Справа №490/910/15-к 23.08.2016

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 серпня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючої ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
Обвинувачений ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ровенькі Луганської області, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий.
Обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 309 ч.1 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Виправдувальний вирок відносно ОСОБА_6 скасувати. Ухвалити свій вирок. Визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 309 ч.1 КК України, за якою призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Короткий зміст судового рішення суду 1 інстанції.
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.04. ______________________________________________________________
провадження № 11-кп/784/701/16 головуючий у 1 інстанції ОСОБА_9
категорія ст. 309 ч.1 КК України доповідач в апеляційній інстанції
ОСОБА_1
2016 р. ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 307 ч.1 КК України та виправдано за цим пред`явленим йому обвинуваченням. Ухвалою суду від 02.07.2016 р. в порядку ст. 379 КПК України виправлена описка у написанні статті кримінального закону. Постановлено вважати в мотивувальній та резолютивних частинах вироку про визнання ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 309 ч.1 КК України та його виправдання за цим пред`явленим йому обвинуваченням.
Узагальнені доводи апелянта.
Посилається на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Наводить положення ст. 214 ч.3 КПК України щодо можливості проведення огляду місця події у невідкладних випадках до внесення відомостей до ЄРДР. Вказує на те, що повідомлення про вчинення злочину, передбаченого ст. 309 ч.1 КК України, отримано в нічний час. З метою оперативного виявлення та фіксації доказів вчинення злочину огляд місця події проведено до внесення відомостей до ЄРДР. Отримати дозвіл суду на проведення огляду квартири було неможливо за відсутності зареєстрованого кримінального провадження.
Зазначає, що положення ст. 233 КПК України підлягають застосуванню вже під час досудового розслідування.
Вказує, що квартира АДРЕСА_2 оглянута як місце події, а не як інше володіння особи. Тому вважає, що не потрібен дозвіл суду на її огляд і не може бути визнано недопустимим доказом результат цієї слідчої дії внаслідок істотного порушення прав людини і основоположних свобод.
Погоджується з наведеними судом 1 інстанції відомостями щодо приватизації вказаної квартири членами сім`ї ОСОБА_10 , її належності на праві спільної часткової власності обвинуваченому ОСОБА_6 , його доньці ОСОБА_11 та його колишній дружині ОСОБА_12 ; права зазначених осіб та онука обвинуваченого ОСОБА_13 на користування житловими приміщеннями в цій квартирі.
Однак, наголошує, що після приватизації та смерті ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , квартира в натурі не розділена. Свідок ОСОБА_11 підтвердила, що могла користуватись всіма кімнатами у квартирі, у томі числі і кімнатою, в якій проживав обвинувачений.
Робить висновок, що на законних підставах проведено огляд місця події та вилучено речовину, яка за експертним висновком є особливо небезпечним наркотичним засобом - канабісом, масою в перерахунку на суху речовину 65,383 гр.
Вважає, що судом залишено поза увагою походження вилученої коноплі. Вказує, що відповідно до протоколу огляду місця події від 10.09.2013 р. працівниками міліції виявлено кущ коноплі, який за показаннями обвинуваченого він вирощував з метою застосування зерен коноплі у медичних цілях.
Зазначає, що докази судом оцінені неповно, не в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, відокремлено один від одного, із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, внаслідок чого є необґрунтованим висновок суду про відсутність у діях ОСОБА_6 складу злочину.
Вказує, що суд вийшов за межі судового розгляду кримінального провадження, визнавши ОСОБА_6 визнав невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 307 ч.1 КК України, тоді як йому висувалася підозра у вчиненні злочину, передбаченого ст. 309 ч.1 КК України.
Встановлені судом 1 інстанції обставини.
ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст. 309 ч.1 КК України, за таких обставин.
ОСОБА_6 за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , порушуючи Закон України № 60/95-ВР від 15.02.1995 р. «Про незаконний обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів», незаконно виростив для подальшого особистого вживання кущі коноплі у невстановленій кількості.
Згодом шляхом висушування та подрібнення рослини коноплі, незаконно виготовив наркотичний засіб - канабіс, у невстановленій кількості, який незаконно зберігав за місцем проживання для особистого вживання без мети збуту.
11.09.2013 р., в період часу з 00 год. 00 хв. до 00 год. 20 хв., працівниками міліції в ході огляду вказаної квартири за місцем проживання ОСОБА_6 виявлено та вилучено речовину рослинного походження, яка згідно з висновком експерта № 1389 від 17.09.2013 р. є особливо небезпечним наркотичним засобом - канабісом, масою в перерахунку на суху речовину 65,383 гр., який ОСОБА_6 незаконно виготовив та зберігав для особистого вживання без мети збуту.
Виправдовуючи ОСОБА_6 за висунутим йому обвинуваченням суд послався на наступне.
Предметом злочину, передбаченого ст. 309 ч.1 КК України, є наркотичні засоби. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» від 26.04.2002 р. № 4, для встановлення виду, назви і властивостей наркотичного засобу, психотропної речовини, аналога такого засобу, речовини або прекурсору, їх походження, способу виготовлення чи переробки, а також належності наркотиковмісних рослин необхідні спеціальні знання. Тому у справах даної категорії обов`язково має бути висновок експерта з цих питань.
Суд визнав недопустимим доказом висновок експерта № 1389 від 17.09.2013 р. через те, що відомості про стан помешкання ОСОБА_6 були отримані з порушенням встановленого законом порядку, зокрема, вимог ст. 233 КПК України.
Надав оцінку залученій до матеріалів кримінального провадження заяві ОСОБА_11 про добровільну згоду на огляд «належної їй» квартири АДРЕСА_2 .
Пославшись на письмові докази, положення ст.ст. 1226, 372 ч. 3 ЦК України, суд зазначив, що вказана квартира належить на праві спільної часткової власності обвинуваченому ОСОБА_6 , його доньці ОСОБА_11 та його колишній дружині ОСОБА_12 .
Відповідно до ст.ст. 358 ч.3, 361 ЦК України за такого кожен з них, зокрема, ОСОБА_11 володіє та має право розпоряджатись лише належною їй часткою вказаної квартири, але, не частками інших співвласників, зокрема, ОСОБА_6 .. Більше того, таке не надає жодній з цих осіб права діяти від імені іншого співвласника.
Суд вказав, що з показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та самого обвинуваченого вбачається, що між ними склався сталий порядок користування житловими приміщеннями квартири, відповідно до якого ОСОБА_12 взагалі у квартирі не проживає та не користується нею, ОСОБА_6 користується лише певними кімнатами, а ОСОБА_11 з його онуком - лише іншими кімнатами.
Суд зазначив, що зазначене в цілому відповідає наведеним вище вимогам закону щодо здійснення вказаними особами права власності у квартирі та свідчить про те, що як обвинувачений, так й ОСОБА_11 фактично користується лише визначеною ними часткою квартири, але - не приміщеннями, що займають інші особи.
Наведені докази у їх сукупності дають підстави для висновку про те, що ОСОБА_11 об`єктивно не володіє помешканням ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_2 та не має юридичного права надавати згоду на його обстеження з метою отримання відомостей про його стан.
Послався, що з показань обвинуваченого, свідка ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 (працівників міліції), свідка ОСОБА_18 (працівника пожежно - рятувальної служби) вбачається, що безпосередньо перед тим, як ОСОБА_11 надала згоду на обстеження житла ОСОБА_6 , між ними конфлікт із приводу користування даною квартирою, зміст якого полягав у тому, що ОСОБА_6 заперечував наявність у ОСОБА_11 такого права.
Ці обставини були відомі працівникам правоохоронних органів і вони у даному конкретному випадку обґрунтовано породжували сумніви у можливості проникнення до помешкання ОСОБА_6 на підставі згоди ОСОБА_11 .
За такого, заява ОСОБА_11 про дозвіл на обстеження вказаної квартири не є заявою особи, яка володіє помешканням ОСОБА_6 та не надає права на обстеження його помешкання. А обстеження його помешкання на підставі цієї заяви, до того ж у зв`язку з розглядом кримінальної справи щодо нього, є порушенням його права на недоторканість житла.
Сам ОСОБА_6 згоди на проникнення до його помешкання працівникам міліції не надавав. Порядок дій у разі відсутності згоди особи на обстеження її помешкання та правові наслідки його порушення вичерпно врегульовані ст. 233 КПК України. У такому разі усі докази щодо стану помешкання особи є недопустимими.
Суд дійшов висновку, що під час досудового розслідування належних та допустимих доказів щодо стану помешкання ОСОБА_6 отримано не було. Виявлена у квартирі речовина була отримана внаслідок неправомірного обстеження помешкання ОСОБА_6 .
За наведених обставин висновок експерта № 1389 від 17 вересня 2013 року, як отриманий внаслідок протиправних дій, всупереч встановленого законом порядку та внаслідок порушення прав обвинуваченого, також є недопустимим доказом.
На підтвердження виду, назви і властивостей наркотичного засобу, його походження, способу виготовлення чи переробки показань свідків недостатньо. Відсутні інші докази на підтвердження того, що ОСОБА_6 виготовляв саме наркотичний засіб канабіс та у певній кількості. Вичерпана можливість збирання таких доказів на даний час.
Таким чином, органи досудового розслідування та прокурор не довели, що в діях ОСОБА_6 є склад інкримінованого йому злочину. У зв`язки з цим, за пред`явленим обвинуваченням його слід визнати невинуватим та виправдати.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_7 , який не підтримав апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_5 , вважав вирок суду 1 інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим та просив його залишити без змін, заперечення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 на апеляційну скаргу, які також просили вирок залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Прокурором ОСОБА_7 також не підтримано й клопотання прокурора ОСОБА_5 про повторне дослідження обставин кримінального провадження на підставі ст. 404 ч.3 КПК України, яке міститься в апеляційній скарзі прокурора ОСОБА_5 . Передбачені цим законом процесуальні підставі для його проведення також відсутні.
Є обґрунтованими висновки суду 1 інстанції про отримання слідчим відомостей про стан помешкання обвинуваченого ОСОБА_6 з порушенням його права на недоторканність житла.
Відповідно до ст. 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осі, які підозрюються у вчиненні злочину, можливо інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, верховенства права, відповідно до якої людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ст. 8 КПК України); недоторканності житла чи іншого володіння особи (ст. 13 КПК України).
За такого, виходячи з права кожного на повагу до свого житла, судом 1 інстанції зроблено правильний висновок про те, що кожний лише особисто має право надати доступ до свого помешкання.
Із залучених до матеріалів кримінального провадження документів: довідки Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 16.01.2015 р. (а.с. 43), інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту нерухомого майна (а.с. 45-46), витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 28.05.2013 р. (а.с. 44) вбачається, що чотирьох кімнатна квартира АДРЕСА_2 29.10.1998 р. внаслідок приватизації передана у власність ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_19 (нині ОСОБА_11 ).
З цих же документів та показань в судовому засіданні свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 і самого обвинуваченого також вбачається, що на даний час ОСОБА_14 та ОСОБА_15 померли. ОСОБА_6 є їх єдиним спадкоємцем. Однак, оформленням спадщини він не займався.
На підставі зазначених відомостей, застосувавши положення ст.ст. 1226, 372 ч.3, 358 ч.3, 361 ЦК України, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вказана квартира належить на праві спільної часткової власності обвинуваченому ОСОБА_6 , його доньці ОСОБА_11 , його колишній дружині ОСОБА_12 .. Кожен з них, зокрема, ОСОБА_11 володіє та має право розпоряджатися лише належній їй часткою квартири, але не частками інших співвласників, зокрема, обвинуваченого ОСОБА_6 . Вказане не надає жодній з цих осіб права діяти від імені іншого співвласника.
Відповідно до довідки ТОВ ЖЕК «Забота» від 29.01.2015 р., право користування житловими приміщеннями в зазначеній квартирі, крім померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_14 , мають обвинувачений ОСОБА_6 , його колишня дружина ОСОБА_12 , його донька ОСОБА_11 , його онук ОСОБА_13 , 2005 р. народження (а.с. 42).
Свідок ОСОБА_11 показала в судовому засіданні, що в зазначеній квартирі станом на вересень 2013 р. у двох кімнатах мешкала вона та її малолітній син, а у двох інших кімнатах мешкав її батько ОСОБА_6 .
Про користування ОСОБА_11 з малолітнім сином окремими кімнатами квартири, та обвинуваченим ОСОБА_6 окремими кімнатами у вказаний період часу вбачається також з показань свідка ОСОБА_12 . Вона також зазначила, що після розлучення з ОСОБА_6 на протязі більш 2 років в квартирі взагалі не проживала. Інколи приходила відвідати онука.
Свідок ОСОБА_16 (працівник патрульно-постової служби міліції) з цього приводу в суді 1 інстанції також зазначив, що під час його перебування в квартирі ОСОБА_11 йому повідомила, що двері своєї кімнати вона зачиняє, щоб туди не заходив її батько.
На підставі викладеного, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про те, що між обвинуваченим, його донькою ОСОБА_11 , його колишньою дружиною ОСОБА_12 на час інкримінованої обвинуваченому події склався сталий порядок користування житловими приміщеннями, відповідно до якого ОСОБА_12 в квартирі взагалі не мешкала та не користувалася нею, ОСОБА_6 користувався лише певними кімнатами, ОСОБА_11 з його онуком теж користувалася лише певними іншими кімнатами.
Таким чином, здійснюючи право власності в зазначеній квартирі, як обвинувачений, так і ОСОБА_11 , фактично користувалися лише визначеною ними часткою квартири, але не приміщеннями, що займають інші особи.
Зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що він погоджується з висновком суду 1 інстанції щодо володіння ОСОБА_11 та права розпоряджатися лише належною їй часткою квартири. Водночас прокурор наголошує, що ОСОБА_11 її частка квартири в натурі не виділялася і ОСОБА_11 , згідно з її показаннями, могла вільно заходити та користуватися усіма кімнатами в квартирі, у тому числі і кімнатою, у якій проживав обвинувачений.
Однак, показання свідка ОСОБА_11 в судовому засіданні прокурором перекручені, оскільки відповідно до даних технічного носія інформації вона в судовому засіданні не вказувала на користування нею кімнатами, у яких проживав ОСОБА_6 . Навпаки, однозначно зазначила про її проживання з сином в інших кімнатах квартири.
Сама по собі наявність у ОСОБА_11 можливості за потреби заходити в кімнати квартири, у яких проживав обвинувачений, не впливає на сталий порядок користування співвласниками окремими приміщеннями.
Поза увагою прокурора залишено і той факт, що в квартирі багатоповерхового будинку, якою є квартира АДРЕСА_2 , не можуть бути виділені в натурі частки співвласників, оскільки це не окремий житловий будинок, де такі частки можуть бути виділені в натурі.
Відповідно до положень ст. 214 ч. 3 КПК України здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається. Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду.
Згідно з матеріалами кримінального провадження огляд приміщень зазначеної квартири слідчим проведено двічі: 10.09.2013 р., огляд почато о 23 год. 15 хв., час його закінчення не зазначено (а.с.47-51) та 11.09.2013 р., огляд почато 00 год. 00 хв., закінчено 00 год. 20 хв. (а. с. 53-55). Під час першого огляду вилучено з лоджії біля кімнати № 2 рослину коноплі у відрі. Під час другого огляду вилучено з приміщення кухні у пакеті у згортку з газети подрібнену рослинну речовину з характерним запахом.
В обох протоколах міститься посилання на проведення огляду на підставі заяви ОСОБА_11 та у її присутності як власника квартири. Також вказано, що огляд проведено у відповідності у тому числі до ст.ст. 234, 237 КПК України, тобто, норм кримінального процесуального закону, які пов`язані з проведенням огляду житла. Посилання на проведення огляду місця події в порядку ст. 214 ч.3 КПК України, на невідкладність випадку і в чому саме полягає ця невідкладність, в цих протоколах відсутнє.
З письмової заяви ОСОБА_11 від 10.09.2013 р. вбачається і те, що даючи добровільну згоду на огляд квартини, ОСОБА_11 вказувала на належність квартири їй, не зазначаючи при цьому, що квартира перебуває у спільній часткові власності (а.с.40).
Вказані обставини у сукупності дають підстави для висновку про те, що, незважаючи на зазначення лише у назві протоколу виду слідчої дії як огляд місця події, за змістом протоколів та характером дій (отримання добровільної згоди ОСОБА_11 ) фактично мало місце проникнення до житла в порядку ст. 233 ч.1 КПК України, яка і передбачає добровільну згоду володільця житла як одну з правових підстав для проникнення до житла, та подальше проведення огляду житла - квартири АДРЕСА_2 , у який ОСОБА_11 володіє лише належній їй часткою квартири, а відтак, не має права надавати згоду на обстеження у квартирі помешкання обвинуваченого ОСОБА_6 з метою отримання відомостей про його стан, якими вона не володіє.
За такого, є хибними твердження прокурора в апеляційній скарзі про проведення слідчим огляду не житла, а місця події у порядку ст. 214 ч.3 КПК України. Посилання суду 1 інстанції на порушення вимог ст. 233 КПК України є обґрунтованими.
Крім того, з показань в судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 (працівників патрульно-постової служби міліції), свідка ОСОБА_18 (працівника служби надзвичайних ситуацій) вбачається про наявність конфлікту між ОСОБА_11 та обвинуваченим у вечорі 10.09.2013 р. саме з приводу користування ОСОБА_11 квартирою АДРЕСА_2 .
ОСОБА_20 таке право ОСОБА_11 заперечував, не пускав її та онука до приміщення квартири. Вхідні двері квартири їм з середини відчинив працівник служби надзвичайних ситуацій в присутності працівників міліції, увійшовши до квартири через балкон. Безпосередньо після цього ОСОБА_21 і надала добровільну згоду на обстеження квартири.
Як правильно зазначив суд 1 інстанції, вказані обставини у даному конкретному випадку породжували обґрунтовані сумніви щодо можливості проникнення до помешкань ОСОБА_6 на підставі згоди ОСОБА_11 .
Сам ОСОБА_6 згоди на проникнення до його помешкань працівникам міліції не надавав.
Предметом експертного дослідження була подрібнена речовина, яка вилучена під час огляду квартири АДРЕСА_2 11.09.2013 р. Результати дослідження викладені в акті № 1389 від 17.09.2013 р. (а.с.56-62).
Однак, через порушення гарантованого Конституцією України та законами України права обвинуваченого ОСОБА_6 на недоторканність житла, є недопустимим доказом відомості, які містяться у зазначеному протоколі огляду про вилучення вказаної речовини (ст. 87 ч.1, ч.2 п.1 КПК України) і як похідний від цього доказу є недопустимим доказом висновок експерта № 1389 від 17.09.2013 р.
При цьому, показання свідків не можуть бути доказом на підтвердження виду, назви, властивостей наркотичного засобу, оскільки з цих питань необхідні спеціальні знання, що потребує обовязкового висновку експерта у справах даної категорії, як про це зазначено у розясненнях, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» від 26.04.2002 р. № 4.
Посилаючись на недотримання судом 1 інстанції визначених ст. 94 КПК України правил оцінки доказів, апелянт вказує, що суд залишив поза увагою походження вилученої речовини, що за змістом апеляційної скарги апелянт повязує з вилученим в квартирі ІНФОРМАЦІЯ_3 кущем коноплі. Однак, з тих же правових підстав, що й протокол огляду від 11.09.2013 р., є недопустимим доказом протокол огляду від 10.09.2013 року, під час проведення якого рослина вилучена. Крім того, експертне дослідження вилученої рослини взагалі не проведено.
Що стосується показань обвинуваченого в цій частині, то він взагалі заперечував належність йому подрібненої речовини. Вказуючи на епізодичне використання ним як лікарем зерен коноплі в медичних цілях, також заперечував виготовлення ним речовини з рослини коноплі.
Інших належних та допустимих доказів на підтвердження обвинувачення ОСОБА_6 суду не надано. Вичерпана можливість їх отримати з огляду на те, що після інкримінованої обвинуваченому події сплинув значний час (майже 3 роки). Прокурором не наведено доводів на користь протилежного.
Є опискою, а не виходом за межі судового розгляду кримінального провадження, посилання у вироку на визнання ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 307 ч.1 КК України.
Ухвалою суду від 02.07.2016 р. в порядку ст. 379 КПК України вказана описка у написанні статті кримінального закону виправлена. Постановлено вважати в мотивувальній та резолютивних частинах вироку про визнання ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 309 ч.1 КК України та його виправдання за цим пред`явленим йому обвинуваченням (а.с.94).
Крім того, прокурором надані суду копії протоколів огляду від 10.03.2013 р. та від 11.09.2013 р. (а.с. 47-51, 53-55). Однак, відповідно до вимог ст. 99 ч.3 КПК України сторона кримінального провадження зобов`язана надати суду оригінал документа, до якого за положеннями п. 3 ч.2 цієї статті належать і протокол процесуальної дії та додатки до нього. Прокурором також не надано відомостей у сенсі положень ст. 99 ч.5 КПК України.
На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість прийнятого судом 1 інстанції рішення. Відсутні правові підстави для скасування ухваленого виправдувального вироку відносно ОСОБА_22 та для ухвалення відносно нього обвинувального вироку, про що просить апелянт.
Керуючись ст.ст. 405, 419, 424, 425, 426,532 КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2016 року відносно ОСОБА_6 - залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора Миколаївської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуюча
Судді