Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 09 червня 2016 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000608 за касаційною скаргою заступника прокурора Вінницької області на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 21 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 .

Вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2014 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , раніше судимий вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2012 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ст. 70 КК України на 5 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі.

Відповідно до пунктів «в» та «е» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання.

Вирішено цивільний позов та питання речових доказів у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 21 грудня 2015 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни, а також вказано про самостійне виконання вироку Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2012 року щодо ОСОБА_6 .

За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку ОСОБА_6 визнаний винуватим та засуджений за таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.
07 липня 2013 року близько 00.35 год. ОСОБА_6 , таємно викрав з подвіря домогосподарства АДРЕСА_1 належне ОСОБА_8 майно на загальну суму 483, 54 грн.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд мав застосувати положення ст. 71 КК України так як злочин ним було вчинено в період іспитового строку, встановленого попереднім вироком суду, чого не зробив, натомість, звільнив ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2014 році». Доводи апеляційної скарги про це, всупереч вимогам ст. 419 КПК України залишив поза увагою апеляційний суд.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання касаційних вимог, пояснення засудженого та його захисника, які вважали, що підстав задоволення касаційної скарги немає, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_6 покарання колегія суддів вважає обґрунтованими.
За змістом вимог ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання; у резолютивній частині вироку покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.
Як видно зі справи, ОСОБА_6 , будучи особою, раніше судимою вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2012 року за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, вчинив інкримінований йому злочин в період іспитового строку, встановленого вказаним вироком.
Згідно з ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Суд першої інстанції, дійшовши висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України призначаючи покарання за вказаним обвинуваченням, не застосував наведених вимог кримінального закону, які регулюють правила призначення покарання.
Натомість, встановивши наявність обставин, достатніх для застосування Закону України «Про амністію в 2014 році», звільнив ОСОБА_6 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 185 КК України.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою прокурора, в якій він ставив питання про необхідність призначення остаточного покарання ОСОБА_6 відповідно до вимог ст. 71 КК України та лише після цього вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для звільнення від призначеного покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2014 році», суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, належним чином не перевірив їх.

Водночас, колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного прокурором судового рішення на час касаційного розгляду цієї справи немає.

З наявних у суді касаційної інстанції матеріалів убачається, що ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 серпня 2015 року ОСОБА_6 звільнено від призначеного вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2012 року покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку. Зазначена ухвала набула законної сили 14 серпня 2015 року.

Згідно рекомендацій, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року у випадках вчинення особою, звільненою від відбування покарання з випробуванням, нового злочину після закінчення іспитового строку суди повинні долучати до справи копію судового рішення про звільнення засудженого від призначеного покарання або про направлення його для відбування останнього. Якщо таке рішення не ухвалювалося, суд при розгляді справи про новий злочин не вправі призначати покарання за сукупністю вироків.
За наведених обставин, констатуючи обґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора про неправильне застосування ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_6 остаточного покарання на час постановлення вироку, колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення на даний час немає. Водночас, в зв`язку з зазначеним необхідно виключити з ухвали апеляційного суду посилання на самостійне виконання вироку Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2012 року щодо ОСОБА_6 та з огляду на це, касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Керуючись статтями 434, 436 438 КПКУкраїни, колегія суддів,

у х в а л и л а:
Касаційну скаргу заступника прокурора Вінницької області задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 21 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Виключити посилання на виконання вироку Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 лютого 2012 року щодо ОСОБА_6 самостійно.

В решті судове рішення залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3