Номер провадження: 11-кп/785/1174/16
Номер справи місцевого суду: 520/7676/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
про відмову у відкритті апеляційного провадження
10.08.2016 року м. Одеса

Суддя-доповідач судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Одеської області ОСОБА_2 , перевіривши в порядку ст.398 КПК України апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області ОСОБА_3 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2016 року відносно ОСОБА_4 , -

ВСТАНОВИВ:
Вироком Київського районного суду м.Одеси від 08.07.2016 року була затверджена угода про примирення між потерпілим ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_4 від 25.06.2016 року, а останній визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України та йому призначене покарання у виді штрафу в розмірі 200 (двохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 3400 (три тисячі чотириста) гривень.

На вказаний вирок суду заступник прокурора Одеської області ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок скасувати у зв`язку з тим, що він був винесений на підставі затвердження угоди про примирення у кримінальному провадженні, в якому така угода не може бути укладена. Так, прокурор в апеляційній скарзі зазначив, що вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення посягає на державні інтереси, оскільки об`єктом даного злочину є суспільні відносини в сфері забезпечення діяльності правоохоронного органу та поваги до нього.

Перевіривши апеляційну скаргу на відповідність вимогам статей 392-396 КПК України, доходжу висновку про те, що у відкритті провадження за даною апеляційною скаргою необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.394 КПК України, вирок суду першої інстанції на підставі угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним, обвинуваченим може бути оскаржений в апеляційному порядку прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з ч.3 ст.469 цього Кодексу угода не може бути укладена.
При цьому, відповідно до ч.3 ст.469 КПК України, угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Укладення угоди про примирення у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, не допускається.
З вищевказаної норми вбачається, що законодавцем встановлене обмеження на укладення угоди про примирення лише у кримінальних провадженнях щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, та не містить будь-яких інших обмежень на укладення такої угоди, в тому числі у кримінальних провадженнях стосовно злочинів, які посягають на публічні інтереси.
Разом з тим, Верховний суд України у своїй постанові від 31 березня 2016 року по справі №5-27кс16 зробив висновок про таке.
Норми статей 468 і 469 КПК в поєднанні з положеннями пункту 7 статті 474 цього Кодексу є втіленням основних цінностей інституту примирення. Тому при визначенні того, чи можна укладати угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим щодо злочинів невеликої тяжкості - двообєктного (багатообєктного) злочину, суд має керуватись не тільки формальними вимогами цих норм щодо видів угод про примирення і класифікацію злочинів, щодо яких такі угоди можуть укладатися, а чітко дотримуватись їх засадничих принципів.

Враховуючи високі стандарти, які існують у сфері захисту людини та основоположних свобод, і більшу рішучість, яка відповідно й неминуче вимагається при оцінці порушень основоположних цінностей демократичного суспільства, Суд надає особливого значення існуванню в інституті примирення конкуренції принципів публічності і диспозитивності, яка визначає пріоритети публічного і приватного інтересів та їх взаємозв`язок.

Отже, Верховний Суд вважає, що для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія «інтерес».

При цьому Верховний Суд підкреслює, що під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) - це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права.

Угода про примирення, на думку Верховного Суду, являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів учасників кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу. Адже сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норму права про примирення щодо конкретного (їх) випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси.

Цілком очевидно, що в силу публічного характеру кримінально-правового регулювання угоді про примирення повинна відводитись другорядна роль у забезпеченні балансу інтересів. Проте індивідуальне регулювання учасників конфлікту залежить не тільки від угоди сторін, але і здійснюється завдяки волі осіб, які приймають рішення про примирення, а також норм кримінального процесуального закону, яке передбачає можливість примирення тільки за окремими категоріями злочинів.

Також Верховний Суд у своїй постанові вказав, що існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті.

У зв`язку з цим Суд зазначає, що прокурор зобов`язаний здійснювати нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням (стаття 36 КПК), що покладає на нього відповідальність за додержання закону як під час досудового розслідування, так і за кінцеве законне рішення у кримінальному провадженні. Це, в свою чергу, повинно сприяти активній правовій позиції прокурора при укладенні відповідних угод у кримінальному провадженні. Але варто зазначити, що ступінь активності прокурора у процесі укладення відповідних угод залежить безпосередньо від виду угоди, яка укладається у кримінальному провадженні.

Так, ініціювання та укладення угоди про примирення не підконтрольне прокурору, на відміну від угоди про визнання винуватості.

Тому навряд чи існують достатньо обґрунтовані підстави обмежувати дію принципу диспозитивності у цій конкретній категорії справ.

Відповідно до ч.1 ст.458 КПК України - висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 445 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму права, та для всіх судів загальної юрисдикції, які зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із судовим рішенням Верховного Суду України. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
З таких підстав, вважаю, що вирок Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2016 року на підставі угоди про примирення між потерпілим ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_4 не може бути оскаржений прокурором з підстав зазначених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч.4 ст.399 КПК України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями ст.394 КПК України.
Враховуючи викладене, суддя-доповідач дійшов висновку про необхідність відмовити заступнику прокурора Одеської області ОСОБА_3 у відкритті провадження за його апеляційною скаргою на вирок Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2016 року відносно ОСОБА_4 .
Керуючись ст.ст. 394, 398, 399, 419, 469 КПК України, головуючий суддя, -
УХВАЛИВ:
Відмовити заступнику прокурора Одеської області ОСОБА_3 у відкритті провадження за його апеляційною скаргою на вирок Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2016 року відносно ОСОБА_4 .
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Суддя апеляційного суду
Одеської області ОСОБА_2