АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами адвокатів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369-2 Кримінального кодексу України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 ,
особи, в інтересах якої подана апеляція, - ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року затверджено угоду про визнання винуватості від 19 квітня 2016 року між прокурором відділу процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Департаменту з розслідування та нагляду у кримінальних провадженнях у сферах державної служби та власності Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Цим же вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 369-2 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн.

Згідно з обвинуваченням, ОСОБА_7 , обіймаючи посаду старшого наукового співробітника докторантури та аспірантури Національної академії внутрішніх справ України, 28 березня 2016 року, приблизно о 12 годині 10 хвилин, знаходячись у приміщенні службового кабінету заступника голови Національної поліції України - керівника апарату ОСОБА_11 № 528, що розташований за адресою: м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_10 , висунув пропозицію та надав заступнику голови Національної поліції України - керівнику апарату ОСОБА_11 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 2 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу гривні до іноземних валют, встановленого Національним банком України станом на 28 березня 2016 року, становило 52 140 гривень 66 копійок, та талонів на 400 літрів пального А-95 торгівельних марок «WOG» та «Авіас-Укрнафта» на загальну суму 8 198 гривень, а всього на загальну суму 60 338 гривень 66 копійок, за вплив останнім на прийняття особою, уповноваженою на виконання функцій держави - головою атестаційної комісії Головного управління Національної поліції в Черкаській області позитивного рішення під час проходження атестації підлеглими ОСОБА_10 : начальником Черкаського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області полковником поліції ОСОБА_12 , начальником Звенигородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області підполковником поліції ОСОБА_13 , начальником Золотоніського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області підполковником поліції ОСОБА_14 , заступником начальника Головного управління Національної поліції в Черкаській області - начальником слідчого управління ОСОБА_15 , заступником начальника Головного управління Національної поліції в Черкаській області ОСОБА_16 , заступником начальника Головного управління - начальником кримінальної поліції полковником поліції ОСОБА_17 .

На вирок суду щодо ОСОБА_7 захисники ОСОБА_10 адвокати ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подали апеляційна скарги, у яких просять скасувати вирок Печерського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 направити до органу досудового розслідування для здійснення досудового розслідування в загальному порядку.
При цьому апелянти вказують на те, що при затвердженні угоди між прокурором та ОСОБА_7 суд першої інстанції порушив вимоги п. 3 ч. 7 ст. 474 КПК України та ухвалив рішення, яке порушує права, свободи та інтереси ОСОБА_10 .
Так, захисник ОСОБА_6 зазначає, що матеріали кримінального провадження № 0001059 щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 369-1 КК України були виділені в окреме провадження з кримінального провадження № 0000762 від 18 березня 2016 року за ч. 4 ст. 369 КК України щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_7 .
Оскаржуваним вироком суду встановлено факт вчинення правопорушення ОСОБА_10 у співучасті з ОСОБА_7 , хоча ОСОБА_10 не брав участі у судовому розгляді провадження та не був засуджений за цим вироком. Проте, на думку захисників, вироком щодо ОСОБА_7 були порушені права ОСОБА_10 , оскільки створено преюдицію, якою всупереч презумпції невинуватості, встановлено факт вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_10 у кримінальному провадженні № 0000762 від 18 березня 2016 року за ч. 4 ст. 369 КК України.
Така преюдиція щодо винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення не лише входить у колізію з нормами КПК України щодо вільної оцінки доказів, а й суперечить передбаченим ст. 7 КПК України загальним засадам кримінального провадження, зокрема, верховенству права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.
В апеляції захисник ОСОБА_5 зауважує, що укладеною між прокурором та ОСОБА_7 угодою створено преюдицію, якою всупереч презумпції невинуватості, встановлено факт надання ОСОБА_10 неправомірної вигоди ОСОБА_11 , а тому суд, дотримуючись вимог п. 3 ч. 7 ст. 474 КПК України, мав відмовити у затвердженні такої угоди.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а також особи, в інтересах якої подана апеляція, - ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні скарги; пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_9 та прокурора ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи вирок суду законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення, а вирок суду до скасування з направленням матеріалів кримінального провадження до органу досудового розслідування для здійснення досудового розслідування в загальному порядку, виходячи з таких підстав.
Приймаючи до розгляду апеляційну скаргу захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_10 на вирок суду щодо ОСОБА_7 , колегія суддів виходить з правової позиції Верховного Суду України щодо права на апеляційне оскарження вироку суду на підставі угоди між прокурором та обвинуваченим особою, прав, свобод та інтересів якої стосується вирок, викладеної у постанові Верховного Суду України від 03 березня 2016 року у справі № 5-347кс15. Правова позиція Верховного суду України полягає у тому, що особа, яка не була учасником судового розгляду у кримінальному провадженні щодо іншої особи, має право звернутися з оскарження вироку суду, ухваленого на підставі угоди між прокурором та обвинуваченим у цьому провадженні, якщо вирок стосується прав, свобод та інтересів особи, яка звертається з оскарженням.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що у кримінальному провадженні № 0001059 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 369-2 КК України, під час досудового розслідування, 19 квітня 2016 року між прокурором ОСОБА_8 та підозрюваним ОСОБА_7 укладено угоду про визнання винуватості, згідно з якою підозрюваний беззастережно та повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та зобов`язується активно співпрацювати з органами досудового розслідування і прокурором, зокрема, зобов`язується у судовому засіданні надавати правдиві показання, що викривають іншу особу, причетну до вчинення злочину, - ОСОБА_10 (а.п. 20).
Після укладення угоди про визнання винуватості з підозрюваним ОСОБА_7 прокурор ОСОБА_8 затвердив обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадження, який разом з угодою про визнання винуватості направлено на розгляд до Печерського районного суду м. Києва (а.п. 5, 26).
Печерський районний суд м. Києва затвердив угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_7 , та на підставі цієї угоди ухвалив оскаржуваний вирок.
Частиною третьою статті 475 КПК України передбачено, що мотивувальна частина вироку на підставі угоди має містити, зокрема, формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.
Викладаючи в мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_7 згідно з обвинувальним актом, суд першої інстанції зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив певні дії, які були кваліфіковані за ч. 1 ст. 369-2 КК України, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_10 .
Отже, при формулюванні обвинувачення у вироку щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений діяв за попередньою змовою з особою, щодо якої кримінальне провадження у суді не розглядалось, яка не брала участі у судовому розгляді, але при цьому у вироку зазначено прізвище цієї особи.
Висновок, викладений у вироку щодо ОСОБА_7 , про те, що ОСОБА_7 діяв за попередньою змовою з ОСОБА_10 є констатацією співучасті останнього з обвинуваченим, щодо якого ухвалено вирок. Такий висновок суду першої інстанції не узгоджується з загальними засадами кримінального провадження: принципами верховенства права і презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини (ст.ст. 8, 17 КПК України), свідчить про нехтування презумпцією невинуватості та права на справедливий судовий розгляд, що є неприпустимим з точки зору дотримання прав і свобод громадянина ОСОБА_10 .
Затверджуючи угоду про визнання винуватості між обвинуваченим ОСОБА_7 і прокурором, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в обвинувальному акті та в тексті угоди про визнання винуватості при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_7 , які досудовим слідством вважаються встановленими, зазначено прізвище особи, яка не є учасником даного кримінального провадження ОСОБА_10 . Окрім того, в цих документах вказується не лише на попередню змову ОСОБА_7 з ОСОБА_10 , а й зазначаються конкретні дії, вчинені ОСОБА_10 , а також інші дані стосовно посади ОСОБА_10 , його посадових обов`язків тощо, тобто дані, за якими можна ідентифікувати особу (а.п. 9-12, 15-20).
Викладення в угоді про визнання винуватості, укладеної між прокурором та ОСОБА_7 , обставин кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_7 , із зазначенням прізвища, та інших даних, за якими можна ідентифікувати особу, яка не є учасником даного кримінального провадження, є порушенням прав та інтересів цієї особи, тому суд першої інстанції, на виконання вимогам п. 3 ч. 7 ст. 474 КПК України, мав відмовити у затвердженні такої угоди, а не ухвалювати вирок.
Отже, за наслідками апеляційного розгляду вирок Печерського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 підлягає до скасування, з направленням кримінального провадження до органу досудового розслідування в загальному порядку, як це передбачено п. 2 ч. 2 ст. 407 КПК України, оскільки угода між прокурором та обвинуваченим була укладена під час досудового слідства.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги адвокатів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати і направити кримінальне провадження № 0001059 за ч. 1 ст. 369-2 КК України щодо ОСОБА_7 до органу досудового розслідування Генеральної прокуратури для здійснення досудового розслідування в загальному порядку.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] Справа № 11-кп/796/1410/2016 Категорія КК: ч. 1 ст. 369-2
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_18
Доповідач ОСОБА_1