Справа № 363/1701/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/929/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 19 30.09.2015

УХВАЛА
Іменем України
30 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Київської області в складі :

Головуючого-судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5 прокурора - ОСОБА_6

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 обвинувачених - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора Київської області на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 16 червня 2015 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Лебедівка Вишгородського району Київської області, громадянина України, освіта середня технічна, не одруженого, офіційно непрацюючого, зареєстрованого та прож. АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- засудженого за ч.2 ст.189 КК України - 4 роки позбавлення волі. Відповідно до ст. ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з іспитовим строком - 3 роки з покладанням певних обов`язків.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Вишгород Київської області, громадянина України, освіта вища, не одруженого, працюючого у ТОВ «Епіцентр К» №7 м.Київ на посаді продавця непродовольчих товарів відділу «Будівельні матеріали», зареєстрованого в АДРЕСА_2 , прож. АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

- засудженого за ч.2 ст.189 КК України - 4 роки позбавлення волі. Відповідно до ст. ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування покарання з іспитовим строком - 3 роки з покладанням певних обов`язків.

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Вишгород Київської області, громадянина України, освіта середня, не одруженого, працюючого у ТОВ «Лука Сейфи» на посаді слюсара, зареєстрованого в АДРЕСА_4 , прож. АДРЕСА_5 , в порядку ст. 89 КК України, не судимого,

- засудженого за ч.2 ст.189 КК України 4 роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 186 КК України 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточну міру покарання визначено - 5 років позбавлення волі. Відповідно до ст. ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування покарання з іспитовим строком - 3 роки з покладанням певних обов`язків.

Вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку, 10 січня 2015 року у ОСОБА_9 виник умисел на вимагання грошових коштів у його колишнього роботодавця ОСОБА_12 з метою власної наживи. Того ж дня, ОСОБА_9 , з метою залучення до вчинення злочину співучасників, домовився із ОСОБА_10 отримати незаконним шляхом грошові кошти від свого колишнього роботодавця ОСОБА_12 шляхом шантажу з погрозою знищенням його майна, а саме: підпалом підприємства.

Наступного дня, 11.01.2015 року близько 21.00 год., ОСОБА_9 , перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_10 в АДРЕСА_3 , почали обговорювати деталі запланованого вчинення злочину шляхом шантажу. 12.01.2015 року близько 09.15год. попередньо дізнавшись, на електронну адресу ОСОБА_12 разом із ОСОБА_10 зі свого мобільного номеру, яким на той час користувався НОМЕР_1 написав на електронну адресу « ІНФОРМАЦІЯ_4 » листа, в якому виклали погрози у вигляді знищення його майна шляхом підпалу та попередні вимоги з приводу отримання грошових коштів в сумі 20000 доларів США, після чого, з того ж номеру надіслали наступне повідомлення з подальшими вимогами перевірити вхідні листи.

Наступного дня, 13.01.2015 року близько 12.00 години ОСОБА_9 , зустрівшись з ОСОБА_10 зателефонували дружині ОСОБА_13 , ОСОБА_14 на мобільний номер телефону НОМЕР_2 , висловивши погрози, щодо знищення майна сказали їй, щоб остання приїхала на станцію метро «Петрівка», що в м.Києві, взявши з собою грошові кошти в сумі 20 000 доларів США, а останні їй взамін нададуть псевдо документи з компроматом на ведення нечесного бізнесу з фото та відео компроматом, а також пригрозили тим, що в разі неотримання бажаних коштів інформацію передадуть до правоохоронних (компетентних) органів.

Близько 18.00 години того ж дня, ОСОБА_10 разом з ОСОБА_9 по телефону, вказали ОСОБА_14 , щоб та чекала їх в районі «Епіцентру» в Оболонському районі по вул. Богатирській в м.Києві. В подальшому ОСОБА_10 , в телефонній розмові повинен був вказати потерпілій на місце, де вона має залишити кошти в сумі 20 000 доларів США.

ОСОБА_10 разом з ОСОБА_9 домовився з водієм автомобіля таксі марки «Шевроле авео» червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_15 про те, що останній поїде у вказане місце «за адресою», отримає гроші у ОСОБА_14 та привезе їх. Після чого, таксист поїхав до потерпілої в м. Київ на вул. Богатирська, але остання не повірила в достовірність наданих їй документів та не віддала кошти, які вимагали і водій таксі поїхав у невідомому напрямку.

16.01.2015 року ОСОБА_9 злякався викриття та запропонував ОСОБА_10 припинити намір надалі вимагати грошові кошти у дружини ОСОБА_14 , позбавитись сім карт, не дзвонити між собою та забути про будь-які наміри.

Однак, незважаючи на пропозицію ОСОБА_9 . ОСОБА_10 вирішив продовжити свою злочинну діяльність, пов`язану із вимаганням грошових коштів у потерпілої.

Усвідомлюючи, що самостійно він не зможе довести свій злочинний намір до кінця ОСОБА_10 вирішив залучити до участі у вимаганні грошових коштів свого знайомого ОСОБА_11 . З цією метою ОСОБА_10 та ОСОБА_11 домовились про спільне вчинення злочинних дій, спрямованих на вимагання грошових коштів у ОСОБА_14 із застосуванням погроз знищення її майна.

Приблизно о 15.00 годині 19.01.2015 року, ОСОБА_10 зателефонував потерпілій та висловлюючи погрози щодо знищення її майна, наказав привезти грошові кошти в сумі 20 000 доларів США в м. Вишгород неподалік Вишгородської РДА на площу Шевченка, 1, Київської області. Близько 17 год. ОСОБА_10 знову зателефонував потерпілій з метою встановлення її місця знаходження, на що остання повідомила, що на даний час вона перебуває в дорозі до визначеного ними місця в м. Вишгороді. Прибувши на площу Шевченка, 1 в м. Вишгород, Київської області, потерпіла зателефонувала на номер мобільного телефону із якого робили дзвінки ОСОБА_10 та сказала, що готова передати їм грошові кошти в сумі 20 000доларів США.

Приблизно о 18.00 годині 19.01.2015 року, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 прибули в м. Вишгород на площу Шевченка, 1, Київської області з метою отримання від потерпілої грошових коштів, що вимагав в телефонних розмовах. ОСОБА_11 став неподалік від місця передачі грошових коштів для спостереження за місцевістю, виявлення сторонніх осіб та уникнення викриття їх злочинних дій, а ОСОБА_10 пішов назустріч потерпілої. В цей час потерпіла під впливом висловлених по телефону погроз, щодо знищення її майна передала ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 50 тис. грн. Отримавши грошові кошти, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 намагались втекти із місця вчинення злочину, однак були затриманні працівниками міліції.

Крім того, 04 березня 2015 року приблизно о 15:00 годині, ОСОБА_11 знаходився в маршрутному таксі №398 «Вишгород - Київ», що рухався в напрямку м. Київ. В момент коли транспортний засіб зупинився на автобусній зупинці по вул.Шолуденка в м. Вишгород Київської області, ОСОБА_11 помітив мобільний телефон марки «Iphone 5», вартістю 10 000 грн., яким користувався ОСОБА_16 , що сидів поруч з ОСОБА_11 . В цей момент у останнього винник умисел відкрито заволодіти мобільним телефоном з метою власного збагачення. В момент коли маршрутне таксі зупинилось, ОСОБА_11 , реалізовуючи свій злочинний намір, вихопив з рук ОСОБА_16 , мобільний телефон, тим самим повторно, відкрито викрав майно останнього. З метою уникнення відповідальності і приховування викраденого ОСОБА_11 вийшов із маршрутного таксі та побіг в напрямку вул. Дніпровська, що в м. Вишгород. Відкрито заволодівши мобільним телефоном ОСОБА_11 продав його наглядно знайомому, за що отримав грошові кошти в сумі 2600 грн. Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_11 заподіяв потерпілому ОСОБА_16 матеріальної шкоди на загальну суму 10 000 грн.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання ОСОБА_9 , ОСОБА_17 , ОСОБА_11 та ухвалити свій вирок, яким призначити покарання: ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 189 КК України - 4 роки позбавлення волі; ОСОБА_17 за ч. 2 ст. 189 КК України - 4 роки позбавлення волі; ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 189 КК України - 4 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст.186 КК України - 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_11 призначити - 5 років позбавлення волі, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність - ст. 75 КК України, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, а також в частині вирішення питання щодо речових доказів у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Вважає, що суд в порушення вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, не врахував та належним чином не мотивував своє рішення про звільнення ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, висновки суду, що обвинувачені можуть виправитись без ізоляції від суспільства є безпідставними.

Вказує, що при визначенні покарання кожному з обвинувачених за ч. 2 ст. 189 КК України та звільненні від відбування покарання з випробуванням не враховано, що ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вчинили злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, об`єктом посягання була значна сума коштів - 20 000 доларів США та те, що обвинувачені протягом тривалого часу здійснювали погрози знищення майна потерпілих загально-небезпечним способом - шляхом підпалу. Крім того, судом не враховано належним чином особу обвинуваченого ОСОБА_11 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, через невеликий проміжок часу після вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, знову вчинив тяжкий злочин, передбачений ч. 2 ст.186 КК України, що говорить про його явне небажання ставати на шлях виправлення.

Крім того, в порушення п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України, суд у вироку визначив передати грошові кошти в сумі 50000 грн. в дохід держави, хоча зазначені кошти були предметом злочинного посягання та належать потерпілій ОСОБА_14 і в ході досудового розслідування передані їй для відповідального зберігання.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу, обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та їх захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, проте в частині, що стосується речового доказу 50 000 грн. покладались на розсуд суду, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до слідуючого висновку. В судовому засіданні обвинуваченні ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 повністю визнали свою вину у скоєному, у зв"язку з чим, за згодою учасників процесу, судове слідство було проведено відповідно до вимог ст. 349 КПК України. Їх дії вірно кваліфіковані за ч.2 ст.189 КК України, як умисні дії, які виразились у вимозі передачі чужого майна, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із погрозою знищення майна потерпілого, що не оскаржується апелянтом. Дії ОСОБА_11 по епізоду щодо потерпілого ОСОБА_16 , вірно кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України як умисні дії, що виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, що також не оскаржується апелянтом. Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд належним чином врахував суспільну небезпечність та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, його особу та участь у скоєному, наявність пом`якшуючих покарання обставин - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, відсутність претензій від потерпілої та її думку щодо міри покарання, вину свою визнав, його поведінка в суді свідчить про щире каяття. Обставин, що обтяжує покарання обвинуваченого судом не встановлено. При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд належним чином врахував суспільну небезпечність та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, його особу та роль у скоєному, наявність пом`якшуючих покарання обставин те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, відсутність претензій від потерпілої та її думку з приводу міри покарання, завдану шкоду потерпілій відшкодував, вину свою визнав, його поведінка в суді свідчить про щире каяття.Обставин, що обтяжує покарання обвинуваченого судом не встановлено. При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 , суд належним чином врахував суспільну небезпечність та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, його особу та роль у скоєному, наявність пом`якшуючих покарання обставин те, що він в порядку ст.89 КК України не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, відсутність претензій від потерпілих та їх думку з приводу міри покарання, вину свою визнав, його поведінка в суді свідчить про щире каяття, відшкодував завдану шкоду потерпілим, має постійне місце роботи, на його утриманні перебуває малолітня дитина. Обставин, що обтяжує покарання обвинуваченого судом не встановлено. Колегія суддів вважає, що покарання, призначене обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 є справедливим, необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст. 50, 65 КК України, що не оскаржується апелянтом. Приймаючи до уваги вищенаведені обставини, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ОСОБА_11 , від відбування покарання із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України належним чином мотивоване, оскільки суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинувачених без відбування покарання, та мотивовано звільнив їх від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк на в максимальний строк та поклавши на них певні обов`язки. Тому, доводи прокурора в цій частині, з врахуванням і твердження останнього, є необґрунтованими. Доводи апелянта щодо речових доказів, а саме : 50000 грн. є обґрунтованими, оскільки ці гроші належать потерпілій ОСОБА_14 , проте суд безпідставно передав їх в дохід держави. На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 421 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а : Вирок Вишгородського районного суду Київської області від 16 червня 2015 року щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 змінити. Грошові кошти в сумі 50000 грн. передати потерпілій ОСОБА_14 . В решті вирок суду - залишити без змін.

Головуючий

Судді