області на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин схопив ОСОБА_11 правою рукою за волосся та умисно наніс їй однин удар ногою в область лівої нижньої кінцівки. У подальшому ОСОБА_7 , діючи з єдиним умислом, знаходячись в господарстві АДРЕСА_3 , умисно наніс один удар долонею лівої руки в область голови ОСОБА_11 . Після чого ОСОБА_7 взяв ОСОБА_11 правою рукою за волосся, а іншою за ліву руку та, тиснучи, викрутив руку назовні. В результаті вказаних дій ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому голівки лівої променевої кістки без зміщення, синців та забиття м`яких тканин обличчя, лівої нижньої кінцівки, дефекту волосяного покрову волосистої частини голови, які згідно висновку експерта № 673 від 21 липня 2014 року відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, строком понад 21 день.

Заслухавши доповідача, захисника ОСОБА_6 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та просив її задовольнити, прийняти до уваги викладені у ній доводи та закрити кримінальне провадження щодо його підзахисного в частині визнання винуватим за ч. 1 ст. 125 КК України, а рішення суду в частині виправдання за ч.1 ст. 122 КК України залишити без змін; обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу свого захисника, просив вирок суду щодо нього в частині визнання винуватим за ч. 1 ст. 125 КК України скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутності складу злочину, заперечував проти звільнення його від покарання в зв`язку зі збігом строків притягнення до кримінальної відповідальності; прокурора, яка не погодилася з апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 та просила залишити її без задоволення, підтримала свою апеляційну скаргу, та просила її задовольнити, скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий яким визнати ОСОБА_7 винним за пред`явленим об`ємом обвинувачення та призначити йому покарання відповідно до вимог апеляційної скарги, при цьому в частині засудження за ч.1 ст. 125 КК України звільнити останнього від покарання на підставі ст.ст. 49, 74 КК України; потерпілу ОСОБА_11 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила її задовольнити, з апеляційної скаргою захисника не погодилась та просила залишити її без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При цьому, суд має право вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 407 КПК України суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу суду і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Положення статті 409 КПК України встановлюють одні й ті ж самі підстави, як для скасування, так і для зміни судового рішення. Оцінюючи характер виявлених порушень, виходячи із обставин кожної конкретної справи, апеляційний суд може прийняти рішення про зміну або про скасування вироку чи ухвали суду першої інстанції.

На відміну від статті 409 КПК України, у частині 1 статті 415 КПК України закріплені підставі за наявності яких суд апеляційної інстанції у будь - якому випадку зобов`язаний скасувати судове рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 409 КПК України підставою скасування судового рішення може бути неповнота судового розгляду, під час якого залишаються недослідженими обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного та справедливого рішення.

При цьому, апеляційний суд обмежений вимогами апеляційних скарг, про що зазначено у статті 404 КПК України.

Відповідно до положення частини 2 статті 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Зокрема, з мотивувальної частини ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 липня 2016 року вбачається, що однією з підстав для скасування судового рішення апеляційної інстанції стала неможливість перевірки доводів касаційної скарги захисника щодо недопустимості доказів, на яких ґрунтується висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме того факту, що зазначені докази були отримані до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

При цьому колегією суддів чітко визначено,що доводи касаційної скарги захисника щодо недопустимості доказів мають бути предметом перевірки суду апеляційної інстанції при новому розгляді кримінального провадження.

Так, виходячи з вимог статті 214 КПК України, кримінальне провадження відкривається з моменту внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення, зазначених у відповідних заяві, повідомленні, або самостійно виявлених слідчим, прокурором.

З моменту подання особою заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення така особа згідно зі статтею 55 КПК України набуває прав і обов`язків потерпілого.

Зі змісту ст. ст. 276, 277, 283 КПК України, письмове повідомлення про підозру є основою для виникнення функцій кримінального переслідування, захисту, оголошення про підозру та подальшого обвинувачення особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Прокурором у кримінальному провадженні під час перегляду матеріалів кримінального провадження в апеляційному суді надано витяги із ЄРДР від 20.07.2014 року , 26.09.2014 року, доручення про проведення досудового розслідування .07.2014 року та 26.09.2014 року, постанови про призначення групи прокурорів за тими ж датами, постанова про об`єднання досудових проваджень від 30.09.2014 року, повідомлення про підозру від 30.09.2014 року яку підозрюваний отримав 02.10.2014 року, протокол роз`яснення права на захист від 30.09.2014 року, згідно якого ОСОБА_7 відмовився від захисника.

Проте вказані процесуальні документи не були предметом дослідження та перевірки суду першої інстанції, клопотань про їх долучення не заявлялось. З огляду на такі дані, колегія суддів позбавлена можливості перевірити доводи касаційної скарги захисника щодо недопустимості доказів, на яких ґрунтується висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, а саме того факту, що зазначені докази були отримані до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, як на це вказує суд касаційної інстанції.

Відповідно до ч.3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Матеріали надані прокурором апеляційному суду, існували і на час розгляду матеріалів кримінального провадження в суді першої інстанції, проте клопотання про їх долучення та дослідження не заявлялось. Таким чином колегія суддів вважає що прокурор не дотримався вказаних вимог закону та вийшов за межі апеляційного розгляду.

В ході апеляційного перегляду, колегія суддів встановила, що у матеріалах кримінального провадження на час розгляду їх судом першої інстанції були відсутні процесуальні документи, визначені кримінальним процесуальним законодавством, наявність яких дає змогу перевірити забезпечення прав та законних інтересів обвинуваченого та потерпілого під час досудового слідства, дотримання інших вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, відсутні заява або повідомлення ОСОБА_11 про вчинені щодо неї кримінальні правопорушення, постанова слідчого про призначення судово медичної експертизи від 20 липня 2014 року, на підставі якої судово-медичний експерт 21.07.2014 року в своєму висновку за № 673 прийшов до висновку про наявність у ОСОБА_11 тілесних ушкоджень у вигляді садна лівої поперекової ділянки, синця та забиття м`яких тканин обличчя, не надані вони і суду апеляційної інстанції.

Більш того, колегія суддів не може перевірити і той факт, чи докази в кримінальному провадженні за №0000511 від 20 липня 2014 року визнано допустимими доказами у кримінальному провадженні за № 0000718 від 26 вересня 2014 року чи навпаки.

На ряду з цим, колегія суддів вважає відсутність зазначених процесуальних документів на час розгляду матеріалів кримінального провадження судом першої інстанції позбавляло суд можливості перевірити правові підстави для здійснення даного кримінального провадження, набуття ОСОБА_11 процесуального статусу потерпілого, дотримання процесуальних прав підозрюваного та обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення у межах висунутого обвинувачення. Окрім того в суді апеляційної інстанції обвинувачений заявив про вади слуху, які виникли після подій які йому інкримінуються. З огляду на вимоги п. 4 ч.1 ст. 52 КПК України, виникають питання щодо законності прийняття органом досудового розслідування відмови обвинуваченого від захисника. Також ,при реалізації норм національного процесуального законодавства, яке регламентує порядок відмови від захисника, необхідно враховувати правові позиції Європейського Суду з прав людини сформульовані, зокрема, в рішенні від 16 грудня 2010 року у справі «Боротюк проти України». Так, у п. 80 цього рішення Європейський Суд зазначив, що: «ані буква, ані дух ст. 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися (у відкритий чи мовчазний спосіб) від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак, для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови».

Також у пункті п. 58 рішення від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини» викладена ще одна важлива правова позиція щодо відмови від захисника, зокрема, Європейський суд вказав: «перед тим, як вважати обвинуваченого таким, що відмовився від важливого права за ст. 6 Конвенції, з огляду на непрямі ознаки його поведінки, слід переконатися, що він міг розумно передбачити наслідки своєї поведінки.

Окрім того на момент розгляду справи судом першої інстанції у матеріалах кримінального провадження знаходилась єдина постанова про призначення групи прокурорів від 31 грудня 2014 року, тобто на час, коли матеріали кримінального провадження перебували в суді першої інстанції.

Частина 1 статті 37 КПК України передбачає можливість призначення групи прокурорів для здійснення повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні. Винесення відповідної постанови в цьому випадку також є обов`язковим. При цьому, в ній обов`язково мають відображатися: підстави такого рішення, дані про склад групи прокурорів та старшого прокурора такої групи. Підставами доручення здійснення нагляду у кримінальному провадженні групі прокурорів можуть бути: складність кримінального провадження; багатоепізодність кримінального правопорушення (правопорушень); провадження досудового розслідування стосовно кількох осіб тощо.

Постанова, що міститься у матеріалах кримінального провадження не містить обґрунтування причин прийняття рішення щодо визначення групи прокурорів на час, коли матеріали кримінального провадження вже розглядаються судом.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів, на даному етапі судового розгляду, вважає за неможливе перевірити доводи апеляційних скарг, як прокурора, так і захисника ОСОБА_12 ..

За таких обставин, колегія суддів знаходить, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Відповідно до вимог частини 2 статті 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, в зв`язку з чим колегія суддів не має законних підстав для перевірки доводів апеляційних скарг.

Під час провадження судового розгляду суду першої інстанції необхідно звернути увагу на доводи прокурора, а також доводи захисника, викладені ними в апеляційних скаргах та касаційній скарзі захисника, щодо належності та допустимості здобутих під час досудового розслідування доказів, перевірити показання обвинуваченого, потерпілої, свідків та надати їм належну юридичну оцінку у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні, звернувши особливу увагу на належність та допустимість їх отримання, з урахуванням усіх обставин прийняте законне й обґрунтоване рішення, виклавши його у належно мотивованому процесуальному документі згідно з вимогами закону.

При цьому, колегія суддів звертає увагу і на те що ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 04 лютого 2016 року, яким було відмовлено в задоволенні апеляційних скарг як прокурора так і захисника, була скасована виключно за касаційною скаргою захисника обвинуваченого за доводів викладених ним в апеляційній скарзі так в касаційній скарзі щодо недопустимості доказів покладених судом в основу вироку. Викладене дає підстави колегії суддів вважати що прокурор фактично погодився як з рішенням суду апеляційної інстанції від 04 лютого 2016 року так і суду першої інстанції, що є предметом оскарження.

Окрім цього, з об`єктивної сторони злочин передбачений ст. 125 КК України характеризується дією або бездіяльністю , спрямованими на заподіяння легкого тілесного ушкодження , наслідками які настали та причинним зв`язком між вказаними діяннями та наслідками, суб`єктивна сторона даного злочину характеризується тільки умисною формою вини , заподіяння легкого тілесного ушкодження внаслідок необережної форми вини не є карним. Обвинувачений ОСОБА_7 визнаний судом винуватим в тому що умисно наніс один удар кулаком в область голови ОСОБА_11 , у подальшому схопив ОСОБА_11 за волосся та штовхнув, від чого вона впала та вдарилась спиною об поріг. В результаті вказаних дій ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді садна лівої поперекової ділянки, синця та забиття м`яких тканин обличчя які згідно висновку експерта від 21 липня 2014 року № 673 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. За таких обставин виникає необхідність з`ясування шляхом детального допиту обвинуваченого, потерпілої, свідків в сукупності дослідженням матеріалів кримінального провадження та їх детальної перевірки , в результаті яких саме дій виникли у потерпілої тілесні ушкодження, чи внаслідок удару чи падіння . Тілесні ушкодження які були отриманні внаслідок падіння, не дають підстави колегії суддів вважати про умисел обвинуваченого на їх заподіяння.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 409, 415, 418, 419, 421, 376 КПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора задовольнити частково.

Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 15 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 , яким останній визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і подальшому оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15