В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 квітня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

представника цивільного

відповідача СК ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0010402 від 14 липня 2015 року за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, працюючого директором ТОВ «Тран-Мотор Сервіс», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_9 13 липня 2015 року приблизно о 14 год. 28 хв. керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21112» д.н.з НОМЕР_1 рухався зі швидкістю 20-30 км/год. в умовній крайній правій смузі руху по проїзній частині вул. Марини Раскової в напрямку від вул. Академіка Шліхтера в бік станції метро «Лівобережна» в м. Києві.
Проїзна частина вул. М. Раскової має умовні три смуги руху в бік станції метро «Лівобережна» та умовні три смуги руху в бік вул. А. Шліхтера в м.Києві, мається дорожня розмітка 1.14.3 ПДР України.
Під час руху водій ОСОБА_9 допустив порушення вимог п.п.: 10.1, 10.9, Правил дорожнього руху України, які відповідно регламентують, що перед початком руху, перестроюванням та будь - якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху (п. 10.1 Правил) та, що під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він, у разі потреби, повинен звернутися за допомогою до інших осіб (п. 10.9 Правил).
Зокрема, порушення вище вказаних вимог з боку водія ОСОБА_9 виразилось в тому, що він, керуючи автомобілем «ВАЗ 21112» д.н.з НОМЕР_1 , зупинився в крайній правій смузі руху під кутом, а саме передньою частиною під`їхав до бардюрного каменя по вул. М. Раскової біля будинку № З-Б в м. Києві, після чого вийшов зі свого автомобіля та пішов по власним справам, повернувшись до свого автомобіля приблизно через 10-15 хвилин водій ОСОБА_9 сів за кермо свого автомобіля «ВАЗ 21112», завів двигун та ввімкнув задню передачу і розпочав рух заднім ходом при цьому не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не впевнився, що позаду його автомобіля нікого немає. Рухаючись заднім ходом ОСОБА_9 не подав звуковий сигнал, не звернувся за допомогою до інших осіб, чим порушив п. 10.1 та 10.9 ПДР України.
Так, ОСОБА_9 рухаючись заднім ходом по вул. М. Раскової в напрямку від будинку № 3-Б в бік регульованого пішохідного переходу, котрий розташований неподалік буд № 3-Б по вул. М. Раскової в м.Києві, проїхавши приблизно 30-40 сантиметрів зі швидкістю приблизно З км/год, не побачив, що позаду його автомобіля проїзну частину вул. М. Раскової з ліва на право по ходу руху, його автомобіля заднім ходом, переходила пішохід ОСОБА_7 , в результаті чого ОСОБА_9 здійснив на неї наїзд задньою частиною автомобіля в ліву бокову частину тіла пішохода ОСОБА_7 , від чого пішохід впала на проїзну частину та отримала тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 1407/Е від 13.08.2015 року відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.
Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Так, будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини скоєння кримінального правопорушення, викладені в установочній частині вироку, щодо часу, місця та способу його настання, щиро розкаявся у вчиненому, критично оцінив свої дії та виразив готовність понести відповідальність за вчинене, однак зауважив, що від його дій у потерпілої не могло виникнути тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості.
При цьому обвинувачений пояснив, що, на його думку, потерпіла, у цій ситуації, рухалася з недотриманням ПДР України, зокрема з недотриманням положень Розділу 4 цих Правил.

Вказані показання обвинуваченого суд визнає допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України та належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України, щодо показань в частині перебігу подій, які мали місце, у тому числі наявності, або ж відсутності у його діях складу злочинів, підстав та способу їх вчинення, то суд вважає за необхідне надати їм оцінку після аналізу усіх доказів у провадженні в сукупності.

Зокрема, будучи допитаною з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпіла ОСОБА_7 зазначила, що вона 13.07.2015 року приблизно о 14 годині 00 хвилин вийшла з маршрутного мікроавтобуса № 535, біля ринку "Метро Лівобережна", на зупинці громадського транспорту, по заду даного маршрутного мікроавтобуса, був регульований пішохідний перехід, після чого вона почала рухатись спокійним темпом руху в бік пішохідного переходу, до якого було приблизно 5 метрів, і в цей момент мікроавтобус вже від`їхав від зупинки громадського транспорту. Біля бардюрного каменя стояли припарковані передньою частиною до бардюрного каменя, навкоси транспортні засоби. Коли вона наблизилась до магазину "Алло", який розташований на відстані приблизно 100 метрів від станції метро "Лівобережна" в місті Києві, то в той час перед даним магазином стояв припаркований автомобіль «ВАЗ 21112» д.н.з. НОМЕР_1 . Вона рухалась позаду припаркованих транспортних засобів та йшла в бік пішохідного переходу і коли дійшла до даного ТЗ «ВАЗ 21112» д.н.з. НОМЕР_1 та рухалась з лівої сторони на праву, то даний автомобіль раптово розпочав рух заднім ходом, вона в цей час встигла дійти до середньої частини даного автомобіля, як раптом водій здійснив наїзд на неї задньою частиною автомобіля в лівий бік її тіла, від чого вона впала на регульований пішохідний перехід.
Також потерпіла зауважила, що рухалась не швидко, в спокійному темпі руху, автомобіль також рухався не швидко приблизно 3-5 км/год., проїхав приблизно 1-1,5 метри заднім ходом після чого здійснив наїзд на неї.
Під час руху заднім ходом водій ОСОБА_9 не подав звуковий сигнал та не звернувся за допомогою до інших осіб при русі заднім ходом, тобто рухався з недотримнанмя п.п. 10.1, 10.9 ПДР.
При цьому, потерпіла вказала, що, на цей час, має претензії до обвинуваченого матеріального характеру.
Вказані показання потерпілої суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.
В свою чергу, допитаний у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 356 КПК України, експерт ОСОБА_11 зазначив суду, що працюючи експертом з правом проведення експертизи, зокрема щодо обставин і механізму ДТП та інших, і будучи ознайомленим з правами та обов`язками експерта, та попередженим про кримінальну відповідальність згідно положень ст.ст. 384, 385, 387 КК України, маючи стаж роботи з 2005 року, здійснював 11.08.2015 року, на підставі постанови слідчого від 04.08.2015 року разом з експертом ОСОБА_12 судову авто-технічну експертизу за матеріалами кримінального провадження унесеного до ЄРДР за № 0010402. Експертизу було здійснено у відповідності до положень законодавства України. Зроблені висновки цілком і повністю відповідають дійсності, тобто за своєю суттю є правдивими. Інші обставини пов`язані з проведенням дослідження, не пам`ятає, у зв`язку з великим часовим проміжком.

Порушень положень § 5 Глави 4 КПК України в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено.

Згідно ч. 5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.

Тож, суд, аналізуючи зміст пояснень експерта ОСОБА_11 визнає їх належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Обставин регламентованих ст. 87 КПК України в ході судового розгляду встановлено не було.
В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.

Протоколом огляду місяця дорожньо-транспортної пригоди здійсненого з 15 год. 30 хв. по 16 год. 10 хв. 13.07.2015 року, який був проведений старшим слідчим СВ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_13 в присутності понятих та обвинуваченого підтверджується безпосередньо факт настання самої події кримінального правопорушення, а саме дорожньої-транспортної пригоди, його час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, характеристика природних умов, наслідків, що настали в результаті зіткнення вказаного транспортного засобу та потерпілої (а.п. 113-114 том № І).
Порушень вимог ст.ст. 104-106, 237, 223 КПК України судом не встановлено та сторонами не доведено.

З копії водійського посвідчення обвинуваченого ОСОБА_9 слідує, що на час, цієї ДТП він був водієм, тобто особою, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія відповідної категорії (п. 1.10 ПДР), тобто, як учасник дорожнього руху, в силу положень п. 1.3 Правил зобов`язаний знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливим (а.п. 149, том №І).

Зі схеми місця дорожньо-транспортної пригоди, складеної інспектором СОМ ДТП ВДАІ Шевченківського РУ ОСОБА_14 слідує, що вона містить зображення місця пригоди у вигляді схеми, яка оформлена на місці пригоди і підписана водієм та на якій графічно відображені й зафіксовані всі об`єкти та обставини, що стосуються події та можуть мати значення для об`єктивного визначення її причин, а саме: ділянка дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода; сталі орієнтири, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів та слідів; транспортний засіб причетний до ДТП, координати його розміщення відносно елементів проїзної частини та сталих орієнтирів; сліди та предмети, що стосуються пригоди: розміщення частин та об`єктів, що відокремилися від транспортного засобу, відносно елементів проїзної частини; площа розсіювання уламків, сліди заносу; координати місця зіткнення, відносно сталих орієнтирів; ширина проїзної частини разом з роздільними смугами; розташування дорожньої розмітки (а.п. 132 том № І).
З протоколу огляду місяця події здійсненого з 18 год. 15 хв. по 19 год. 10 хв. 13.07.2015 року, який був проведений старшим слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_15 в присутності спеціаліста ОСОБА_16 підтверджується безпосередньо факт настання самої події кримінального правопорушення, а саме дорожньої-транспортної пригоди, його місце та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, характеристика природних умов (а.п. 110-112 том № І).
Порушень вимог ст.ст. 104-106, 237, 223 КПК України судом не встановлено та сторонами не доведено.

З протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення складеного 13.07.2015 року старшим о/у Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_17 підтверджується безпосередньо факт настання самої події кримінального правопорушення, а саме дорожньої-транспортної пригоди, його місце, дата, час та інші обставини вчинення кримінального правопорушення (а.п. 108 том № І).
При цьому, суд звертає увагу на те, що показання потерпілої, яка була перед прийняттям такої заяви попереджена про кримінальну відповідальність згідно ст. 383 КК України (а.п. 109 том № І) цілком і повністю кореспондуються з показаннями наданими нею в суді.
Порушень вимог ст.ст. 104-106, 214, КПК України судом не встановлено та сторонами не доведено.

Вказані документи суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 99 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено.

Тобто, цими джерелами доказів в їх сукупності підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 КПК України.

Щодо доводів представника потерпілої про неналежність доказів, зокрема схеми ДТП, то вони на увагу не заслуговують, оскільки не ґрунтуються на матеріалах даного кримінального провадження та нормах КПК України.

В частині визнання у якості доказу схеми ДТП сформованої особисто потерпілою, то суд вважає цей доказ не допустимим, оскільки він отриманий у спосіб не передбачений діючим законодавством та КПК України.

При цьому, з досліджених судом, у порядку § 3 Глави 28 КПК України, у судовому засіданні, висновків експертів, тобто докладних описів проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, судовим слідством встановлено наступне.

З висновку автотехнічної експертизи № 389ат від 11.08.2015 року слідує, що в ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо - транспортною пригодою, водій автомобіля «ВАЗ 21112» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_9 повинен був керуватися вимогами пунктів 10.1 та 10.9 ПДР України.
В ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо - транспортною пригодою, водій автомобіля «ВАЗ 21112» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_7 шляхом виконання вимог пунктів 10.1 та 10.9 ПДР України.
В ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо - транспортною пригодою, в діях водія автомобіля «ВАЗ 21112» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_9 , з технічної точки зору, експертами вбачаються невідповідності вимогам пунктів 10.1 та 10.9 ПДР України (а.п. 137-141, том № І).
При цьому, суд враховує, що згідно даних цього висновку, будь-які причини технічного характеру, які б завадили водію ОСОБА_9 діяти відповідно до вимог ПДР України не були відомі експертам, тобто відсутні.
З висновку судово-медичної експертизи № 1407/Е від 03.08.2015 року 13.08.2015 року, слідує, що у пішохода ОСОБА_7 1942 р.н. мали місце наступні тілесні ушкодження: - закрита травма лівого колінного суглобу: перелом латерального мищелка лівої великогомілкової кістки, гемартроз (наявність в порожнині колінного суглобу крові).
Дані тілесні ушкодження відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу (а.п. 123-127, том № І).
З висновків Київської міської наркологічної клініки лікарня «Соціотерапія» № 003617 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 13.07.2015 року, слідує, що обвинувачений в стані сп`яніння не перебував (а.п. 115, том № І).

При цьому, наявні у провадженні постанови слідчого про призначення експертиз свідчать про те, що останні були призначені у відповідності до Кримінального процесуального Кодексу України.

Порушень положень § 5 Глави 4 КПК України в ході судового розгляду сторонами не доведено та судом не встановлено.

Згідно ч. 5 ст. 356 КПК України, в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені.

Тож, зазначені висновки суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 101-102 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено.

Тобто, цими джерелами доказів в їх сукупності підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 КПК України, зокрема порушення обвинуваченим п.п. 10.1, 10.9 ПДР та отримання потерпілою середньої тяжкості тілесного ушкодження.

В свою чергу, згідно положень ст. 22 КПК України , кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом . Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків

Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Тож, у судовому засіданні захисником, за згодою обвинуваченого, було заявлено клопотання про відмову від допиту експерта ОСОБА_12 , яке ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 371 та ч. 2 ст. 372 КПК України, за згодою сторін кримінального провадження, а саме з боку обвинувачення та захисту, з урахуванням положень ст.ст. 22, 26 КПК України, задоволено.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Тож суд, враховуючи вищевикладені докази, які були надані суду у ході розгляду провадження та визнанні належними і допустимими, вважає висловлені стороною захисту доводи та докази в частині перебігу подій, зокрема в частині недотримання ПДР потерпілою, враховуючи зокрема надані показання потерпілою у суді та дані протоколів, беручи до уваги показання, висновки експертиз, сумнівними з вищезазначених у судовому рішенні підстав, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

При цьому, суд в черговий раз наголошує на тому, що будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, суду надано не було.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом, у зв`язку чим кваліфікує його дії саме за ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки він своїми умисними діями скоїв порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_9 є щире каяття, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, відносно якої останній батьківських прав не позбавлений.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся та неодноразово, в ході судового розгляду, просив вибачення, критично оцінив свої дії, зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за вчинене, у межах своєї вини відшкодувати потерпілій матеріальну шкоду, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з її вини.
Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до імперативних положень ч. 2 ст. 67 КК України, судом визнається, не дивлячись на відсутність таких даних в обвинувальному акті, вчинення злочину щодо особи похилого віку, якою є потерпіла ІНФОРМАЦІЯ_2 у розумінні ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» (п. 6 ч. 1 ст. 67 КК України), адже п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 24.10.2003 N 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (зі змінами та доповненнями) регламентовано, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення; при цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання; суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

В свою чергу, згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Зокрема, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, позитивну характеристику за місцем роботи, стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (працює на посаді директора, раніше не судимий в силу ст.. 89 КК України, не одружений, має вищу освіту), наявність на утриманні членів родини, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім (дитина), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає належні соціальні зв`язки; позицію прокурора та потерпілої у справі, щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 286 КК України зі звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України та покладенням обов`язків з числа ст. 76 КК України.

Про можливість належної соціалізації особи та допустиму репутацію свідчить невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (невстановленість зловживання алкогольними напоями, наявність на утриманні членів родини, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім тощо), характер вчиненого кримінального правопорушення та відсутність за його результатами будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превелювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання та оскільки переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

При вирішенні цивільного позову ОСОБА_7 до ПАТ «Київський страховий дім» (відповідач 1) та ОСОБА_9 (відповідач 2) про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), суд виходить з наступного.
Цивільний позивач та її представник, у судовому засіданні, кожен окремо, пояснили суду, що матеріальна шкода складається із витрат понесених потерпілою на лікування від ДТП, моральна ж шкода полягає у пережитих нею стражданнях після вказаних подій, та з урахуванням тривалої втрати працездатності.
У судовому засіданні цивільний відповідач 2 та його захисник заявлений цивільний позов визнали частково, а саме зауважили, що визнають її тільки у міру вини обвинуваченого та враховуючи конкретні обставини справи в даній ситуації вважають моральні страждання цивільного позивача перебільшеними, тобто такими, що не випливають з дій цього відповідача.
При цьому, цивільний відповідач 2 зауважив, що, дійсно, на момент, ДТП його ТЗ був застрахований в ПАТ «Київський страховий дім».
Представник ПАТ «Київський страховий дім» ОСОБА_10 у задоволені цивільного позову вважала за необхідне відмовити з підстав викладених у запереченнях (а.п. 86-90, том № І, 90-94 том № ІІ), зокрема виходячи з того, що цивільним позивачем не було дотримано вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема ст. 35 цього Закону, а СК у розумінні ст. 62 КПК України, не є належним відповідачем.
Тож, суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.
У судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_9 та ПАТ «Київський страховий дім» укладений поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб під час експлуатації забезпеченого транспортного засобу «ВАЗ 21112», д.н.з. НОМЕР_1 .
Також, судом у судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 в частині цивільного позову, які будучи попередженими про кримінальну відповідальність, пояснили суду, що дійсно 13.07.2015 року ОСОБА_7 потрапила у ДТП та отримала у ньому середньої тяжкості тілесні ушкодження, які потребували значних фінансів для їх усунення та пережила велику душевну травму.
Згідно ж до п. 3 ч. 2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.
Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, а шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4 роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Частина 2 статті 1166 ЦК України встановлює, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Отже, саме на відповідачу - 2 лежить тягар доведення того, що шкоду завдано не з його вини, проте в порушення зазначених положень законодавства відповідач - 2 належними доказами не довів відсутності своєї вини в заподіянні шкоди, апріорі, судом визнано доведеним, що внаслідок ДТП, яке сталося з вини цивільного відповідача - 2, цивільному позивачу було завдано матеріальну та моральну шкоду.

Поряд з цим, суд враховує, що в даних правовідносинах обов`язковим є застосування положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

Так, в силу статті 4 Закону відповідач 2 є суб`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а його відповідальність перед третіми особами (потерпілими) застрахована, оскільки ця відповідальність є об`єктом страхування згідно ст. 5 Закону.

При цьому, суд не сприймає доводи відповідача -1, що оскільки позивач не надав необхідних документів для отримання страхового відшкодування, позов є передчасним, з огляду на наступне.
По-перше, згідно рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2014 року у справі № 3-165гс14 та від 15 квітня 2015 року у справі № 3-49гс15.
По-друге, у відповідності до ст. 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, завданої життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Відповідно до п. 22.1 ст. 22 вказаного Закону, при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Підпунктом 22.3 передбачено, що потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 частини другої ст. 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до ст.23 ЦК України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5% ліміту, визначеного у п. 9.3 ст.9 цього Закону.
Відповідно до ст. 23 вказаного вище Закону, під шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода ( в тому числі моральна шкода) пов`язана: з лікуванням потерпілого, з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; із стійкою втратою працездатності потерпілим.
По-третє, відповідач 1 станом ще на 15.07.2015 року знав про настання страхової події (а.п. 92 том № ІІ).

Отже, в силу п. 22.1 ст. 22 та ст. 29 Закону, з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування», шкоду завдану здоров`я цивільного позивача повинен відшкодовувати страховик, тим паче, що можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту.
Так, у даному випадку, судом визнано доведеним, що в наслідок дій обвинуваченого потерпілій було завдано середньої тяжкості тілесне ушкодження, які призвели до тривалого розладу здоров`я на строк понад 21 добу та вартісного лікування.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тож, суд, з урахуванням наданих йому у судовому засіданні сторонами кримінального провадження доказів, вважає доведеним наявність матеріальної шкоди у цивільного позивача у вигляді фактично понесених витрат останньою на лікування, а саме з відповідача 1 - 15648 грн. 23 коп., які складаються з вартості придбаних на лікування медикаментів у сумі 14823 грн. 13 коп. та 825 грн. 10 коп. з втрати працездатності, але в іншій частині суд вважає позов позивача, у супереч вимог ст. 60 ЦПК України, щодо витрат на реабілітаційні препарати у сумі 8500 грн. 00 коп., безпідставними, оскільки у цій частині позивачем не надано жодного доказу на їх понесені, тобто доводи відповідача 1, які викладені у письмових запереченнях, в цій частині, є обґрунтованими.

Щодо втрати працездатності, то суд погоджується в даному випадку з доводами відповідача -1 про те, що тимчасова втрата працездатності за період вказаний у позовній заяві не є доведеною взагалі, однак не сприймає доводів відповідача -1 в частині того, що термін втрати працездатності становить 16 діб, оскільки згідно висновку експерта № 389/ат від 11.08.2015 року строк розладу здоров`я понад 21 добу, тобто саме цей термін (21 доба), на думку суду, є доведеним в ході судового розгляду та саме цей період підлягає відшкодуванню.

Разом з тим, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує, за яких обставин і якими діями вона завдана, яким є ступень вини заподіювача, в якій грошовій сумі потерпілий вказує та пов`язані з нею втрати та з чого при цьому виходить.

В судовому засіданні судом було встановлено, що потерпілому/цивільному позивачу було завдано моральну (немайнову) шкоду, яка згідно висновку судово-психологічної експертизи № 1596 від 01.02.2016 року орієнтовно становить 54 мінімальних заробітних плати (а.п. 46-57, том № ІІ).

У відповідності з ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Зокрема, п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.95 року регламентовано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Тож, суд, вважає за необхідне, у даному випадку, з рахуванням положень ст. 26-1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка передбачає, що страховиком відшкодовується потерпілому-фізичній особі моральна шкода у розмірі 5% відсотків страхової виплати за шкоду завдану здоров`я стягнути з відповідача 1 741 грн. 16 коп., що становить 5 % від 14823 грн. 13 коп.

Поряд з цим, суд, враховуючи наявність моральної (немайнової) шкоди у потерпілого, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), та виходячи з положень ст. 128 КПК України, та норм ЦК України, визначає розмір такої шкоди для стягнення з відповідача - 2 з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості й вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого/цивільного відповідача 2 на користь потерпілої/цивільного позивача 71 884 гривні 59 копійок, оскільки згідно висновку експерта така шкода складає 72625, 75 грн., тож враховуючи суму, яку в цій частині стягнуто з відповідача -1, невідшкодованою сумою є саме 71884, 59 коп.

В частині цивільного позову про стягнення з відповідача - 2 витрат на правову допомогу у сумі 4310 гривень, то останні з урахуванням положень ст. 120 КПК України, та норм ст. 1 Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», яка передбачає, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні, стягнення з відповідача 2 у повному обсязі, оскільки останій приймав участь у судових засіданнях більше ніж як і витрати на залучення експерта у сумі 5800 гривень на підставі ст. 124 цього ж Кодексу.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, до обвинуваченого не застосовувався та, враховуючи вимоги ст.ст. 177, 178 КПК України, підстави для його визначення, на даному етапі, відсутні.

Речові докази у провадженні, згідно даних реєстру відсутні.

Питання судових витрат у провадженні суд вирішує відповідно до ст. 124 КПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача-2.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_9 визнати винним вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_9 обов`язки: попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілої; не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Цивільний позов ОСОБА_7 до ПАТ «Київський страховий дім» та ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином) - задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ «Київський страховий дім»на користь ОСОБА_7 15 648 (п`ятнадцять тисяч шістсот сорок вісім) гривень 23 копійки на відшкодування матеріальної шкоди та 741 (сімсот сорок одну) гривню 16 копійок на відшкодування моральної шкоди, а всього 16389 (шістнадцять тисяч триста вісімдесят дев`ять) гривень 39 копійок.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 10 110 (десять тисяч сто десять) гривень 00 копійок на відшкодування процесуальних витрат та 71 884 (сімдесят одну тисячу вісімсот вісімдесят чотири) гривні 59 копійок на відшкодування моральної шкоди, а всього 81994 (вісімдесят одна тисяча дев`ятсот дев`яносто чотири) гривні 59 копійок.

В іншій частині у задоволенні цивільного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь держави витрати на залучення експерта для проведення автотехнічної експертизи від 11.08.2015 року № 389/ат у сумі 429 (чотириста двадцять дев`ять) гривень 66 копійок.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я: ОСОБА_1