№ 5-2915КМ16
У х в а л а
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 травня 2015 року та на ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 15 липня 2015 року щодо нього,

В С Т АН О В И Л А:

Вироком Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 травня 2015 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Котузів Теребовлянського району Тернопільської області, який проживає у селі Надрічне цього ж району, раніше не судимого,

визнано винуватим увчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено за вказаною нормою кримінального закону покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 3000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 09 серпня 2014 року, близько 09 години, на території свого домогосподарства, що у селі Надрічне Теребовлянського району Тернопільської області, під час сварки з сусідкою ОСОБА_7 , на ґрунті особистих неприязних стосунків, умисно, з метою заподіяння тілесного ушкодження, через огорожу наніс потерпілій, яка знаходилася на території свого помешкання, один удар в область голови взятою на місці події палицею і заподіяв легке тілесне ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я, у виді травматичного ушкодження м`яких тканин потилично-тім`яної ділянки синця.
Ухвалою колегії суддів Судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Тернопільської області від 15 липня 2015 року вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 травня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень і закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України. При цьому автор скарги посилається на недоведеність своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення і неконкретність викладених у вироку висновків суду щодо локалізації заподіяного потерпілій тілесного ушкодження. Засуджений вважає неналежним і недопустимим доказом висновок судово-медичної експертизи, дані якого покладено в основу вироку, зазначаючи, що така експертиза проведена без огляду ОСОБА_7 , лише за медичними документами, які стороною обвинувачення до суду не надавалися. Автор скарги звертає увагу, що надана стороною захисту історія хвороби потерпілої, у якій відсутні дані про наявність у неї тілесних ушкоджень, судом безпідставно не досліджувалася. На думку ОСОБА_6 , висновки суду ґрунтуються переважно на суперечливих показаннях зацікавлених осіб ОСОБА_7 та її чоловіка ОСОБА_8 . Засуджений вказує, що заяву про вчинення кримінального правопорушення потерпілою подано лише через 18 днів після події і прийнято з порушенням вимог кримінального процесуального закону. Як на підстави для скасування судових рішень ОСОБА_6 посилається і на ненадання стороною обвинувачення речового доказу знаряддя злочину та непроведення слідчого експерименту. Виходячи зі своєї позиції про недоведеність факту вчинення ним протиправного діяння і заподіяння шкоди, а також вказуючи про необґрунтованість визначеного судом розміру компенсації, засуджений не погоджується з оскаржуваним вироком і у частині вирішення питання про відшкодування ОСОБА_7 моральної шкоди. Апеляційний суд, на думку ОСОБА_6 , не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених у його апеляційній скарзі на вирок, не дав на них вичерпних і переконливих відповідей і помилку суду першої інстанції не виправив.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України до компетенції касаційного суду не належить перевірка обставин, зазначених у ст. ст. 410, 411 КПК України, щодо неповноти судового розгляду і невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які по суті оскаржуються засудженим.

Разом із тим, при перевірці судових рішень обставин, які б давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не встановлено.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, він ухвалений з дотриманням вимог ст. ст. 370, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Крім іншого, у ньому належним чином викладено формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_6 і визнаного судом доведеним, а висновки суду про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення обґрунтовано на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

При цьому предметом перевірки суду були доводи сторони захисту про недоведеність застосування засудженим насильства щодо ОСОБА_7 і спричинення їй фізичної шкоди. Спростовуючи такі доводи, суд зробив детальний аналіз поданих сторонами і досліджених у судовому засіданні доказів в їх сукупності і взаємозв`язку, на підставі чого дійшов обґрунтованих висновків про заподіяння ОСОБА_6 потерпілій легкого тілесного ушкодження.
Мотивуючи свої висновки, суд послався, зокрема, на послідовні показання потерпілої ОСОБА_7 і свідка ОСОБА_8 безпосереднього очевидця подій, згідно з якими у ході сварки ОСОБА_6 узяв на місці дерев`яну палицю і наніс нею потерпілій один удар по голові.
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_9 і ОСОБА_10 підтвердили ці ж самі обставини, які їм стали відомі від ОСОБА_11 .
Як убачається з матеріалів кримінального провадження і технічного запису судового процесу, перед початком допиту потерпіла ОСОБА_7 , свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відповідно до вимог ст. ст. 352, 353 КПК України приводилися судом до присяги, попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, будь-яких обставин, які б ставили під сумнів достовірність їх свідчень, судом не встановлено і колегія суддів таких не вбачає.
Крім цього, показання потерпілої і свідків узгоджувалися з даними дослідженого у судовому засіданні протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, в якому викладені ці ж самі обставини застосування засудженим насильства щодо ОСОБА_7 , та об`єктивно підтверджені даними висновку судово-медичної експертизи № 1452 від 20 жовтня 2014 року про виявлення у потерпілої, за результатами дослідження медичних документів, легкого тілесного ушкодження у виді синця м`яких тканин волосистої частини голови, медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_7 з записами аналогічного змісту та поясненнями у судовому засіданні експерта ОСОБА_12 на підтвердження складеного ним висновку (а. к. п. 60-61, 81-83, 97-100).
Доводи засудженого, в обґрунтування своїх касаційних вимог, про звернення ОСОБА_7 із заявою про кримінальне правопорушення через 18 днів після події не можуть визнаватися достатніми для сумнівів в правильності висновку суду, оскільки, згідно з приписами ст. 214 КПК України, надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення у будь-якому випадку є підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і початку досудового розслідування. Виходячи з положень ст. ст. 283-284 КПК України, у разі підтвердження таких відомостей і відсутності інших передбачених законом обставин, що виключають кримінальну відповідальність особи, така відповідальність може бути реалізована у межах строків, передбачених ст. 49 КК України.
Право особи звернутися з такою заявою строками не обмежено.
Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, протягом 20 днів після скоєння щодо неї злочину ОСОБА_7 перебувала на стаціонарному лікуванні, що становило об`єктивну перешкоду для звернення до правоохоронних органів раніше (а. к. п. 60-61).
Не вбачається порушень норм кримінального процесуального закону і при оцінці судом висновку судово-медичної експертизи № 1452 від 20 жовтня 2014 року щодо тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_7 .
Враховуючи час, що минув після події, скороминущість наслідків заподіяного ОСОБА_7 тілесного ушкодження, об`єктивну неможливість виявлення його ознак на час дослідження, обстеження потерпілої судово-медичним експертом не було доцільним, а проведення експертизи лише за медичними документами, які містили достатні дані про характер ушкодження та інші необхідні відомості, не суперечило приписам п. п. 4.1 п. 4 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17 січня 1995 року.
За результатами зазначеного експертного дослідження та пояснень у судовому засіданні експерта ОСОБА_12 суд дійшов обґрунтованих висновків про заподіяння ОСОБА_7 травматичного ушкодження м`яких тканин потилично-тім`яної ділянки голови саме ОСОБА_6 за обставин, наведених в обвинувальному акті. Та обставина, що в одному із записів дослідженої експертом медичної карти вказано про локалізацію ушкодження у тім`яній ділянці, а в іншому у потиличній, враховуючи близькість розташування цих анатомічних ділянок, правильність наведених висновків не спростовує.
Окремі розбіжності у показаннях ОСОБА_7 і ОСОБА_8 щодо локалізації тілесного ушкодження не ставлять під сумнів законність і обґрунтованість судових рішень, з урахуванням суб`єктивного сприйняття обставин потерпілою і свідком, стрімкості подій, душевного хвилювання їх учасників, зумовленого ситуацією, а також часу, що минув після вчинення злочину на момент допиту судом ОСОБА_7 і ОСОБА_8 .
Враховуючи сукупність інших досліджених у судовому засіданні доказів, зміст яких докладно наведений у вироку, ненадання стороною обвинувачення речового доказу знаряддя злочину і непроведення слідчого експерименту, які не є обов`язковими засобами доказування, не свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та недоведеність події кримінального правопорушення, про що веде мову засуджений у скарзі.
Колегія суддів суду касаційної інстанції в ході перевірки доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 вважає правильною кваліфікацію його дій, які виразились в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження, за ч. 1 ст. 125 КК України.
Призначене засудженому покарання колегія суддів вважає таким, що за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.
Вирішення судом цивільного позову потерпілої про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах ст. ст. 1167, 1168 Цивільного Кодексу України, п. п. 5, 9, 10, 17-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», засадах виваженості, розумності і справедливості.
Визначений судом розмір відшкодувань відповідає характеру й обсягу фізичних і душевних страждань ОСОБА_7 у зв`язку із заподіяним їй тілесним ушкодженням.
Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи справу за апеляційною скаргою на вирок обвинуваченого, ретельно перевірила викладені у ній доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі.
За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновків про законність і обґрунтованість вироку, виклавши своє рішення в ухвалі, що відповідає вимогам ст. 419 КПК України, з наведенням вичерпних та переконливих відповідей на доводи апеляційної скарги із зазначенням достатніх підстав для визнання їх необґрунтованими.

Оскільки закон про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, підстав для зміни або скасування вироку та ухвали, за результатами їх перегляду у межах касаційної скарги, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 13 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 15 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3