Згідно з вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 24 червня 2016 року, ОСОБА_2 у другій половині січня 2013 року, знаходячись у кв. АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_3 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, повідомив, що ноутбук марки „Асус потребує ремонту, чим викликав впевненість у ОСОБА_2 щодо дійсної передачі ноутбука в ремонт, заволодів майном ОСОБА_4 ,а саме вказаним ноутбуком вартістю 2500 грн., який 18.01.2013р. заклав в ломбард, а отримані кошти використав на власні потреби.
Також, ОСОБА_2 в період січня-серпня 2013 р., діючи повторно , реалізовуючи єдиний умисел на викрадення грошових коштів та цінностей з квартири по АДРЕСА_1 , належної ОСОБА_3 , яка на той час була йому тещею, знаючи місце зберігання майна та скориставшись відсутністю у квартирі потерпілих, таємно викрав майно , належне потерпілій ОСОБА_4 - мобільний телефон марки „Моторола імей НОМЕР_1 вартістю 1700 грн., та спільні кошти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в сумі 35 000 грн.
Вважаю, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, а кримінальне провадження закриттю у зв`язку із тим, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а в діяннях обвинуваченого ОСОБА_2 відсутній склад кримінального правопорушення.
Зокрема, суд першої інстанції, обґрунтовуючи у вироку доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190 та ч.2 ст.185 КК України покликається на покази потерпілих ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
Проте, вважаю, що покази цих потерпілих та свідків не підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_2 .
Так, ні один із свідків не були очевидцями вчинення цих злочинів. Будучи допитані при перегляді цієї справи в апеляційному порядку, ці свідки також нічого по суті справи пояснити не змогли. Лише свідок ОСОБА_8 вказав, що мав розмову із ОСОБА_2 , в якій останній визнав, що викрадав гроші. Обвинувачений ОСОБА_2 таке пояснення цього свідка заперечив.
Вважаю, що покази свідка ОСОБА_8 не можуть братися до уваги, оскільки він є братом та сином потерпілих, а тому об`єктивно викликають сумніви у своїй правдивості.
Аналогічно, вважаю, що не можуть бути взяті до уваги пояснення потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у підтвердження вини ОСОБА_2 , оскільки вони також не були очевидцями цих злочинів, їхні пояснення не підтверджуються жодним доказом у справі та існують обґрунтовані сумніви у їхній правдивості, оскільки між обвинуваченим та потерпілими існують неприязні стосунки.
Суд у вироку також покликається на повідомлення ломбарду «Скарбниця» від 25.09.2012 року, згідно якого ОСОБА_2 здавав у ломбард ноутбук та золоті вироби.
Обвинувачений ОСОБА_2 , як в суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді справи ствердив, що дійсно здавав у ломбард речі, які вказані у довідці. Проте, золоті вироби належали йому, його сестрі та матері. Ці вироби він здав у ломбард оскільки потрібні були гроші і згодом він ці речі викупив та повернув сестрі та матері.
Такі пояснення обвинуваченого ОСОБА_2 нічим не спростовані, а тому повідомлення ломбарду не може бути беззаперечним доказом вини ОСОБА_2 .
Не можуть бути доказами вини ОСОБА_2 виписка з рахунку ПАТ «Привтбанк» про перерахунок ОСОБА_2 грошових коштів ОСОБА_3 в сумі 6800 грн., а також довідка Державного ощадбанку України №888 від 18.11.2013 року, оскільки вони об`єктивно не стверджують вчинення кримінального правопорушення, а лише вказують на існування лише факту перерахунку грошей та наявність грошей на рахунку у банку.
Обвинувачений ОСОБА_2 категорично заперечив вчинення ним крадіжки грошей та золотих виробів у потерпілих та вказав, що потерпіла ОСОБА_4 є його колишньою дружиною і між ними існують неприязні стосунки із-за того, що він покинув її. Тому вважає, що вони оговорили його.
В розумінні ст. 190 КК України шахрайство це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.
Отже, шахрайство це корисливий злочин проти власності. Шахрай вчиняє його шляхом обману чи зловживання довірою потерпілого, в результаті чого, потерпілий фактично добровільно віддає шахраю своє майно.
Як встановлено в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді справи обвинувачений ОСОБА_2 та потерпіла ОСОБА_4 перебували у шлюбі, проживали разом та вели спільне господарство.
Обвинувачений ОСОБА_2 пояснив, що він дійсно здав у ломбард ноутбук, який у свій час був переданий сину потерпілій від першого шлюбу його бабою. Проте, із дозволу його дружини він, фактично його віддав у ломбард з метою отримати гроші та, доклавши свої, купити ліпший, що і зробив. Новий ноутбук він приніс до хати, а коли ішов від дружини забрав, оскільки вважав це спільним майном. Ноутбук зараз знаходиться у нього.
Такі пояснення обвинуваченого нічим не спростовані.
Суд першої інстанції не встановив ні об`єктивну ні суб`єктивну сторону шахрайства в діях ОСОБА_2 ..
Вважаю, що між обвинуваченим та потерпілою ОСОБА_4 існують цивільно-правові відносини по розподілу майна, яке було набуте під час їхнього спільного проживання.
Відповідно до стаття 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.
Отже, вважаю, що стороною обвинувачення не виконано вимоги закону, а суд першої інстанції не звернув на це увагу та, в порушення вимог ч.3 ст.373 КПК України, постановив обвинувальний вирок на доказах сторони обвинувачення, які не підтверджують вину ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованих йому злочинах.
Суддя Апеляційного суду ОСОБА_1