ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/2910/16-к
Провадження № 1-кс/362/321/16
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 червня 2016 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю слідчого - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Василькові клопотання слідчого СВ Васильківського відділу поліції ГУ НП в Київській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погодженого із прокурором Васильківського відділу Києво-Святошинської прокуратури Київської області ОСОБА_4 , про накладення арешту на речі вилучені в ході огляду з службового кабінету № 52 Васильківського ВП ГУНП в Київській області, що розташований за адресою: Київська область, м. Васильків, вул. Луначарського 1 з подальшим його вилученням до часу встановлення фактичних обставин кримінального провадження,
в с т а н о в и в:
06 червня 2016 року до Васильківського міськрайонного суду Київської області звернувся слідчий СВ Васильківського відділу поліції ГУ НП в Київській області лейтенант поліції ОСОБА_3 із клопотанням про накладення арешту на речі, а саме футболки в кількості 3 шт. та шорти в кількості 2 шт. вилучені в ході огляду з службового кабінету № 52 Васильківського ВП ГУНП в Київській області, що розташований за адресою: Київська область, м. Васильків, вул. Луначарського 1 з подальшим його вилученням до часу встановлення фактичних обставин кримінального провадження.

Клопотання слідчого мотивовано тим, що 05.06.2016 року до ЧЧ Васильківського відділу поліції надійшла заява від ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про те, що 05.06.2016 року близько о 17 год. 30 хв. двоє невідомих осіб відкрито викрали з торгового кіоску, розміщеного на узбіччі автодороги Київ-Одеса в с. Саливінки, Васильківського р-ну, Київської області, грошові кошти в сумі 85 грн.

За даним фактом 06 червня 2016 року розпочато досудове розслідування за №0001417, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, тобто грабіж, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у сховище.

В ході проведених слідчих (розшукових) дій встановлено, що 05.06.2016 року, близько 17 години 30 хвилин, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_6 , перебуваючи разом з ОСОБА_7 поблизу зупинки «Саливонки», що розташовується в напрямку руху до м. Київ в с. Саливонки, Васильківського району, Київської області, маючи прямий умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, корисливий мотив та мету незаконного збагачення, вступивши в злочинну змову між собою та погодивши спільні злочинні дії, вживши заходи по маскуванню своєї зовнішності шляхом одягання футболок, в які вони були одягнені на обличчя, підійшли до пересувного автофургону вагонного типу, який обладнаний під торгівельний об`єкт та власником якого є ОСОБА_5 та в якому в той час перебувала продавець ОСОБА_8 .

В подальшому ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , скориставшись відчиненими дверима до торгівельного вагончика проникли в приміщення даного сховища, де в присутності продавця ОСОБА_8 відкрито заволоділи грошовими коштами у сумі 85 грн., які знаходилися в металевій банці на прилавку.

Після цього ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, викраденим розпорядились на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 85 грн.

06.06.2016 року проведено огляд в службовому кабінеті № 52 Васильківського ВП ГУНП в Київській області під час якого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 добровільно надали одяг в якому вони були одягнені на момент вчинення ними злочину, а саме 3 футболки та 2 шортів.

06.06.2016 року вказані речі оглянуті протоколом огляду речей та приєднані до кримінального провадження в якості речових доказів.

06.06.2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченому ч. 3 ст. 186 КК України.

У зв`язку з вищевикладеним та враховуючи, що предмети, вилучені під час огляду 06.06.2016 року є предметами кримінального правопорушення, що відповідає п. 2 ч. 2 ст. 167 КПК України, наразі є тимчасово вилученим майном, а також з метою повного, всебічного та неупередженого проведення досудового розслідування, збереження доказів у слідства виникла необхідність на звернення з даним клопотанням.
Фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів на підставі ч. 1 ст. 107 КПК України не здійснювалась, оскільки таке клопотання не заявлялось.
Власники майна, будучи телефоном повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, що не перешкоджає розгляду клопотання.
У судовому засідання слідчий, підтримав клопотання з викладених у ньому підстав та просив його задовольнити.
Вивчивши матеріали клопотання, заслухавши слідчого, якій підтримав клопотання, слідчий суддя вважає, що клопотання задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав.
У відповідності до положень ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
У випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.
Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.
У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
За змістом статті 98, пункту 1 частини 2 та частини 3 статті 170 КПК України, арешт майна, метою якого є збереження речових доказів, накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що це майно є матеріальними об`єктами, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Положення ч. 2 ст. 173 КПК України передбачають, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Крім того, відповідно до п. 6 розділу 2.6 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 07.02.2014 року про Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, метою застосування арешту майна є забезпечення можливості конфіскації майна або цивільного позову. При цьому слід пам`ятати, що сторона кримінального провадження, яка подає клопотання про арешт майна зобов`язана навести підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна (правову кваліфікацію правопорушення, яке передбачає покарання у вигляді конфіскації майна, докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди). У свою чергу, слідчий суддя, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, зобов`язаний навести ці підстави у рішенні.
Як вбачається з матеріалів клопотання 06 червня 2016 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001417 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України за фактом грабежу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у сховище.
Положенням ч. 3 ст. 186 КК України передбачено відповідальність за вчинення грабежу, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у сховище у виді позбавленням волі на строк від чотирьох до восьми років. При цьому, конфіскація, як додатковий вид покарання, санкцією даної статті не передбачена.
Крім того прокурором та слідчим доказів того, що не застосування заборони на використання майна, а також заборони розпоряджатися таким може призвести до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, в судовому засіданні не надано, а відповідно і не доведено підстав передбачених ч. 11 ст. 170 КПК України для задоволення даного клопотання.
При цьому, суд зауважує, що постановою слідчого по даному кримінальному правопорушенню «про визнання і прилучення до справи речових доказів» від 06.06.2016 року (а.с.10) заявлені для арешту речі приєднані до кримінального провадження в якості речових доказів, що також в свою чергу спростовує доведеність ризиків їх знищення та ін.
Враховуючи викладене, оскільки постановою слідчого «про визнання і прилучення до справи речових доказів» від 06.06.2106 року заявлені для арешту речі приєднані до кримінального провадження в якості речових доказів, у задоволенні клопотання слід відмовити, так-як досудове розслідування розпочато за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, санкція якої не містить посилань на додаткове покарання конфіскацію майна та слідчим не доведено належними та допустимим доказами, що не застосування арешту на вилучене в ході обшуку без відповідного рішення майно може привести до його зникнення або пошкодження, а також перешкоджанню кримінальному провадженню.
На підставі наведеного та керуючись ч. 3 ст. 186 КК України, ст. ст. 22, 167, 170, 171, 172, 173, 309 КПК України,
у х в а л и в:
В задоволенні клопотання слідчого СВ Васильківського відділу поліції ГУ НП в Київській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погодженого із прокурором Васильківського відділу Києво-Святошинської прокуратури Київської області ОСОБА_4 , про накладення арешту на речі вилучені в ході огляду з службового кабінету № 52 Васильківського ВП ГУНП в Київській області, що розташований за адресою: Київська область, м. Васильків, вул. Луначарського 1 з подальшим його вилученням до часу встановлення фактичних обставин кримінального провадження - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя ОСОБА_9