Справа № 368/578/16-к
Провадження № 1-в/368/167/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2016 р. Кагарлицький районний суд Київської області
В складі:
Головуючого судді: ОСОБА_1
При секретарі: ОСОБА_2
з участю прокурора: ОСОБА_3
інших учасників провадження:
засудженого: ОСОБА_4
захисника: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кагарлик:
- подання начальника Кагарлицької виправної колонії (№ 115) Київської області ОСОБА_6 , погоджене з спостережною комісією при Кагарлицькій райдержадміністрації про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Заброди Ратнівського району Волинської області, громадяну України, проживаючого до засудження за адресою: АДРЕСА_1 , до засудження не працював, інваліда третьої групи, освіта середня, одруженого, засудженого 05 грудня 2014 року Ратнівським районним судом Волинської області за ч. 2 ст. 286 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки;
- клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким, а саме, на штраф, та клопотання засудженого щодо перерахунку йому в строк відбування основного покарання перебування його на даний час в СІЗО № 13;
- клопотання захисника засудженого ОСОБА_4 , - адвоката ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким, а саме, - на громадські або виправні роботи, суд, -
В С Т А Н О В И В :
06.04.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшло подання начальника Кагарлицької виправної колонії (№ 115) Київської області ОСОБА_6 , погоджене з спостережною комісією при Кагарлицькій райдержадміністрації про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Заброди Ратнівського району Волинської області, громадянину України, проживаючого до засудження за адресою: АДРЕСА_1 , до засудження не працював, інваліда третьої групи, освіта середня, одруженого, засудженого 05 грудня 2014 року Ратнівським районним судом Волинської області за ч. 2 ст. 286 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, в якому адміністрація Кагарлицької виправної колонії Київської області клопочеться перед Кагарлицьким районним судом Київської області про заміну невідбутої частини основного покарання у виді позбавлення права керувати трансортними засобами засудженому ОСОБА_4 .
В судове засідання представник Кагарлицької виправної колонії Київської області ВК 115 не з`явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи, проте, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності представника установи виконання покарань, так як вважає, що позиція адміністрації установи виконання покарань чітко висловлена:
- в мотивувальній частині подання, ( а.с., 1), в якому зазначено, що засуджений ОСОБА_4 став на шлях виправлення і заслуговує, згідно ст. 82 КК України на заміну покарання більш м`яким покаранням;
- в характеристиці на засудженого ОСОБА_4 , яку надала установа виконання покарань, в якій адміністрація установи покарань має таку усталену позицію, що засуджений ОСОБА_7 зарекомендував себе з позитивної сторони, став на шлях виправлення, тому до нього можливе застосування невідбутої частини покарання більш м`яким згідно ст. 82 КК України.
В судовому засіданні ОСОБА_4 заявив клопотання про заміну йому невідбутої частини основного покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке покарання, - штраф.
На запитання суду засуджений ОСОБА_4 відповів, що відшкодовувати шкоду, заподіяну злочином, він на даний час не може, проте, перебуваючи на волі, має намір займатися огородництвом, садити картоплю, пшеницю, відповідно, продавати с/г продукцію, та з коштів, отриманих внаслідок реалізації с/г продукції, відшкодовувати матеріальну та моральну шкоду, заподіяну злочином.
Окрім того, просить йому перерахувати в строк відбутого основного покарання термін його перебування на даний час в СІЗО з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Що стосується того факту, що він має одне дисциплінарне стягнення, то він вважає його таким, яке є не суттєвим, тому він його не оскаржував.
В судовому засіданні захисник засудженого, - адвокат ОСОБА_5 заявив клопотання про заміну невідбутої частини основного покарання з позбавлення волі на громадські або виправні роботи.
В судовому засіданні прокурор Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_3 клопотання ВК 115 підтримала в частині, а саме, - підтримала клопотання про застосування до засудженого ОСОБА_4 положення ст. 82 КК України, - заміна покарання більш м`яким, проте, вважає, що засудженому ОСОБА_4 слід замінити позбавлення волі на обмеження волі, заперечувала проти клопотання засудженого та його захисника, так як інші види покарання, як штраф (клопотання засудженого ОСОБА_4 ), виправні чи громадські роботи (клопотання захисника ОСОБА_5 ), не відповідатимуть об`єктивним обставинам справи, - тяжкості вчиненого злочину, злочинним наслідкам вчиненого злочину, поведінці засудженого під час відбування покарання, тощо.
Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення подання ВК 115, призначення засудженому ОСОБА_4 більш м`якого виду покарання у виді обмеження волі, та відмову в задоволенні клопотань засудженого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 щодо призначення більш м`якого виду покарання у виді штрафу, громадських робіт, виправних робіт, обґрунтовуючи своє рішення наступним.
Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм матеріального та процесуального права.
Отже, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Заброди Ратнівського району Волинської області, громадянин України, проживаючий до засудження за адресою: АДРЕСА_1 , до засудження не працював, інвалід третьої групи, освіта середня, одружений, засуджений 05 грудня 2014 року Ратнівським районним судом Волинської області за ч. 2 ст. 286 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки;

Початок строку покарання: «04» березня 2015 року;
Кінець строку покарання: «04» березня 2018 року;
1/3 строку покарання: «04» березня 2016 року.
Станом на 30.07.2016 року невідбута частина основного покарання у виді позбавлення волі становить 1 рік 219 днів.
В Кагарлицьку виправну колонію Київської області (115) прибув із Луцького СІЗО, де утримувався з 05.03.2013 року, за час перебування в даній установі дисциплінарних стягнень та заохочень не мав.
По прибуттю в ВК 115 «15» квітня 2015 року працевлаштований різноробочим на виробництві установи.
На даний час до праці відноситься добре, завдану роботу виконує добросовісно.
На даний час відбування покарання характеризується позитивно, заходи виховної спрямованості відвідує регулярно, реагує на них правильно, проте, в деякий період відбування покарання порушував умови відбування покарання, що підтверджується фактом наявності одного дисциплінарного стягнення.
Так, за час перебування в місцях позбавлення волі один раз заохочувався керівництвом установи за добросовісне відношення до праці та зразкову поведінку, мав одне дисциплінарне стягнення, яке зняте в установленому законом порядку.
Так, за час перебування в місцях позбавлення волі має слідуючі
заохочення:
1. 18.02.2016 р. За сумлінну поведінку та добросовісне Знято стягнення Заст. Нач. ВК
ставлення до праці. Від 05.11.2015 р.
дисциплінарні стягнення:
1. 02.11.2015 р. Виявлено та вилучено заборонений Попередження Заст. Нач. ВК
предмет, а саме, - сім карта «Київстар».
На даний час засуджений ОСОБА_4 поводить себе правильно, з адміністрацією колонії коректний та ввічливий, в колективі засуджених не конфліктує, виказує позитивні плани на майбутнє.
Засуджений ОСОБА_4 став на шлях виправлення і заслуговує, на думку учасників процесу, зокрема, прокурора, та, відповідно, суду згідно ст.. 82 КК України, - заміни покарання більш м`яким покаранням, зокрема, на обмеження волі, проте, слід наголосити про відсутність в достатньому обсязі оціночних підстав для заміни основного покарання у виді позбавлення волі на більш м`які покарання у виді виправних робіт, громадських робіт, штрафу, з огляду на наступне.
Суд при вирішенні даного питання керувався нормами як матеріального, так і процесуального права.
Що стосується норм матеріального права, то суд керувався наступним.
Так, згідно ст.. 82 КК України:
1. Особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині КК України для даного виду покарання, і не повинне перевищувати не відбутого строку покарання, призначеного вироком.
2. У разі заміни не відбутої частини основного покарання більш м`яким засудженого може бути звільнено також і від додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю.
3. Заміна не відбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
Як видно з матеріалів подання, позиції прокурора, пояснень самого засудженого ОСОБА_4 , останній став на шлях виправлення.
4. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим:
1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, а також за необережний тяжкий злочин.
Отже, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_4 був засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України.
Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Відповідно, згідно з положеннями ч. 4 ст.. 12 КК України засуджений ОСОБА_4 вчинив необережний тяжкий злочин.
Відповідно, як де юре, так і де факто засуджений ОСОБА_4 підпадає під положення п. 1 ч. 4 ст.. 82 КК України, так як станом на день слухання справи, - станом на 30.07.2016 року відбув більше, ніж 1/3 частину покарання, так як 1/3 строку покарання засудженим ОСОБА_4 відбута 04 березня 2016 року.
Що ж стосується застосування до засудженого ОСОБА_4 більш м`якого покарання у виді обмеження волі, та відмови в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 щодо застосування до нього більш м`якого покарання у виді штрафу, відмови в задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_5 щодо призначення засудженому ОСОБА_4 більш м`якого покарання у виді виправних робіт чи громадських робіт, то при вирішенні даного питання судом були враховані як формально - юридичні підстави, так і оціночні підстави заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, які передбачені частиною третьою ст. 82 КК України.
Так, що стосується формально - юридичних підстав заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням було враховано, що на час слухання справи засудженим ОСОБА_4 відбуто більше, ніж 1/3 частина покарання.
Крім того, при застосуванні формально - юридичної підстави заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням враховано наступні чинники:
1. Згідно ст.. 12 КК України, злочин, вчинений ОСОБА_4 , відноситься до категорії злочинів тяжкого ступеню тяжкості.
2. Згідно ст.. 25 КК України злочин, вчинений ОСОБА_4 , вчинений з необережності.
3. Відсутність в діях ОСОБА_4 пенітенціарного рецидиву.
Відповідно, суд вважає, що на даному етапі відбування покарання стосовно засудженого ОСОБА_4 є в достатній мірі формально юридичні підстави для застосування положень ст. 82 КК України, - заміна покарання на більш м`яке, проте, відсутні в достатній мірі оціночні підстави для застосування до нього більш м`яких покарань у виді штрафу, громадських чи виправних робіт.
Так, що стосується оціночних підстав заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням засудженому ОСОБА_4 судом було враховано слідуючі підстави:
Так, як видно з матеріалів справи (матеріали особової справи засудженого, прокурора) судом встановлено, що процес виправлення засудженого ОСОБА_4 на даний час досягнув тієї стадії, на якій відбування засудженим ОСОБА_4 призначеного покарання у виді позбавлення волі перестає бути доцільним.
Отже, при наявності вищевказаних формально - юридичних та оціночних підстав для заміни невідбутої частини покарань більш м`яким суд прийшов до висновку щодо визначення засудженому ОСОБА_4 конкретного різновиду такої заміни, як обмеження волі, проте, відмови в задоволенні клопотання засудженого та його захисника щодо заміни основного покарання на більш м`яке покарання у виді штрафу, виправних чи громадських робіт.
Так, при визначенні виду більш м`якого покарання засудженому ОСОБА_4 суд орієнтувався на послідовність їх розташування, яка розміщена в ст.. 51 КК України, позицію прокурора ОСОБА_3 , на фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, - врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, розмір шкоди, заподіяної злочином, розмір відшкодованої шкоди потерпілій стороні, наявність ознак виправлення та перевиховання в поведінці засудженого ОСОБА_4 .
Дійсно, при заміні невідбутої частини покарань більш м`яким суд може обрати будь - який з більш м`яких видів основного покарання, а не лише той, який є найближчим до раніше призначеного у згаданому переліку ст.. 51 КК України, проте, з урахуванням вищевикладених обставин, зокрема, позиції прокурора ОСОБА_3 , матеріалів справи, судом було обрано до засудженого ОСОБА_4 більш м`яке покарання у виді обмеження волі з дотриманням умов та підстав такого застосування, які передбачені ст.. ст.. 51 - 82 КК України.
Порядок призначення покарання у виді обмеження волі засудженому ОСОБА_4 чітко регламентовано ст.. 61 КК України, де, зокрема, зазначено, що:
- покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці.
- Обмеження волі встановлюється на строк від одного до п`яти років.
- Обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.
Зглядаючись на вимоги ч. 3 ст. 61 КК України засудженому ОСОБА_4 може бути призначено покарання у виді обмеження волі, він не входить до переліку осіб, яким не можливо призначити дане покарання.
Крім того, суд наголошує, що такий вид покарання як обмеження волі є основним покаранням (ч. 1 ст. 52 КК України), яке може бути призначене судом засудженому ОСОБА_4 у випадку заміни невідбутої частини покарання у виді обмеження або позбавлення волі більш м`яким (ч. 1 ст. 82 КК України ).
Крім того, при визначенні строку покарання судом було застосовано положення ППВСУ від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», зокрема, абз. 1 п. 4, де зазначено, що у випадках, коли максимальна межа більш м`якого покарання, що встановлена відповідною статтею Загальної частини КК України є меншою строку невідбутої частини покарання, строк більш м`якого покарання не може перевищувати цю межу.
Суд вважає, що застосування до засудженого ОСОБА_4 більш м`якого покарання у виді обмеження волі не суперечить реалізації принципу невідворотності покарання особи за вчинений злочин, даним рішенням суду виконується мета кримінального покарання - як її каральної так і виправної складової.
Суд наголошує на тій обставині, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, на відміну від умовно -дострокового звільнення від відбування покарань не веде до зміни кримінально - правового статусу особи засудженого ОСОБА_4 , - він вважається таким, що продовжує відбування покарання, хоча і іншого виду.
Так, що стосується формально - юридичних підстав заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням на виправні роботи, громадські роботи, штраф, то такі підстави для застосування засудженого ОСОБА_4 є в наявності, проте, відсутні в достатній мірі оціночні підстави.
Так, що стосується оціночних підстав заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким покаранням засудженому ОСОБА_8 було враховано слідуюче:
- за час відбування покарання засуджений ОСОБА_4 не завжди дотримувався правил відбування покарання в установах виконання покарань, за що мав одне дисциплінарне стягнення у виді попередження.
Дійсно, на даний час дисциплінарне стягнення знято в установленому законом порядку, проте, на думку суду, наявність вищевказаного стягнення не може достеменно свідчити про стабільну, усталену, правослухняну поведінку засудженого ОСОБА_4 під час відбування покарання.
Крім того, стягнення знято за менш, ніж два місяці до вирішення питання про заміну покарання, що, на думку суду, обґрунтовується наступним.
Свою позицію суд обґрунтовує тим, що, ставлення особи на шлях виправлення розцінюється як прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і ставленні до праці, які свідчать про успішне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватися й в умовах відбування менш суворого покарання. При цьому висновок про становлення особи на шлях виправлення повинен ґрунтуватися не на характеристиці особи за період, що безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, а даних за весь час відбування покарання або протягом значної частини цього строку.
Відповідно, суд вважає, що значним строком, протягом якого особа довела своє виправлення та перевиховання, необхідно вважати термін близько року, а, як вбачається з матеріалів справи, останнє заохочення засуджений ОСОБА_4 отримав безпосередньо перед настанням пільги, яка передбачена ст.. 82 КК України, - заміну відбування основного покарання більш м`яким, з метою зняття, (навіть не погашення), раніше накладеного стягнення, що, на думку суду, свідчить про бажання засудженого про наявність в його діях лише формально юридичних підстав для застосування пільги, яка передбачена ст.. 82 КК України, без намагання досягнення оціночних підстав.
Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.02 « Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» встановлено, що судовий розгляд питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, а тому суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представнику установи, який відає виконанням покарання, спостережної комісії, тощо.
Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно - корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.
Крім того, в даному випадку суд зазначає, що наявність лише одного заохочення, яким знято стягнення, не вказує достеменно на ту обставину, що засуджений ОСОБА_4 став на шлях виправлення та перевиховання, суд вважає, що ідеальним варіантом, звісно ж , був би той стан справ, при яких, у засудженого ОСОБА_4 не було б стягнень, а, навіть, при наявності стягнень слід би було мати таку кількість заохочень, яка б значно переважала б кількість стягнень, що в вказувало на ту обставину, що засуджений став на шлях виправлення та перевиховання настільки, що заслуговує на заміну йому покарання у виді позбавлення волі на більш м`які покарання, минуючи обмеження волі.
Отже, дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання відповідно до ст.. 9 КВК України є обов`язком засудженого, а процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним, до того ж короткий проміжок час з моменту зняття дисциплінарного стягнення не є достатнім для можливості оцінки поведінки засудженого, з підстав, які визначені положеннями ст.. 82 КК України.
- що ж стосується відношення засудженого ОСОБА_4 до вчиненого злочину, то суд наголошує на тій обставині, що хоча засуджений в судах першої, апеляційної, касаційної інстанцій вину у вчиненому злочині визнавав, проте, в судовому засіданні по даному кримінальному провадженні засуджений не висловив жодним чином свою позицію щодо щирого розкаювання у вчиненому злочині, так як лише зазначав, що має намір відшкодувати шкоду, що суд сприймає як намагання засудженим досягнути наявності в його діях лише формально юридичних ознак, сукупність яких є обов`язковою умовою застосування пільги, яка передбачена ст. 82 КК України, - заміна покарання більш м`яким, без наявності в його діях формально юридичних підстав, наявність яких дала б змогу застосувати інші більш м`які види покарання, окрім обмеження волі.
Суд також врахував тяжкість шкоди, заподіяної злочином.
Так, згідно вироку задоволено цивільні позови потерпілих від злочину.
Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема, з довідки бухгалтерії ВК 115, розмір не відшкодованої шкоди становить 140794 грн. 11 коп., який, на думку суду є істотним.
Крім того, засуджений висловлює лише гіпотетичну думку щодо відшкодування ним шкоди шляхом продажу с/г продукції, яку буде вирощувати на городі.
Суд вважає, що до об`єму поняття «виправлення та перевиховання» входить не тільки визнання засудженим вини у вчиненому злочині в судових засіданнях, а й щире каяття, проявом чого суд вважає, зокрема, добровільне відшкодування потерпілій стороні збитків, завданих злочином, налагодження з потерпілою стороною, не зважаючи на складнощі, (втрата близької людини), нормальних відносин, з метою усунення неприязних відносин, що засудженим ОСОБА_4 не зроблено.
Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що звільнення засудженого ОСОБА_4 з місць позбавлення волі, який, на думку суду, не довів своє щире каяття, може викликати суспільний резонанс, та недовіру до правоохоронної системи в цілому.
Крім того, в даному випадку суд вважає, що призначенням інших видів покарання, а не обмеженням волі, не буде досягнена мета кари.
Слід зазначити, що здійснення цієї мети кари починається з моменту призначення вироком суду конкретної міри покарання. Саме призначення покарання завдає засудженому суттєвих моральних страждань, ганьби і сорому, що є невід`ємними складовими механізму карального впливу. Воно надовго залишає слід у свідомості засудженого і водночас сприяє тому, щоб він усвідомив та спокутував свою вину перед потерпілим і суспільством. Необхідно враховувати і те, що сам факт призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує почуття справедливості у потерпілого і суспільства, тому суд ще раз зазначає, що звільнення засудженого ОСОБА_4 з місць позбавлення волі через незначний проміжок часу з моменту початку відбуття покарання може викликати обурення в потерпілих, їх недовіру до правоохоронної системи.
Відповідно, відсутність стягнень шляхом зняття їх заохоченнями суд оцінює лише з тієї позиції, що засуджений ОСОБА_4 бажає настання формально юридичних наслідків застосування положення ст. 82 КК України, а саме, відбуття 1/3 частини покарання, відсутність діючих стягнень, без настання оціночних критеріїв, які також, на думку суду, мають вагоме значення при вирішенні питання про застосування до засуджених пільги, яка передбачена ст. 82 КК України, - заміни покарання більш м`яким.
Відповідно, суд вважає, що для наявності оціночних підстав для застосування положення ст. 82 КК України необхідно, щоб засуджений своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів ту обставину, що він остаточно став на шлях виправлення та перевиховання, що, на думку суду, мало б виражатися у отриманні заохочень, без наявності стягнень за істотні порушення вимог тримання.
Враховуючи суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_4 злочину, зокрема, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель особи, суд вважає, що строк відбутого засудженим покарання особи у виді позбавлення волі є недостатнім для його виправлення та досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, та є не достатнім для призначення білльш м`яких видів покарання, - виправних робіт, громадських робіт, штрафу.
За даних обставин, суд приходить до висновку, що заміна невідбутої частини основного покарання у виді позбавлення волі на більш м`які, а саме на виправні роботи, громадські роботи, штраф, є неспіврозмірним покаранням вчиненому злочину і суспільно небезпечним наслідкам його вчинення.
Взагалі, оцінюючи поведінку засудженого ОСОБА_4 в розрізі оціночних підстав для застосування положень ст. 82 КК України, суд зазначає, що поведінка засудженого не достатньо свідчить про можливість застосування до нього таких видів покарань, як виправні роботи, штраф, громадські роботи.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність лише формально-юридичних, проте, відсутність в достатньому обсязі оціночних підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 щодо заміни йому невідбутої частини основного покарання у виді позбавлення волі на виправні роботи, громадські роботи, штраф, що є підставою для відмови в задоволенні клопотань засудженого, його захисника, та задоволення подання ВК.
При вирішенні даного питання судом було застосовано положення ППВСУ від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.»
Суд вважає, що застосування до засудженого ОСОБА_4 положення ст. 82 КК України, - заміни покарання більш м`яким у виді виправних робіт, громадських робіт, штрафу, на даній стадії відбування покарання буде суперечити реалізації принципу невідворотності покарання особи за вчинений злочин, даним рішенням суду не виконається мета кримінального покарання - як її каральної так і виправної складової, тобто, на думку суду, застосування положень ст. 82 КК України до засудженого ОСОБА_4 у виді заміни покарання з позбавлення волі на виправні роботи, громадські роботи, штраф, є не обґрунтованим, та є передчасним на даному етапі відбування покарання.
Що стосується відмови засудженому ОСОБА_4 в зарахування йому перебування терміну основного покарання у виді позбавлення волі перебування його на даний час в СІЗО, в порядку, який передбачено ч. 5 ст. 72 КК України, то слід зазначити наступне.
Згідно ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
При таких обставинах, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 в зарахування йому в строк основного покарання термін термін перебування його в СІЗО на даний час, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Дійсно, згідно вимог Закону України «Про внесення змін до Кримінального Кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року № 838-8, який набрав чинності 24.12.2015 року, до ч. 5 ст. 72 КК України внесено зміни.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, з врахуванням змін зазначається, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження особи до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно позиції ВССУ щодо застосування окремих положень ЗУ від 26.11.2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» у строк попереднього ув`язнення за нормами КПК включається строк:
а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду;
б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання;
в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом як на стадії досудового розслідування, так і під час судового розгляду кримінального провадження;
г) перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи;
д) перебування особи, що відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.
Незалежно від процесуального порядку (діючого КПК чи КПК в редакції 1960 р.) попереднє ув`язнення у розумінні положень ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» закінчується з моменту набрання вироком законної сили.
Вирок у відношенні засудженого ОСОБА_4 набрав законної сили09 лютого 2015 року, що унеможливлює задоволення клопотання засудженого.
Що ж стосується його тримання на даний час, - під час відбування покарання в умовах СІЗО, то вирішення такого питання не віднесено до компетенції суду при вирішення питанні щодо заміну покарання більш м`яким.
Що стосується застосування норм процесуального права, то в даному випадку суд застосував ст..ст. 537, 539 КПК України.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК України має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Згідно ст.. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням ( поданням ) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
Отже, при винесені ухвали щодо ОСОБА_4 суд керувався Конституцією України, нормами діючого КПК України, КК України, КВК України.
Враховуючи вищевикладене, керуючись позицією ВССУ щодо застосування окремих положень ЗУ від 26.11.2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», Законом України «Про внесення змін до КК України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення в строк покаран3ня, ст.. 72 КК України, ч. 2 ст. 369, 370 372, 537, 539 КПК України, ст.. 57, 82 КК України, суд, -
У Х В А Л И В :
Подання начальника Кагарлицької виправної колонії (№ 115) Київської області ОСОБА_6 , погоджене з спостережною комісією при Кагарлицькій райдержадміністрації про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Заброди Ратнівського району Волинської області, громадянину України, проживаючого до засудження за адресою: АДРЕСА_1 , до засудження не працював, інваліда третьої групи, освіта середня, одруженого, засудженого 05 грудня 2014 року Ратнівським районним судом Волинської області за ч. 2 ст. 286 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, - задовольнити.
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким, а саме, на штраф, та клопотання засудженого щодо перерахунку йому в строк відбування основного покарання перебування його на даний час в СІЗО № 13, - відмовити.
В задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_4 , - адвоката ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким, а саме, - на громадські або виправні роботи, - відмовити.
Замінити засудженому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Заброди Ратнівського району Волинської області, громадянину України, проживаючого до засудження за адресою: АДРЕСА_1 , до засудження не працював, інваліда третьої групи, освіта середня, одруженого, засудженого 05 грудня 2014 року Ратнівським районним судом Волинської області за ч. 2 ст. 286 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, не відбуту частину основного покарання у виді 1 року 219 днів позбавлення волі на 1 рік 219 днів обмеження волі.
Направити засудженого ОСОБА_4 до місця відбування покарання у виді обмеження волі в порядку, встановленому для осіб, засуджених до позбавлення волі.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд протягом 7 діб.

Суддя: ОСОБА_1