Апеляційний суд міста Києва
№ 11-кп/796/175/2015 Головуючий у І-й інстанції ОСОБА_1
Номер кримінального провадження: Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
іменем України

12.04.2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого, судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю прокурора - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинувачених - ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження 0000784, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_13 , та обвинувачених ОСОБА_14 і ОСОБА_11 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Попівці, Барського району, Вінницької області, українця, громадянина України, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

19.09.2012 року Бобровицьким районним судом Чернігівської області за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

20.12.2012 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185 КК України до 1 місяця арешту,

визнано винним за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України та призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 5 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим та призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Бобровицького районного суду Чернігівської області від 19 вересня 2012 року та остаточно призначено ОСОБА_11 покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.

Запобіжний захід ОСОБА_11 у вигляді тримання під вартою в Київському СІЗО Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області - залишений без зміни до набрання вироком законної сили.

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кривий Ріг, українця, громадянина України, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 05.02.2010 року Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 187 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнився 28.12.2012 року з Криворізької ВК № 80 Дніпропетровської області умовно-достроково, не відбутий строк 1 рік 7 місяців та 16 днів,

визнато винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначено йому покарання у виді у виді 7 (семи) років 2 (двох) місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 05 лютого 2010 року та остаточно призначено ОСОБА_14 покарання у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.

ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України, виправдано, у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Запобіжний захід ОСОБА_14 у вигляді тримання під вартою в Київському СІЗО Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київської області - залишений без зміни до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_15 на суму 5 610 грн. задоволений та стягнуто з ОСОБА_11 та ОСОБА_14 на користь ОСОБА_15 5 610 грн., а саме з кожного - 2 805 грн.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_16 на суму 1 165 грн. задоволений та стягнуто з ОСОБА_11 та ОСОБА_14 на користь ОСОБА_16 1 165 грн., а саме з кожного - 582,50 грн.

За цим вироком встановлено, що ОСОБА_11 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, 05 квітня 2012 року, приблизно о 20 годині 00 хвилин, разом з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, перебуваючи по вул. Л. Толстого, 28, в м. Києві, помітили раніше невідомого ОСОБА_17 , після чого, у них виник спільний злочинний умисел на повторне відкрите викрадення чужого майна. Реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_11 під приводом закурити підійшов до ОСОБА_17 та застосовуючи фізичне насильство, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, силоміць штовхнув останнього в область грудей, від чого той впав на землю. У цей час, ОСОБА_11 висловив у бік потерпілого погрозу продовження фізичного насильства у разі здійснення опору його протиправним діям. Подолавши таким чином волю до опору потерпілого, ОСОБА_11 обшукав вміст кишень куртки останнього, звідки відкрито викрав належний йому мобільний телефон «Нокіа 2690», вартістю 950 грн., з сім-картою абонента мобільного зв`язку «Лайф», вартістю 10 грн., на рахунку грошей не було, гроші в сумі 14 грн. та жетон на метро, вартістю 2 грн., а особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, у свою чергу відкрито викрала куртку чорного кольору, вартістю 100 грн., що належить ОСОБА_17 . У подальшому, ОСОБА_11 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, з місця вчинення злочину зникли, а викраденим розпорядилися на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_17 матеріального збитку на загальну суму 1076 грн., однак у подальшому були затримані працівниками міліції.

28 квітня 2013 року ОСОБА_11 , приблизно о 04 годині 00 хвилин, знаходився у дворі буд. АДРЕСА_4 , помітив раніше незнайомого ОСОБА_18 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та сидячи на лавочці схилився головою на стіл, після чого, у нього виник злочинний умисел на повторне таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_11 , переконавшись, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, а також не реагує ОСОБА_18 , підійшов до останнього та таємно викрав зі столу належний йому мобільний телефон «Нокіа СЗ», вартістю 100 грн. з сім-картою «МТС», вартістю 30 грн., на рахунку було 16 грн. після чого з місця вчинення кримінального правопорушення відійшов на певну відстань та передав своєму знайомому ОСОБА_14 мобільний телефон «Нокіа СЗ» і в цей час помітив, що під лавочкою, де знаходився ОСОБА_18 , лежить рюкзак та вирішив повернутися. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_11 повернувся до вказаного місця та таємно викрав з-під лавочки рюкзак, вартістю 200 грн., в якому знаходилися: ноутбук марки «Асус» разом із зарядним пристроєм, вартістю 1000 гривень; електронна книжка «Кіндл», вартістю 500 гривень; гаманець, вартістю 100 гривень; грошові кошти в сумі 200 гривень; плеєр, вартістю 100 гривень; фотоапарат «Кенон», вартістю 700 гривень; годинник, вартістю 120 грн.; окуляри, вартістю 80 грн., а всього майна на загальну суму 3146 грн., а також паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_18 , закордонний паспорта на ім`я ОСОБА_18 , банківські кредитні картки, два щоденники, зарядний пристрій до телефону, два пропуски, візитні картки в кількості 30 штук, чохол до телефону, печатка громадського об`єднання «Соціальна дія», 4 кулькові ручки, презервативи в кількості 16 штук, юсб-кабель, дезодорант «Нівеа», цукор в стіках, що матеріальної цінності для потерпілого не становлять. Після чого, ОСОБА_11 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_18 матеріального збитку на загальну суму 3146 грн., однак у подальшому був затриманий працівниками міліції.

08 травня 2013 року ОСОБА_11 , приблизно о 19 годині 30 хвилин, спільно з ОСОБА_14 перебували на території ПКіВ «Гідропарк» в м. Києві, помітили відпочиваючих на березі річки ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , поруч з якими лежали їх особисті речі, та у них виник спільний злочинний умисел на напад з метою заволодіння чужим майном та обернення його на свою користь. Реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_11 та ОСОБА_14 вчинили напад на ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , які лежали на підстилці, у ході якого ОСОБА_11 підійшовши ззаду, накинув навколо шиї ОСОБА_15 футболку та здавив її, від чого, остання відчула фізичний біль, чим застосував фізичне насильство, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи на момент нападу. Після чого, ОСОБА_11 , утримуючи таким чином ОСОБА_15 , висловив у сторону потерпілих погрозу застосування ножа, в разі вчинення ними опору. Подолавши таким чином волю до опору останніх, ОСОБА_14 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_11 , заволодів особистими речами потерпілих, а саме: спортивною курткою «Адідас», вартістю 150 грн., в кишенях якої знаходилися мобільний телефон «Нокіа 5228», вартістю 800 грн., з сім-картою «Лайф», вартістю 25 грн., на рахунку було 40 грн.; гаманцем, вартістю 50 грн.; грошима в сумі 100 грн.; ключами та студентським квитком на ім`я ОСОБА_16 , які матеріальної цінності для потерпілого не становлять; рюкзаком «Найк», вартістю 200 грн., в якому знаходилися гроші в сумі 150 грн.; мобільним телефоном «Нокіа 6131», вартістю 1500 грн., з сім-карткою «Лайф», вартістю 15 грн., на рахунку було 5 грн., з карткою пам`яті на 2 Гб., вартістю 80 грн.; навушниками, вартістю 120 грн.; мобільним телефоном «НТС», вартістю 3000 грн., з сім-картою «Джине», вартістю 20 грн., на рахунку було 20 грн., з карткою пам`яті на 16 Гб., вартістю 120 грн.; шортами джинсовими, вартістю 300 грн., проїзним квитком на метро та автобус на травень місяць, вартістю 80 грн.; ключем з брелком та студентським квитком на ім`я ОСОБА_15 , які матеріальної цінності для потерпілої не представляють. Після чого, ОСОБА_11 та ОСОБА_14 з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, а викраденим розпорядилися на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_16 матеріальну шкоду на загальну суму 1165 грн. та потерпілій ОСОБА_15 матеріальну шкоду на загальну суму 5610 грн.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_12 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам провадження та у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 186 призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 185 КК України - 3 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 187 - 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією. На підставі ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Бобровицького районного суд Чернігівської області від 19.09.2012 та остаточно призначити покарання у виді 9 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна,

ОСОБА_14 за ст. 198 призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 187 КК України 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 05.02.2010 та остаточно призначити покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор зазначає, що судом при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 не враховано дані про його особу, а саме, що він вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, систематично вчиняв умисні правопорушення, пов`язані з корисливим посяганням на чуже майно, а відкритий спосіб заволодіння майном свідчить про зухвалість, обміркованість дій обвинуваченого ОСОБА_11 , та небажання перевиховуватись, щоб повернутись в суспільство повноцінним його членом, що свідчить про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Крім того, прокурор, вказує, що при призначені міри покарання обвинуваченому ОСОБА_14 судом також не повною мірою враховано ступень тяжкості вчиненого правопорушення та особу обвинуваченого, а покарання, призначене обвинуваченому є м`яким, оскільки судом неналежним чином взято до уваги, що ОСОБА_14 не мав постійного джерела доходу, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин проти особи, а дії при вчиненні кримінального правопорушення обвинуваченого ОСОБА_14 носили відкритий, зухвалий характер, і покарання, призначене судом є невідповідним ступеню тяжкості та особі обвинуваченого ОСОБА_14 , внаслідок м`якості.

Також, в своїй апеляційній скарзі прокурор зазначає, що фактичні обставини кримінального провадження ним оспорюються лише в частині кваліфікації дії обвинуваченого ОСОБА_14 за ст. 198 КК України, та вказує, що висновки суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_14 в частині обвинувачення за ст. 198 КК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки відповідно до протоколу огляду місця події від 28.04.2014 (а.п. 51-52 т.2) саме у ОСОБА_14 з кишені брюк вилучено мобільний телефон Нокиа, що був викрадений, а покази обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_11 про те, що обвинувачений ОСОБА_14 не був повідомлений про викрадення мобільного телефону є наміром зменшити суспільні наслідки, ухилитись від кримінальної відповідальності та покарання. Разом з тим, свідок ОСОБА_19 не була присутня при передачі обвинуваченими мобільного телефону, що ОСОБА_11 не повідомляв ОСОБА_14 про факт викрадений телефону знає лише зі слів самих обвинувачених, а її покази в цій частині є припущенням, а тому вирок підлягає скасуванню в частині виправдання ОСОБА_14 за ст. 198 КК України.

Захисник ОСОБА_13 в своїй апеляційній скарзі вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушенням права на свободу, в тому числі із незаконним затриманням та арештом, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на вирішення питання про винуватість або невинуватість підзахисного та на правильність застосування щодо нього закону України про кримінальну відповідальність, оскільки вони не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а сам вирок суду постановлено на недопустимих доказах, що істотно вплинуло на його висновки та просить скасувати вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30.10.2014 року в частині засудження ОСОБА_14 по ч. 2 ст. 187 КК України та ухвалити в цій частині виправдувальний вирок, оскільки не встановлені достатні допустимі докази для доведення винуватості підзахисного в суді і вичерпані можливості їх отримати. Звільнити ОСОБА_14 з під варти в залі судового засідання, а у задоволенні цивільних позовів до ОСОБА_14 відмовити.

В обґрунтування своїх доводів захисник вказує на суперечливі та недопустимі докази обвинувачення що не дають змоги визначити, хто саме ( ОСОБА_11 або ОСОБА_14 ) застосувавши фізичне насильство накинув на шию потерпілої ОСОБА_15 футболку та здавив її, чим спричинив потерпілій фізичний біль та одночасно висловив потерпілим погрозу застосування ножа в разі вчинення ними опору, а судом та органами досудового розслідування не здобуто прямих доказів застосування до потерпілих насильства, яке було небезпечним для їх життя чи здоров`я, а кваліфікувавши дії ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 187 КК України вийшов за межі висунутого ОСОБА_14 обвинувачення, тим самим порушивши ст. 337 КПК України. Також, захисник посилається на відсутність доказів на підтвердження того, що 08.05.2013 року, між ОСОБА_11 та ОСОБА_14 виник спільний злочинний умисел на напад на потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_15 із застосуванням насильства або погрозою його застосування, з метою заволодіння їх майном та обернення його на свою користь, та вказує, що у обвинуваченні ОСОБА_14 про умисел на розбій також не йдеться, а саме обвинувачення в цій частині засноване лише зі слів потерпілих та на припущеннях, у відсутність ознак розбою або грабежу та належних і допустимих доказів.

Обвинувачений ОСОБА_11 в своїй апеляційній скарзі просить вирок суду в частині визнання його винним за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187 КК України скасувати, оскільки органами досудового розслідування не доведено його винуватості у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та ухвалити новий вирок за епізодами обвинувачення від 05.04.2012 року та 08.05.2013 року відповідно, яким визнати його винним за епізодом злочинної діяльності від 28.04.2013 року, в якому він щиро розкаюється та просить призначити менш суворе покарання, посилаючись при цьому, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та помилковість висновків суду першої інстанції, які ґрунтуються на припущеннях, та недопустимих доказах. Так, обвинувачений ОСОБА_11 в своїй апеляції вказує на суперечності та розбіжності в показах потерпілих, та порушення вимог КПК України при його затриманні та вилученні мобільного телефону, що не було засвідчено понятими.

В своїх доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_11 від 02.08.2015 року змінив свої апеляційні вимоги, та просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 187 та ч. 2 ст. 186 КК України, вказуючи при цьому, що він визнає свою вину в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України щиро кається та просить призначити йому менш суворе покарання.

Заслухавши доповідь судді, прокурора ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, та заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисника та обвинувачених, захисника ОСОБА_20 та обвинуваченого ОСОБА_11 , який підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_14 та захисника ОСОБА_21 , та просили вирок суду скасувати, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому ОСОБА_11 останнє слово колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні та апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , захисника ОСОБА_13 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному суді обвинувачений ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер, що підтверджено лікарським свідоцтвом про смерть № 147 від 25.05.2015 року.

25.01.2016 року Захисником ОСОБА_13 заявлено клопотання про продовження провадження по справі для реабілітації померлого обвинуваченого ОСОБА_14 , розглянути апеляційну скаргу захисника ОСОБА_13 по суті, скасувати вирок, в зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_22 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284, 417 КПК України, у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведеності винуватості ОСОБА_14 .

Враховуючи, що захисник відмовився від закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_14 в зв`язку зі смертю обвинуваченого, в зв`язку тим, що ця підстава не є реабілітуючою, та просив продовжити апеляційний розгляд його апеляційної скарги, апеляційний суд проводить розгляд апеляційних скарг захисника ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_14 в повному обсязі.

Так, перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 в частині невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам провадження, оскільки вони не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а сам вирок суду постановлено на недопустимих доказах, що істотно вплинути на його висновки колегія суддів приходить про їх безпідставність.

Аналізуючи докази застосування до потерпілих насильства, яке було небезпечним для їх життя чи здоров`я, та підтвердження того, що між ОСОБА_11 та ОСОБА_14 виник спільний злочинний умисел на напад на потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_15 із застосуванням насильства або погрозою його застосування, з метою заволодіння їх майном та обернення його на свою користь, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, з яким колегія суддів погоджується беручи до уваги покази потерпілих та свідків, яким дана належна оцінка стосовно допустимості як доказу та послідовності і узгодженості.

Крім того, колегії суддів відкидає доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 щодо недопустимості доказів, на яких ґрунтуються висновки суду першої інстанції, а саме суперечливих показах потерпілих, оскільки покази потерпілих ОСОБА_16 щодо фактичних обставин 08 травня 2013 року, коли вони відпочивали з ОСОБА_15 у гідропарку, та до них підійшли двоє невідомих йому осіб, один з яких, накинув на шию ОСОБА_15 футболку, а інший викрав їхні речі, чітко вказавши на обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , як на осіб які вчинили цей напад та викрадення речей, оскільки він добре бачив нападників, які вимагали, щоб вони не рухалися в той час, як обвинувачені забирали їх речі та щоб не викликали міліцію, при цьому, на шию потерпілої ОСОБА_15 накинули футболку, яка була скручена як канат, її скрутили та з двох боків підтримували й закинули на шию потерпілій ОСОБА_15 , щоб вона не рухалась та не вставала, при цьому їм разом з ОСОБА_15 погрожували застосувати фізичну силу, а саме, застосувати до них ніж, яку він сприйняв як загрозу для життя та здоров`я як по відношенню до себе, так і до його дівчини потерпілої ОСОБА_15 .

Такі покази потерпілого ОСОБА_16 узгоджуються з показами потерпілої ОСОБА_15 , яка підтвердила покази ОСОБА_16 та вказала що 08 травня 2013 року вони з ОСОБА_16 були у Гідропарку в м. Києві, де на них було здійснено розбій, а саме, їй ззаду хтось несподівано накинув на шию мотузку, чи футболку, та висказали погрозу: «крикнеш - зарежу!», а коли через деякий час, її відпустили, вона обернулася та помітила, як обвинувачені вдвох втікали, та вона обернувшись, добре їх розгледіла. Вони зразу звернулися до співробітників міліції, які їх посадили до машини та вони стали об`їзджати територію гідропарку, де і побачила обвинуваченого ОСОБА_11 , якого впізнала, а пізніше в райвідділі вже було проведено впізнання ОСОБА_14 , якого вона також чітко впізнала серед інших, так як добре його запам`ятала, заперечивши при цьому будь-який тиск на неї, та вказала, що сама впізнала обвинувачених як осіб які скоїли напад не неї, так як бачила їх безпосередньо на місті події.

Крім того, такі покази потерпілих підтверджуються показами свідків, працівників міліції, які приймали участь у затриманні ОСОБА_11 на місці скоєння злочину, а саме, свідка ОСОБА_23 , який працює в спеціальному відділі міліції в м. Києві, який підтвердив, що в ході виконання службових обов`язків, перебуваючи на чергуванні наприкінці весни 2013 року, отримав дзвінок від лінії 102, та виїхали до території гідропарку в м. Києві де побачивши потерпілу, яку посадили в службовий автомобіль, та почали їздити по території Гідропарку, але безрезультатно, після чого почали ходити пішки, і через деякий час, потерпіла вказала на чоловіка, як потім було встановлено на ім`я ОСОБА_11 , як на особу, яка вчинила проти неї незаконні дії, Та вказав при цьому, що при затриманні від ОСОБА_11 був запах спиртного, та в нього весь одяг був мокрий. А сама потерпіла ще раз підтвердила у службовому автомобілі, що саме ОСОБА_11 її пограбував. При цьому свідок заперечив факт проведення обшуку ОСОБА_11 при затриманні, оскільки це виходить за рамки його компетенції, та послався як на підставу для затримання ОСОБА_11 пограбування потерпілої, в якої викрали мобільний телефон та грошові кошти, що ОСОБА_11 викрав їх у хлопця.

Такі покази потерпілих та свідків, підтверджуються наявними в матеріалах кримінального провадження письмовими доказами, а саме: протоколом проведення слідчого експерименту від 21.06.2013 року, в ході якого потерпілі підтвердили свої покази, протоколами огляду місця події від 09.05.2013 року, за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем проживання ОСОБА_14 , де з дозволу ОСОБА_24 було проведено огляд приміщення та вилучено чоловічі джинси синього кольору, які згідно протоколу огляду предметів були впізнані потерпілими, як одяг, в який був вдягнений чоловік який душив потерпілу ззаду за шию футболкою, а саме ОСОБА_14 .

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_13 щодо відсутності допустимих доказів про наявність умислу у обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_14 на розбій при заволодінні майном потерпілих ОСОБА_16 , та ОСОБА_15 та попередньої змови, на вчинення грабежу, колегія суддів відкидає як безпідставні, оскільки достовірно встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження свідчать про узгодженість та синхронність дій обвинувачених при заволодінні майном потерпілих, та застосування насильства до потерпілої ОСОБА_15 , і намагання зникнути з місця вчинення правопорушення.

Крім того захисник ОСОБА_14 , адвокат ОСОБА_13 , в своїй апеляційній скарзі не заперечував участь його підзахисного у скоєнні даного злочину.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо оскарження ним висновків суду в частині виправдання ОСОБА_14 в частині обвинувачення за ст. 198 КК України, як такі що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, не дивлячись на посилання апелянта, на ту обставину, що саме у ОСОБА_14 з кишені брюк вилучено мобільний телефон «Нокиа», що був викрадений, не можуть свідчити про достовірну обізнаність ОСОБА_14 про походження мобільного телефону, який був попередньо викрадений ОСОБА_11 у потерпілого ОСОБА_18 , що суд першої інстанції достовірно вмотивував у вироку.

Також, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду посилання захисника ОСОБА_13 та обвинувачених на порушення їх права на захист, та порушення кримінального-процесуального закону при проведенні слідчих дій, так як судом першої інстанції було перевірено ці доводи в ході судового розгляду, шляхом допиту свідків працівників міліції та слідчого у кримінальному провадженні, та досліджені письмові докази на предмет їх допустимості та відповідності вимогам КПК України. Серед іншого, колегія суддів, бере до уваги відсутність с боку обвинувачених скарг на дії працівників міліції при затриманні та на слідчого у кримінальному провадження в ході досудового розслідування, що свідчить, на думку колегії суддів про безпідставність посилань апелянтів на психологічний вплив на обвинувачених в ході затримання чи досудового розслідування, враховуючи, що обвинувачені були забезпечені захисниками.

Оскільки, обвинувачений ОСОБА_11 не заперечує доведеність вини в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України по епізоду викрадення майна ОСОБА_18 , апеляційний суд не проводить перегляд вироку суду в цій частині.

Крім того, досліджуючи обґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора, відносно обвинуваченого ОСОБА_11 в частині невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, колегія суддів визнає їх такими, що не заслуговують на увагу.

Так, посилання прокурора на неврахування судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_14 даних про їх особи, а саме, що вони вчиняли умисні правопорушення, пов`язані з корисливим посяганням на чуже майно у відкритий спосіб заволодіння майном, були враховані судом як кваліфікуючі ознаки кримінальних правопорушень у вчиненні, яких вони були визнанні, а тому не можуть враховані як обставини, що обтяжують покарання.

Також, не заслуговують на увагу і доводи обвинуваченого ОСОБА_11 , про необхідності призначення йому менш суворого покарання, враховуючи, що він вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, та систематично вчиняв нові умисні кримінальні правопорушення, що свідчить про негативну динаміку соціальної поведінки обвинуваченого та небажання перевиховатись та відсутність підстав для зміни вироку та призначення покарання з застосуванням положень ст. ст. 69, 75 КК України.

Перевіряючи обґрунтованість заявлено в ході апеляційного розгляду обвинуваченим ОСОБА_11 клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію» у 2014 році, яке ним обґрунтовується, тим, що злочини які він вчинив, не супроводжувались насильством, а тому, до нього можливо застосувати положення цього закону колегія судді приходить до висновку про його необґрунтованість, оскільки, як вбачається з фактичних обставин, які апеляційний суд вважає доведеними, з кваліфікацією його дій за ч. 2 ст. 187 КК України ОСОБА_11 , як особа яка вже була звільнена судом від відбування покарання з випробуванням і до закінчення визначеного судом іспитового строку знову вчинила умисний тяжкий,з застосуванням насильства не підпадає під застосування акту амністії Закону України «Про амністію в Україні в 2014 році».

Як було вказано вище, під час розгляду справи в апеляційному суді обвинувачений ОСОБА_14 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , в зв`язку з чим кримінальне провадження щодо ОСОБА_14 за ст. ст. 187 ч. 2 КК України підлягає закриттю, у зв`язку із його смертю, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284, та ст.. 417 КПК України.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування вироку на керуючись ст.ст. 284 404, 405, 407, 409, 417418, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції

У Х В А Л И ЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_13 та апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_14 залишити без задоволення.

В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_11 про застосування до нього Закону України «Про амністію в 2014 році» відмовити.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30.10.2014 року щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_14 залишити без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_11 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення а саме з 08.05.2013 року по 12.04.2016 року включно, із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення дорівнює двом дням позбавлення волі.

Кримінальне провадження що ОСОБА_14 за ст. ст. 187 ч. 2 КК України закрити, у зв`язку зі смертю обвинуваченого, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284, КПК України.

Судді:

_____________ _____________ _______________