Ухвала іменем україни 17 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 22 липня 2014 року щодо ОСОБА_6 .

Вироком Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20 травня 2014 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, такого, що судимості не має

визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні та призначено покарання за ст.356 КК України у виді арешту на строк 3 місяці.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано засудженому ОСОБА_6 в строк відбуття покарання попереднє ув`язнення з 25 вересня по 15 жовтня 2013 року та з 20 листопада 2013 року по 25 лютого 2014 року включно та звільнено його від призначеного судом покарання у зв`язку з повним його відбуттям.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 22 липня 2014 року, вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2014 року щодо ОСОБА_6 в частині залишення без розгляду цивільних позовів ПАТ «Західінкомбанк» на суми 403 631, 90 грн, 4000 доларів США та 223 292, 71 грн скасовано, у задоволенні цивільних позовів ПАТ «Західінкомбанк» відмовлено.
В решті вирок суду залишено без зміни.

Судами ухвалено визнати винуватим ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст.356 КК України за таких обставин.

Як визнав встановленим суд, ОСОБА_6 05 жовтня 2011 року о 12 год 08 хв, посилаючись на рішення Господарського суду Львівської області від 16 травня 2011 року про звільнення Львівською філією ПАТ «Західінкомбанк» приміщення першого поверху адміністративного будинку № 11 по вул. Шолом-Алейхема у м. Львові, яке на праві приватної власності належить ТОВ «Сіті-Парк», та на наказ Господарського суду Львівської області від 14 грудня 2011 року про примусове виконання вказаного рішення, вчинив дії, правомірність яких оспорювалася Львівською філією ПАТ «Західінкомбанк», а саме: проник з тильної сторони будинку № 11 по вул. Шолом-Алейхема у м. Львові через аварійний вхід до підвального приміщення будівлі та надав вказівку невстановленим досудовим слідством особам заварити металеві двері, які слугують основним входом до підвального приміщення вказаного будинку, після чого без будь-якого попередження керівництва банку вимкнув тумблери електропостачання, чим повністю паралізував роботу Львівської філії ПАТ «Західінкомбанк», про що свідчить акт про відключення постачання електроенергії від 05 жовтня 2013 року. Крім того, він, продовжуючи діяти самовільно, всупереч встановленому законом порядку, 23 лютого 2012 року надав вказівку невстановленим досудовим розслідуванням особам замурувати вхід до філії банку, встановити решітку на вхідних дверях, заварити аварійний вихід, встановивши решітки на вікнах валютного та комп`ютерного відділів, таким чином повністю унеможливив роботу даної установи, чим завдав значної шкоди Львівській філії ПАТ «Західінкомбанк».

Крім того, ОСОБА_6 10 липня 2012 року о 10 год, під час проведення виконавчих дій щодо примусового виселення Черкаської філії «Західінкомбанк» із приміщення, розташованого в будинку АДРЕСА_1 , не зважаючи на зупинення державним виконавцем Центрального відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції ОСОБА_8 виконавчих дій, самовільно, всупереч установленому законом порядку вчинив дії, правомірність яких оспорювалася Черкаською філією ПАТ «Західінкомбанк», а саме оголосив, що він є власником даного приміщення та разом із невстановленими досудовим слідством особами заблокував вхідні двері банку, замінив наявні замки, й таким чином повністю унеможливив роботу даної установи

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 просить судові рішення скасувати, та закрити кримінальне провадження у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування даної позиції захисник вказує, що в діях його підзахисного відсутній склад кримінального правопорушення, передбачений ст.356 КПК України у зв`язку з чим кримінальне провадження підлягало закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Крім того, зазначає, що його підзахисний ОСОБА_6 повинен був бути звільнений від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.1 ст. 49 КК України, оскільки з моменту вчинення кримінального правопорушення за першим епізодом і до набрання вироком суду законної сили минуло 2 роки.

Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого, який підтримав вимоги касаційної скарги, доводи прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу захисника, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи касаційної скарги, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді даного кримінального провадження судова колегія виходить з того, що згідно ст. 438 КПК України, до компетенції касаційного суду не відноситься перевірка обставин, зазначених у статтях 410 та 411 КПК України щодо однобічності та неповноти досудового і судового слідства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Згідно статей 412-414 КПК України предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Допитаний в судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, а саме самоправстві, тобто самовільному, всупереч установленому законом порядку, вчиненні будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника кримінального правопорушення, не визнав, при цьому пояснив, що його дії були правомірними та направленими на самозахист права власності належних йому приміщень.

На підставі показань засудженого, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_8 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , та інших доказів у кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов висновку щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, кваліфікував його дії за ст.356 КК України та призначив покарання.
Висновок суду про винуватість засудженого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст.356 КК України ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України з точки зору належності, достовірності, допустимості та відповідно достатності.

Так, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_6 , маючи чинні рішення суду щодо звільнення приміщень, самовільно, не дочекавшись (м. Черкаси) чи не домігшись (у м. Львові) з тих чи інших причин належного виконання органами ДВС судових рішень, почав робити це самовільно, порушивши встановлений законом порядок і процедуру виконання судових рішень.
Обґрунтованими є висновки суду і в частині обов`язкових наслідків у виді заподіяння значної шкоди інтересам банку, які виразилися в унеможливленні роботи філій банку.

Крім того, доводи захисника про відсутність в діях його підзахисного складу кримінального правопорушення, передбаченогост.356 КПК України були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх необґрунтованими, навівши відповідні мотиви та прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для їх задоволення.
Підстав для закриття кримінального провадження з підстав недоведеності участі засудженого у вчиненні злочину, передбаченого ст.356 КК України як того просить у касаційній скарзі захисник засудженого, колегія суддів не вбачає, оскільки в діях засудженого є склад закінченого злочину, що ставлять йому у вину.
Разом з тим, при перевірці матеріалів справи встановлено, що призначаючи ОСОБА_6 покарання за ст.365 КК України у виді 3-х місяців арешту, суд першої інстанції у відповідності до вимог ч.5 ст.72 КК України зарахував засудженому у строк відбуття покарання попереднє ув`язнення з 25 вересня по 15 жовтня 2013 року та з 20 листопада 2013 року по 25 лютого 2014 року, звільнивши його фактично від відбування цього покарання.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, апеляційний суд встановив, що на час постановлення ухвали апеляційного суду, сплив дворічний строк давності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за вказані в обвинувальному акті діяння, однак залишив вирок суду першої інстанції без зміни, мотивуючи своє рішення тим, що судом першої інстанції ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання у зв`язку з його повним відбуттям.

Такий висновок суду є помилковими і не ґрунтуються на вимогах кримінального та кримінального процесуального закону, оскільки процесуальним законом не встановлено заборони щодо можливості зміни чи скасування вироку районного суду, пов`язаної з фактом його фактичного виконання чи звільнення винних від кримінального покарання, призначеного за цим вироком.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судові рішення щодо ОСОБА_6 необхідно змінити, звільнивши останнього від покарання на підставі ч.5 ст.74 та ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Враховуючи наведене та керуючись статтями 433, 434, 436-438 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу захисникаОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 22 липня 2014 року щодо ОСОБА_6 змінити.

На підставі п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_6 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
В решті судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3