ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/738/16
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" серпня 2016 р. м. Київ
Дарницький районний суд м. Києва у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Києві обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000307 від 10.08.2016 р. по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Ашхабад Туркменія, громадянина Російської Федерації, одруженого, з вищою освітою, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України з угодою про визнання винуватості від 10.08.2016 р., -
ВСТАНОВИВ:

11.08.2016 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості від 10.08.2016 р. у кримінальному провадженні № 0000307 від 10.08.2016 р. за звинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України.

В судовому засіданні прокурор вважав за можливе затвердити угоду, укладену між ним та обвинуваченим, продовжити строк запобіжного заходу, а також ухвалити вирок на підставі угоди з призначенням обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.

Захисник ОСОБА_4 підтримав позицію прокурора та просив затвердити угоду, укладену між прокурором та обвинуваченими та ухвалити вирок на підставі угоди з призначенням узгодженої міри покарання,

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав позицію свого захисника

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт та зміст угоди про визнання винуватості, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Відповідно до ч.7 ст. 474 КПК України - суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди з мотивів, якщо :

1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;

2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;

У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Відповідно до ч.8 ст. 474 КПК України - повторне звернення з угодою в одному кримінальному провадженні не допускається.

Як передбачено ст. 475 КПК України якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, що повинен відповідати загальним вимогам до обвинувальних вироків, з урахуванням передбачених ч.3 цієї статті особливостей, із призначенням узгодженої сторонами міри покарання.

Відповідно до положень п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 від 11.12.2015 р. - угода про визнання винуватості укладається між прокурором та підозрюваним/обвинуваченим за ініціативою будь-кого із цих осіб. Участь захисника у разі укладення такої угоди згідно з п. 9 ч. 2 ст. 52 КПК є обов`язковою та забезпечується з моменту ініціювання укладення угоди про визнання винуватості.

Зі змісту угоди про визнання винуватості вбачається, що зазначена угода укладена всупереч вимогам КПК України в частині забезпечення захисника обвинуваченого, участь якого згідно з п. 9 ч. 2 ст. 52 КПК України є обов`язковою з моменту ініціювання такої угоди, та який не брав участі при укладенні вищезазначеної угоди.

Відповідно до ст. 65 КК України- при призначенні покаранні особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Судом враховується, що санкцією ч. 1 ст.263 КК України передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років.

Аналізуючи наведені вимоги закону та зміст угоди про визнання винуватості, судом враховується тяжкість інкримінованого злочину за ч.1 ст. 263 КК України, який відповідно до ч.4 ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за вчинення якого Кримінальним кодексом України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від трьох до семи років.

Дослідженням угоди встановлено, що сторони узгодили покарання, яке повинен понести ОСОБА_5 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України у виді штрафу у розмірі шістсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 10200 гривень.

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 від 11.12.2015 р. «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» - домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних та спеціальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність. Зокрема, сторони мають узгоджувати покарання, враховуючи:

положення пунктів 12 ч. 1 ст. 65 КК, тобто 1) у межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК, та 2) відповідно до положень Загальної частини КК.

ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п. 3 ч. 1 ст. 65 КК). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65, 75 КК мають право, використовуючи положення ст. 69 КК, узгоджувати: а) основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або б) інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК за цей злочин; в) не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч. 2 ст. 69 КК.

Таким чином, враховуючи, що узгоджене сторонами покарання, яке є нижчим від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст. 263 КК України, в тексті угоди відсутнє посилання на ст. 69 КК України, а також на наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Також враховується багатоепізодність дій, інкримінованих обвинуваченому, кількість та різноманітність вилучених предметів злочину, а саме: пістолетів, пістолетів-кулеметів, гранатометів, гранат, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку скоєного злочину.

Крім того, суд враховує відсутність обґрунтування в угоді наявності справжнього суспільного інтересу в укладенні угоди та взагалі відсутність жодного обґрунтування наявності пом`якшуючої обставини щодо активного сприяння розкриттю злочину. Вищезазначене дозволяє суду зробити висновок про те, що угода про визнання винуватості від 10.08.2016 р. спрямована лише винятково на задоволення приватного інтересу в частині призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.1 ст. 263 КК України, а відтак у суду відсутні належні правові підстави вважати, що умови угоди відповідають суспільним інтересам держави.

Тобто визначене в угоді між прокурором та обвинуваченим, не відповідає вимогам ч.2 ст.65 КК України, що обмежує суд в ухваленні законного та обґрунтованого вироку за наслідками угоди.

Разом з тим, узгоджуючи у п. 5 угоди про визнання винуватості право прокурора у разі невиконання угоди упродовж строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутись до суду з клопотанням про скасування вироку та судового розгляду кримінального провадження в загальному порядку, в тексті угоди відсутні посилання на відповідні домовленості щодо певних обов`язків обвинуваченого, які б дали право у разі їх невиконання звернутись із клопотанням про скасування вироку на підставі угоди.

Крім того, дослідженням змісту обвинувального акту, на підставі якого було укладено угоду про визнання винуватості, встановлено невідповідність обвинувального акту вимогам ч.1 ст. 91, ч.5 ст. 291 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 91 КПК України - у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Відповідно до п. 5 ч.2 ст. 291 КПК України - обвинувальний акт має містити такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Так, всупереч вищевказаним вимогам закону, в обвинувальному акті відсутні відомості про обставини, при яких у обвинувачених по всім епізодам обвинувачення було вилучено вогнепальну зброю та боєприпаси, які в подальшому були направлені для дослідження до експертного закладу.

Також зі змісту обвинувачення вбачається, що покупцем вогнепальної зброї та боєприпасів по всім епізодам звинуваченням є ОСОБА_6 , в діях якого також вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. Разом з тим, процесуальний статус цієї особи згідно КПК України під час досудового слідства не був визначений та не зазначений у тексті обвинувачення.

Крім того, дослідженням змісту обвинувального акту було встановлено, що обвинувальний акт не відповідає положенням ст. 217 КПК України.

Так, відповідно до ч.1 ст. 217 КПК України - у разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч.4 ст. 217 КПК України - матеріали досудового розслідування не можуть бути виділені в окреме провадження, якщо це може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.

Таким чином - виділення провадження стосовно ОСОБА_5 в окреме та необ єднання кримінального провадження з провадженнями стосовно інших учасників ічинення злочину, які встановлені досудовим розслідуванням, може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.

А тому, суд вважає, що для повного та об`єктивного розслідування кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 підлягає об`єднанню з кримінальним провадженням стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в одне провадження.

Крім того органом досудового слідства не зазначені передбачені законом підстави кваліфікації дій обвинуваченого за кваліфікуючою ознакою скоєння злочинів у складі організованої групи, з урахуванням тієї обставини, що така кваліфікуюча ознака не передбачена диспозицією ч.1 ст.263 КК України.

Відповідно до п.п. «б» п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 від 11.12.2015 р. «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» - за наслідками розгляду угоди в судовому засіданні суд, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону і закону про кримінальну відповідальність, врахувавши доводи сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження, має відмовити у затвердженні угоди в разі встановлення підстав, передбачених ч. 7 ст. 474 КПК, та: повернути кримінальне провадження прокурору, якщо угоди досягнуто під час досудового розслідування, для його продовження у порядку, передбаченому розділом ІІІ КПК.

Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що, умови угоди не відповідають суспільним інтересам, а узгоджене покарання призначене всупереч вимогам КК України, а тому у суду відсутні підстави для затвердження угоди про визнання винуватості та наявні передбачені КПК України підстави для відмови у затвердженні угоди та повернення обвинувального акту прокурору для продовження досудового розслідування.

Разом з тим, обговорюючи доцільність продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту, суд виходить з наступного.

Згідно зі змістом ст.ст. 131-132 КПК України - запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали суду.
Відповідно до положень ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, відносно обвинуваченого ОСОБА_5 був обраний запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком застосування до 22.08.2016 р.
Таким чином, враховуючи викладені обставини в їх сукупності, характер інкримінованого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, суд приходить до висновку про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, та які обумовили обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу - «домашнього арешту», на цей час продовжують існувати, та вважає за можливе продовжити строк дії запобіжного заходу, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_5 у вигляді «домашнього арешту» з покладанням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, який буде достатніми й необхідним для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, запобіганню певним ризикам та достатнім заходом забезпечення кримінального провадження.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 131-132, 177, 181, п. 1 ч. 3 ст. 314, ч.7 ст. 474 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
В затвердженні угоди про визнання винуватості від 10.08.2016 р., укладеної між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_5 відмовити.
Кримінальне провадження № 0000307 від 10.08.2016 р.за звинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України повернути прокурору для продовження досудового розслідування.

Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_5 строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 строком на два місяці, а саме до 18.10.2016 р. включно з покаладанням на обвинуваченого ОСОБА_5 наступних обов`язків:
- заборонити ОСОБА_5 залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 з 22-00 год. до 06-00 год.;
-покласти обов`язок на ОСОБА_5 прибувати до слідчого, прокурора та суду за першою вимогою;
Контроль за виконанням запобiжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинуваченим покласти на органи внутрiшнiх справ за мiсцем його проживання.
Працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1