Ухвала
іменем України
21 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року й ухвалу Апеляційного суду м. Києва

від 21 червня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001417

в с т а н о в и л а:
Вироком Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року
ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кузнєцовськ Рівненської області, зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше засудженого вироком Подільського районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року за

ч. 1 ст. 185 КК України,
засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.
Також вказаним вироком вирішено долю речових доказів, витрат у провадженні та в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 в Київському СІЗО УДПС України в м. Києві та Київській області з 04 вересня 2015 року до дати набрання вироком законної сили.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року вирок щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

Як вбачається з копій судових рішень, ОСОБА_5 засуджено за злочин вчинений за таких обставин. 04 вересня 2015 року близько 04 години, перебуваючи за адресою: м. Київ, пр. Правди, 100, побачивши раніше йому незнайомого ОСОБА_6 , який спав на лавці зупинки громадського транспорту, вважаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, почав перевіряти вміст кишень ОСОБА_6 . Знайдений у кишені потерпілого мобільний телефон, мав намір покласти до своєї кишені, однак помітив, що за ним спостерігає ОСОБА_7 . Не зважаючи на те, що його дії, спрямовані на таємне викрадення чужого майна, було викрито, засуджений поклав мобільний телефон до кишені та спробував залишити місце вчинення кримінального правопорушення. В ході переслідування потерпілим та свідком, ОСОБА_5 був затриманий працівниками поліції і не зміг вчинити усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочинного умислу до кінця з причин, що не залежали від його волі.
У касаційній скарзі захисник просить змінити вирок Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року щодо ОСОБА_5 , перекваліфікувати дії останнього з ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України та призначити покарання ОСОБА_5 у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік. Зазначає, що після затримання ОСОБА_5 не були роз`ясненні процесуальні права і не було надано захисника, чим порушено його право на захист. Вказує, що суд першої інстанції спотворив у вироку показання ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . На думку захисника суд першої інстанції безпідставно не визнав недопустимими доказами протоколи пред`явлення ОСОБА_5 на впізнання. Крім того, вказує, що судом наявні докази досліджено неналежним чином, спотворено показання отримані в ході судового розгляду.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник у касаційній скарзі порушує питання про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_5 у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та неповнотою судового розгляду. Проте, зазначені обставини були предметом розгляду судів першої й апеляційної інстанцій та їм дана належна оцінка. Відповідно до вимог ст. 433 КПК України, вони перегляду в касаційному порядку не підлягають, тому, при розгляді доводів касаційної скарги колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами.
Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла до висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Як вбачається з копій оскаржуваних судових рішень свої висновки про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України суд першої інстанції обґрунтував дослідивши показання самого засудженого, який вину визнав частково.
Також вина засудженого підтверджується поясненнями потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
Крім того, судом проаналізовано письмові докази у справі:
протокол огляду місця події від 04 вересня 2015 року;
протокол пред`явлення особи для впізнання потерпілому від 04 вересня 2015 року з додатком;
протоколом пред`явлення особи для впізнання свідку ОСОБА_7 від 04 вересня 2015 року з додатком;
висновок експерта № 301тв від 11 вересня 2015 року з додатком ілюстративної таблиці.
Доводи захисника про те, що судом неналежним чином досліджено наявні докази, спотворено показання отримані в ході судового розгляду колегія суду вважає необґрунтованими.

Судом апеляційної інстанції вказана обставина перевірна та зазначено, що надані суду докази узгоджуються між собою і не містять в собі суттєвих протиріч.

З таким висновком погоджується і колегія суду касаційної інстанції.

Доводи ОСОБА_4 про те, було порушено право на захист ОСОБА_5 колегія суду касаційної інстанції вважає безпідставними, оскільки відповідно до ухвали апеляційного суду вказане спростовується даними протоколів пред`явлення особи для впізнання, які проводилися в присутності понятих у відповідності до вимог закону, з роз`ясненням прав, про що зроблені відповідні підписи, у тому числі ОСОБА_5 .

Також, судом зазначено, що засуджений підтвердив, що така процесуальна дія, як впізнання, під час досудового розслідування проводилася і сам він не заперечував, що саме він вчинив злочин.

Крім того, колегія суддів погоджується з посиланням районного суду на положення вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від

06 листопада 2009 року № 10 « Про судову практику у справах проти власності», відповідно до якого крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину.

Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, що і мало місце у даному випадку.

Виходячи з викладеного, вина засудженого ОСОБА_5 доведена повністю, а його дії суд першої інстанції кваліфікував вірно за ч. 3 ст. 15

ч. 2 ст. 186 КК України.

Доводи касаційної скарги захисника, аналогічні доводам викладеним в апеляційній скарзі, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та свого підтвердження не знайшли.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування кримінального закону, які були б підставою для зміни судових рішень щодо ОСОБА_5 колегією суддів не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а

Відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2016 року й ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2016 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3