Справа № 357/6290/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/1272/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 04.10.2016

УХВАЛА
Іменем України
04 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

з участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2016 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого проживаючим в АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою технічною освітою, одруженого, офіційно непрацюючого, раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст. 286 КК України на 4 роки позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, зобов`язано не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави вартість експертиз, на загальну суму 2 482,56 грн.

Вирішено питання про речові докази,

в с т а н о в и л а:
За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

06.04.2016 року близько 14 год. на 93 км + 660 м автодороги «Київ Одеса», поблизу м. Біла Церква Київської області, ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автопоїздом у складі автомобіля «Камаз 5410», державний номер « НОМЕР_1 » та напівпричепа «КЗАП 9385», державний номер « НОМЕР_2 », рухаючись у правій смузі в напрямку м. Одеса в порушення вимог п.п. 2.3«б», 10.1 Правил дорожнього руху України, не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відволікся від керування автомобілем, при виїзді на праве узбіччя не переконався в безпечності свого маневру та допустив зіткнення із автомобілем «ГАЗ 2410», державний номер « НОМЕР_3 » та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який перебував біля вказаного автомобіля, внаслідок чого ОСОБА_9 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події. Згідно висновку судово-медичного експерта № 154 від 07.05.2016 року смерть ОСОБА_9 настала від численних ушкоджень внутрішніх органів та кісток скелета з крововтратою, заподіяних тупими предметами та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, по критерію - як небезпечні для життя і перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п.п. 2.3. «б», 10.1 ПДР України перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням смерті потерпілого ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину та правильності кваліфікації його дій, просив вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 засудити на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покласти обов`язки, передбачені п.п. 2, 3,4, ч.1 ст. 76 КК України.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначив, що суд, призначаючи покарання без застосування додаткового покарання, порушив вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, п.п.1,3, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003р. №7 та як наслідок призначив покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, вважає, що судом не повною мірою враховано тяжкість вчиненого злочину, характер допущених обвинуваченим порушень ПДР України, а також тяжкість наслідків, які настали в результаті дій обвинуваченого - смерть потерпілого.

Крім цього, апелянт зазначив, що судом І інстанції, у порушення вимог ч.3 ст. 374 КПК України у вироку не наведено достатніх мотивів, з яких не застосовано до обвинуваченого додаткове покарання, а посилання суду на те, що робота водієм є фактично єдиним джерелом доходу ОСОБА_8 є безпідставним, оскільки у вироку зазначено, що обвинувачений офіційно не працює.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Судовий розгляд даного кримінального провадження проводився в суді першої інстанції в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, а тому висновки суду щодо фактичних обставин справи, які не оспорювались і стосовно яких докази судом не досліджувались, апеляційним судом не перевіряються.

Дії ОСОБА_8 судом першої інстанції вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого і не оспорюються учасниками судового розгляду.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного ОСОБА_8 покарання тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Колегія суддів вважає, що суд, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 основного покарання у виді позбавлення волі та звільненні його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з випробуванням з іспитовим строком, дотримався вказаних вимог закону та врахував характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що впливають на покарання.

Так, суд врахував те, що ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував заподіяну матеріальну та моральну шкоду, також судом враховано думку потерпілої, яка просила застосувати до обвинуваченого міру покарання, не пов`язану з позбавленням волі.

Із врахуванням вищенаведеного, апеляційний суд вважає висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування основного покарання з призначенням іспитового строку - обґрунтованим, а призначене ОСОБА_8 покарання необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги прокурора стосовно того, що судом І інстанції не наведено достатніх мотивів незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є безпідставними.

Як вбачається з вироку суду, мотивуючи своє рішення про недоцільність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд І інстанції обґрунтовано послався на те, що ОСОБА_8 під час вчинення злочину керував транспортним засобом у тверезому стані, врахував характер допущених порушень правил безпеки дорожнього руху, а також обґрунтовано послався на те, що єдиним джерелом доходів обвинуваченого являється робота водієм, а тому позбавлення права керувати транспортними засобами фактично позбавить його та його сім`ю засобів до існування. Крім того, ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності за порушення вимог Правил дорожнього руху України не притягувався.
З врахуванням сукупності наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд І інстанції обґрунтовано не застосував до ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

За таких обставин вирок суду І інстанції є законним і обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області залишити без задоволення.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2016 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Судді __________________ __________________ ______________________