Справа № 484/2108/16-к
Провадження № 1-КП/484/142/16
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2016 року м. Первомайськ

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Первомайська кримінальне провадження № 0000193 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Червоноград Львівської області, громадянина України, освіта середня професійно-технічна, працюючого робітником очисного забою вугільної шахти «Відродження» в с. Межиріччя Червоноградського району Львівської області, одруженого, неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 04.09.2006 року Червоноградським МВ УМВС України у Львівській області, ПІН НОМЕР_2 , призваний за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 12.02.2015 року, проходив військову службу на посаді водія-хіміка взводу радіаційного, хімічного, біологічного захисту військової частини польова пошта НОМЕР_3 у військовому званні солдат, учасника бойових дій згідно посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого 10.12.2015 року начальником управління персоналу заступником начальника штабу управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » полковником ОСОБА_4 , не інваліда, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 407 ч.4 КК України, -

За участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону «Про оборону України» визначено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З моменту видання виконувачем обов`язки Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17.03.2014 року на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

Згідно п.п.1,3 ч.3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

12.02.2015 року ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 призваний за мобілізацією для проходження військової служби. Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта В НОМЕР_5 від 17.03.2015 року № 11 солдат ОСОБА_6 зарахований до списків особового складу частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду водія-хіміка взводу радіаційного, хімічного, біологічного захисту зазначеної військової частини.

На підставі наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ) від 16.06.2016 року № 144 солдат ОСОБА_6 виключений зі списків особового складу частини, звільнений з військової служби у запас та направлений на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_6 було повідомлено і до часу самовільного залишення військової частини він дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього обов`язки.

11.11.2015 року солдату ОСОБА_6 надано щорічну основну відпустку тривалістю 17 діб, з якої 28.11.2015 року ОСОБА_6 зобов`язаний був з`явитися до військової частини польова пошта В НОМЕР_5 в АДРЕСА_3 . Проте, 28.11.2015 року о 08.00 годині солдат ОСОБА_6 , діючи з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків з військової служби, не з`явився вчасно на службу без поважних причин з відпустки у військову частину польова пошта В НОМЕР_5 ( АДРЕСА_2 ), а перебував за фактичним місцем проживання в АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби,

24.05.2016 року о 08.00 годині солдат ОСОБА_6 добровільно з`явився до військової частини польова пошта НОМЕР_3 за вказаною вище адресою і того ж дня приступив до виконання службових обов`язків.

Таким чином ОСОБА_6 вчинив нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто злочин, відповідальність за який передбачена ст. 407 ч.4 КК України.

Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав себе винним у пред`явленому обвинуваченні, ніякі фактичні обставини справи не оспорював і пояснив, що дійсно був мобілізований, проходив службу в армії. В листопаді 2015 року йому було надано відпустку, він поїхав додому, загуляв і не повернувся до місця служби. З`явився вже у травні 2016 року. У скоєному розкаявся.

Ніхто з учасників процесу ніякі фактичні обставини справи та розмір завданих збитків не оспорював, тому судом не досліджувались всі докази щодо цих обставин відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України. Крім того вина ОСОБА_6 підтверджується наданими стороною обвинувачення письмовими доказами: наказом командира військової частини польова пошта В НОМЕР_5 № 137 від 11.02.2016 року про службове розслідування по факту самовільного залишення частини водієм солдатом ОСОБА_6 ; актом про результати службового розслідування; наказом командира в/ч польова пошта В НОМЕР_5 № 189 від 26.02.2016 року про результати службового розслідування; витягом з наказу командира № 11 від 17.03.2015 року по стройовій частині про зарахування солдата ОСОБА_6 до списків особового складу; витягом з наказу № 238 від 10.11.2015 року про надання ОСОБА_6 щорічної відпустки; наказом командира частини № НОМЕР_6 від 16.06.2016 року про виключення із списків особового складу.

Таким чином вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину доведена. Його дії правильно кваліфіковані за ст. 407 ч.4 КК України.

Обираючи вид та міру покарання ОСОБА_6 , суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, а також данні про особу винного, який повністю визнав себе винним, розкаявся у вчиненому, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, працює, раніше не судимий, має сім`ю.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_6 , суд визнає повне визнання своєї провини, щире каяття, сприяння розкриттю злочину, молодий вік, позитивну характеристику.

Обставин, які б відповідно до ст. 67 КК України обтяжували покарання ОСОБА_6 , судом не встановлено.

Враховуючи наведене, а саме данні про особу обвинуваченого, його вік, майновий та сімейний стан, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд вважає, що виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства. Покарання йому слід призначити в мінімальних межах санкції частини статті, за якою він обвинувачується, у вигляді позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від призначеного покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені п.п. 2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.

Судові витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Обрання запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд вважає недоцільним, оскільки досі ОСОБА_6 сумлінно виконував процесуальні обов`язки.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч.4 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від призначеного покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік. На підставі ст. 76 ч.1 п.п. 2,3,4 КК України зобов`язати ОСОБА_6 періодично з`являтися до кримінально-виконавчої інспекції на відмітку, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання або роботи, не виїжджати на постійне місце проживання за межі України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Апеляційну скаргу може бути подано до апеляційного суду Миколаївської області через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

СУДДЯ: