ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала
іменем україни
03 листопада 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2016 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

За вироком Любашівського районного суду Одеської області від 27 липня 2016 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ананьїві Одеської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
якого визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Ухвалою суду апеляційної інстанції вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Як убачається з ухвали апеляційного суду органами досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що він о 19 год. 18 квітня 2004 року, керуючи технічно справним автомобілем «DAEWOO SENS», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі «Криве Озеро Балта» у напрямку м. Балта, проїжджаючи в с. Бендзарі Балтського району, перевищивши допустиму швидкість та рухаючись зі швидкістю 80-88 км/год, у порушення вимог п. 12.4 Правил дорожнього руху, не врахував наявну конфігурацію дороги (поздовжній нахил 3 відсотка), не обрав безпечну швидкість, вчинив зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2105», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_5 , який здійснював поворот ліворуч з дороги «Криве Озеро - Балта», внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

У касаційній скарзі прокурор зазначає про незаконність оскаржуваної ухвали апеляційного суду, просить її скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом апеляційної інстанції, який, на його думку, фактично підтримав неправильну оцінку суду першої інстанції, у тому числі, щодо констатації недопустимості документів, а також те, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на висновки щодо невинуватості ОСОБА_4 . Зазначає, що апеляційний суд, формально розглянувши провадження, не звернув уваги на доводи апеляційної скарги щодо недопустимості такого доказу, як висновок судово-медичного експерта від 19 квітня 2006 року та невідповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги, перевіривши надану до неї копію ухвали апеляційного суду, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З огляду на це, суд касаційної інстанції при перевірці судових рішень виходить із фактичних обставин встановлених судом.
Із копії ухвали апеляційного суду вбачається, що суд при перегляді кримінального провадження щодо ОСОБА_4 за апеляційною скаргою прокурора на вирок місцевого суду від 14 березня 2016 року, задовольнив клопотання прокурора та повторно дослідив докази, зокрема: протокол огляду місця події, протокол огляду та перевірки технічного стану транспортних засобів, висновки технічних та трасологічних експертиз, висновок судово-медичного експерта та акт судово-медичного обстеження ОСОБА_5 . При цьому, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно визнав недопустимим доказом протокол додаткового огляду місця події від 05 січня 2005 року, оскільки з його змісту вбачається, що слідчий фактично провів відтворення обстановки і обставин події, однак проведення зазначеної слідчої дії до порушення кримінальної справи не допускається. Оскільки вказаний протокол не є допустимим доказом, то суд дійшов обґрунтованого висновку про визнання недопустимими доказами тих процесуальних документів, в основу яких було покладено зазначену слідчу дію (протокол від 05 січня 2005 року), в тому числі, висновки технічної та трасологічної експертиз.
Також суд апеляційної інстанції, послався на те, що місцевим судом правильно взято до уваги протокол огляду місця події та схеми до нього від 18 квітня 2004 року, відповідно до яких зіткнення відбулося на проїжджій частині дороги, що призначалася для руху автомобіля під керуванням ОСОБА_4 , наявність слідів гальмування автомобіля останнього на дорозі, та дійшов висновку про те, що це свідчить про намагання ОСОБА_4 уникнути зіткнення. Крім того, судом також звернено увагу на наявний в матеріалах провадження висновок експерта від 10 вересня 2004 року, відповідно до якого водій ОСОБА_5 також не забезпечив виконання пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху.
З огляду на зазначене, суди дійшли правильного висновку про те, що наявні в кримінальному провадженні докази не є такими, що доводять винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та дійшли обґрунтованого висновку про необхідність його виправдання.
При цьому, як видно з ухвали, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив твердження прокурора про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які визнав безпідставними із наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.
Також предметом перевірки суду апеляційної інстанції були і доводи прокурора, про невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України. Зокрема, апеляційний суд обґрунтовано зазначив про те, що вказаний обвинувальний акт на підставі ухвали місцевого суду від 03 березня 2015 року був повернутий прокурору, однак ухвалою апеляційного суду від 16 квітня 2014 року ухвала місцевого суду була скасована, а провадження повернуто до суду першої інстанції. При цьому, суд апеляційної інстанції правильно вказав, що обвинувальний акт не відповідає деяким вимогам ст. 291 КПК України, що може свідчити про істотне порушення прав обвинуваченого ОСОБА_4 , однак відповідно до ч. 3 ст. 409 КПК України виправдувальний вирок не може бути скасований лише з цих підстав. З огляду на це, апеляційний суд прийняв обґрунтоване рішення про необхідність залишення виправдувального вироку щодо ОСОБА_4 без змін.
У колегії суддів суду касаційної інстанції немає підстав не довіряти даним висновкам суду апеляційної інстанції, а у скарзі прокурора не наведено достатніх аргументів на їх спростування.
Інших доводів, які б свідчили про незаконність ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_4 та необхідність її скасування, як про це зазначає вимогу прокурор, касаційна скарга останнього не містить.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
З огляду на викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2016 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3