Ухвала
іменем україни

24 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

виправданого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000384, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України, не судимого,

жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинувачені за ч. 1 ст. 122 КК України та виправдано.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року вирок залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку та ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд в суді першої інстанції з підстав істотного порушення судом вимог кримінального процесуального. Вважає, що апеляційний суд залишив поза увагою доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, який просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити обвинувальний вирок, та необгрунтовано залишив без зміни незаконний виправдувальний вирок. Вважає необгрунтованими висновки суду про порушення стороною обвинувачення порядку одержання доказів під час досудового розслідування, про визнання висновків судово-медичних експертиз щодо потерпілого недопустимими доказами та про недостатність інших доказів для підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчинення кримінального правопорушення. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги показання свідків, пославшись на положення ст. 63 Конституції України, оскільки це не передбачено законом. Вказує на допущені судом суперечності, що полягають у тому, що суд, зазначивши у вироку, що всупереч п.п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ОСОБА_6 , лише повідомлено про підозру та фактично не пред`явлено обвинувачення, в той же час виправдав його у пред`явленому обвинуваченні. Звертає увагу, що прокурор в апеляційній скарзі також вказував наведені порушення процесуального закону, однак, ці доводи залишилося поза увагою апеляційного суду.
Захисником ОСОБА_7 подано заперечення на касаційну скаргу прокурора, в яком він просить залишити судові рішення щодо ОСОБА_6 без зміни.

За вироком суду ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він 22 березня 2014 року приблизно о 22 год. 30 хв. прийшов до будинку колишньої дружини ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_2 , та, побачивши на дивані ОСОБА_9 , який відпочивав, діючи на ґрунті неприязних відносин, що раптово виникли, підбіг до останнього та завдав йому декілька ударів правою рукою в район щелепи та обличчя, заподіявши тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості у вигляді відкритого двобічного фрагментарного перелому нижньої щелепи зі зміщенням та синця на обличчі зліва.

Судом ОСОБА_6 у наведеному обвинувачені визнано невинуватим та ухвалено виправдувальний вирок.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, думку виправданого та його захисника про необхідність залишення касаційної скарги прокурора без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи,наведені у касаційній скарзі та запереченні, колегія суддів дійшла висновку, що вона підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положенням ч. 1 ст. 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Докази винуватості ОСОБА_6 , на які посилалися органи досудового розслідування, перевірені судовими інстанціями та згідно зі ст. 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив належний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення було порушено порядок одержання доказів у справі, внаслідок чого судом їх було визнано недопустимими, а також про те, що показання потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і протоколи слідчих експериментів не є достатніми доказами для підтвердження вини ОСОБА_6 . Врахувавши, що показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_12 також не підтверджують вчинення ОСОБА_13 кримінального правопорушення, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність виправдання у пред`явленому обвинуваченні.

Апеляційний суд, перевіривши справу в апеляційному порядку, дійшов висновку про законність вироку, навівши достатні мотиви на обгрунтування своїх висновків.

З висновками місцевого та апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції, оскільки судами при прийнятті рішень дотримано вимоги як національного, так і міжнародного законодавства.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року звернув увагу на вказівку у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції щодо необхідності приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (п. 79 рішення у справі «Камасінскі проти Австрії» від 19 грудня 1989 року).

Також, Європейський суд з прав людини вказує про необхідність аналізувати положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п. 52 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року; п. 58 рішення у справі «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року; п. 34 рішення у справі «І.Н. та інші проти Австрії» від 20 квітня 2006 року).

Крім того, Європейський суд з прав людини вказує про необхідність оцінювати справедливість під час провадження у справі,беручи до уваги розгляд справи в цілому (п. 47рішення у справі «Даллос проти Угорщини» від 1 березня 2001 року). Також вказує на необхідність дотримання права бути поінформованим про характер і причини обвинувачення, що має розглядатися у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (п. 54 рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»від 25 березня 1999 року тап. 47 «Даллос проти Угорщини» від 1 березня 2001 року).

Таким чином, встановивши порушення процесуальних прав обвинуваченого, в тому числі і правана захист, а також, взявши до уваги неможливість розгляду кримінального провадження за відсутності висунутого обвинувачення, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність ухвалення виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 .

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора на вирок суду першої інстанції, яка за змістом є аналогічною його касаційній скарзі, проаналізував її доводи, дав на них вичерпну відповідь, та відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою.

Доводи касаційної скарги прокурора та матеріали кримінального провадження не містять вказівок на порушення вимог кримінального процесуального закону, які б були підстави для скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 .
Керуючись статями 433, 436, 438, 376 КПК України

п о с т а н о в и в:

Вирок Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3