Провадження № 1-кп/643/488/16
Справа № 643/2626/16-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.06.2016 Московський районний суд м. Харкова у складі : головуючої судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000295 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженеця м. Чирчик Республіки Узбекистан, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України
у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.28, ч.1 ст. 333 КК України, -
ВСТАНОВИВ :
До Московського районного суду м.Харкова надійшла угода про визнання винуватості з обвинувальним актом за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст.28, ч.1 ст. 333 КК , яка була укладена 12.02.2016 року між прокурором відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 за участю захисника ОСОБА_6 .
ОСОБА_5 , у період з 30.09.1982 по 18.04.2007, а також з 01.12.2009 по теперішній час працював в ПАТ «Акціонерне товариство «Науково- дослідний інститут радіовипромінювань» (далі - ПАТ «НДІРВ», м. Харків, вул. Академіка Павлова, 271), де займав посади, пов`язані з розробкою приладів цифрової обробки сигналів, у зв`язку із чим мав відповідні інженерні знання та навички.
Приблизно в 2010 році, більш точні дата та обставини не встановлені, до ОСОБА_5 звернувся раніше знайомий йому ОСОБА_7 , який у період з 29.06.1990 по 01.06.2006 також працював в ПАТ «НДІРВ» та був поінформований про характер робіт, які виконувались ОСОБА_5 .
В ході бесіди ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_5 виїхати на територію Ісламської Республіки Іран (далі - Іран), де прочитати місцевим спеціалістам лекції про цифрову обробку сигналів стосовно обладнання, раніше поставленого туди з України. На вказану пропозицію ОСОБА_5 спочатку відповів відмовою, однак на повторну пропозицію, яка надійшла від ОСОБА_7 під час бесіди поряд із будівлею НДІРВ приблизно в середині 2011 року, більш точна дата та обставини в ході досудового слідства не встановлені, погодився, оскільки перебував на той момент у складному матеріальному становищі. '
Згідно досягнутої домовленості, ОСОБА_7 брав на себе оформлення віз та інших документів, пов`язаних із виїздом до Ірану, придбання квитків та фінансування пов`язаних із цим витрат. Разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_5 до Ірану мали слідувати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
Далі ОСОБА_5 під час чергової відпустки 03.09.11 о 21год. 47 хв. на підставі проїзних документів, оформлених ОСОБА_7 , авіарейсом № 207 сполученням «Київ-Тегеран» із міжнародного аеропорту «Бориспіль» вилетів до Ірану.
По прибуттю в Іран невстановлені особи поселили ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 в невстановлений в ході досудового слідства готель, розташований в м. Тегеран, а також показали майбутнє робоче місце - огороджений проммайданчик в районі м. Тегеран із приблизними географічними координатами 35°4051.33 північної широти 51°3854.55 східної широти, який належав іранський промисловій групі «Шахід Багері». На вказаному робочому місці, зокрема, знаходились 3 телеметричних станції на рухомому шасі, лекції стосовно вузлів яких і мав читати ОСОБА_5 .
Також ОСОБА_7 особисто показав ОСОБА_5 вказані станції та пояснив, що останній буде читати лекції стосовно саме їх обладнання. Крім того, ОСОБА_7 надав ОСОБА_5 відповідну документацію щодо вузлів, стосовно яких необхідно було читати лекції, після чого останній ще раз погодився читати дані лекції.
При цьому, відповідні спеціальні технічні знання, які мав ОСОБА_5 , дозволяли йому усвідомлювати, що вказані станції призначені для прийому цифрової інформації та можуть бути використані як телеметричні станції для прийому даних від балістичних ракет.
В силу вказаних властивостей дані телеметричні станції являли собою вироби військового призначення, а проведення інструктажів, надання консультацій, здійснення заходів з метою підвищення кваліфікації, навчання, практичного освоєння методів роботи з ними, згідно абз. 1, 4, 14, 17, 19 ст. 1, ст. 9 Закону України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання», підлягали державному експортному контролю, їх експорт мав здійснюватись на підставі відповідних дозволів Державної служби експортного контролю України (далі - ДСЕК).
Крім того, вказані телеметричні станції могли бути використані для розробки систем доставки ядерної зброї, а саме балістичних ракет. В той же час, Резолюцією Ради Безпеки ООН № 1737 (2006) від 23.12.2006 стосовно Ірану було встановлено міжнародні санкції, направлені на недопущення створення даною державою ядерної зброї та засобів її доставки. Так, зокрема п. 6 вказаної Резолюції забороняв надання Ірану будь-якої технічної допомоги, професійної підготовки та інших послуг, пов`язаних з використанням обладнання телеметричних вимірювань для ракетних систем чи безпілотних літальних апаратів. В силу абз. 4 ст. 10 Закону України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання», вищевказані дії підлягали державному експортному контролю та мали здійснюватись на підставі відповідних дозволів або висновків ДСЕК.
При цьому, ОСОБА_5 достовірно усвідомлював, що він зазначеного дозволу або висновку ДСЕК не отримував.
Таким чином ОСОБА_5 фактично надав свою згоду на міжнародну передачу товарів військового призначення, а саме технологій військового призначення, без відповідного дозволу ДСЕК.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на порушення встановленого порядку здійснення міжнародних передач товарів, що підлягають державному
експортному контролю, ОСОБА_5 за попередньою змовою із невстановленими в ході досудового слідства особами, які здійснювали організацію проведення лекцій на території Ірану, у період з 04.09.2011 по 30.09.2011, на території вказаного проммайданчику через невстановленого перекладача прочитав невстановленим співробітникам промислової групі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » приблизно 5 лекцій (точна кількість в ході досудового слідства не встановлена), в ході яких здійснив їх професійну підготовку, надав консультації та здійснив заходи з метою підвищення їх кваліфікації, навчання та практичного освоєння методів роботи із обладнанням зазначених станцій та його окремими компонентами, які застосовувались даною промисловою групою для телеметричних вимірювань ракетних систем та літальних апаратів. При цьому, вказані дії ОСОБА_5 були тотожними та охоплювались єдиним умислом - наданні слухачам заздалегідь обумовленого масиву інформації стосовно зазначеного обладнання.
30.09.2011, після закінчення читання вказаних лекцій ОСОБА_5 авіарейсом № 208 сполученням «Тегеран-Київ» повернувся до міжнародного аеропорту «Бориспіль» на територію України.
Згідно п. 2 додатку В Резолюції Ради Безпеки ООН № 1737 (2006) від 23.12.2006, промислова група «Шахід Багері» є організацією, що приймає участь в програмі Ірану по балістичним ракетам.
Згідно висновку експертизи в галузі державного експортного контролю №2374/30-13 від 07.08.2013, вищевказані телеметричні станції є товарами військового призначення.
В силу ст. 1 Закону України «Про державний контроль за міжнародними передачами товарів військового призначення та подвійного використання», технічна допомога - проведення інструктажів, надання консультацій, здійснення заходів з метою підвищення кваліфікації, навчання, практичного освоєння методів роботи із вказаними станціями за межами України, є міжнародною передачею товарів військового призначення.
В силу ч. 1 ст. 24 даного Закону, здійснення міжнародних передач даного товару без отримання в установленому порядку дозволів чи висновків є порушенням вимог законодавства в галузі державного експортного контролю.
В підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні вказаного вище злочину. Не заперечував фактичні обставини справи, викладені вище, та підтвердив вчинення ним спільно з іншими співучасниками злочинів за вищевказаних обставин, надавши відповідні пояснення. Зазначив, що показання надає добровільно, в ході досудового розслідування будь-яке фізичне або психологічне насильство до нього не застосовувалось.
Розглядаючи кримінальне провадження згідно ст. 337 КПК України в межах висунутого обвинувачення, дії ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 333 КК України порушення встановленого порядку здійснення міжнародних передач товарів, що підлягають державному експортному контролю, за попередньою змовою групою осіб.
Судом вивчалась особистість обвинуваченого ОСОБА_5 та встановлено, що він на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює, розлучений, раніше в силу ст.89 КК України не судимий.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , суд у відповідності до вимог ст. 66 КК України визнає, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 у відповідності до вимог ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Під час досудового розслідування між прокурором відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 за участю захисника ОСОБА_6 укладено угоду про визнання винуватості.
Так, відповідно до угоди про визнання винуватості від 12.02.2016 року, укладеної між прокурором прокуратури Харківської області та обвинуваченим ОСОБА_5 , останній зобов`язався беззастережно визнати свою винуватість у вчиненні злочину в обсязі підозри.
Сторони угоди погодились на призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 333 КК України у вигляді штрафу у розмірі 100 ( сто) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень, враховуючи його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
В судовому засіданні прокурор, захисник та обвинувачений підтримали відповідну угоду про визнання винуватості, просили її затвердити, при цьому обвинувачений підтвердив свою згоду на застосування узгодженого в угоді виду та розміру покарання.
Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим.
Згідно ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 цілком розуміє права, передбачені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України, характер обвинувачення та вид покарання.
Укладення угоди сторонами є добровільним, умови угоди відповідають вимогам ст. 472 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.
За таких обставин, оскільки зміст зазначеної угоди про визнання винуватості відповідає вимогам КПК України, укладання угоди сторонами є добровільним, а підстави для відмови в затвердженні угоди відсутні, суд, керуючись засадами диспозитивності кримінального провадження, вважає за можливе затвердити угоду.
Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, та керуючись ст.ст. 314 , 469, 472, 473, 474, 475 КПК України суд, -
УХВАЛИВ:
Затвердити угоду про визнання винуватості від 12.02.2016 року, укладену між прокурором відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 , за участю захисника ОСОБА_4 .
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.28, ч.1 ст. 333 КК України та призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 100 ( сто) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень.
Запобіжний захід стосовно ОСОБА_5 не застосовувався.
Апеляційну скаргу на вказаний вирок може бути подано через Московський районний суд м. Харкова потягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченій, захиснику та прокурору.
Суддя