У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дембовського С.Г., суддів Швеця В.А., Крижановського В.Я.,за участю прокурора Казнадзея В.В.,засуджених ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянула у судовому засіданні в м. Києві 8 вересня 2011 року кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи, засудженого ОСОБА_3 та касаційними скаргами з доповненнями засуджених: ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на вирок Апеляційного суду Донецької області від 14 березня 2011 року, яким

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, не судимого,

засуджено за ч. 4 ст. 296 КК України на 5 років позбавлення волі,

за ч. 1 ст. 186 КК України на 2 роки позбавлення волі,

за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі,

за ст. 348 КК України на 14 років позбавлення волі,

за ч. 2 ст. 263 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_1 покарання у виді 14 років позбавлення волі.

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянина України, не судимого в

силу ст. 55 КК України (в редакції 1960 року),

засуджено за ч. 4 ст. 296 КК України на 5 років позбавлення волі,

за ч.1 ст. 345 КК України на 2 роки позбавлення волі,

за ч. 4 ст. 27, ст. 348 КК України на 13 років позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_2 покарання у виді 13 років позбавлення волі.

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_3,

громадянина України, судимого 30.06.2005

Добропільським міським судом Донецької

області за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки

позбавлення волі , звільненого 07.12.2007

постановою Червоногвардійського районного

суду м. Макіївки Донецької області від

29.11.2007 умовно-достроково на 1 рік

3 місяця 6 днів,

засуджено за ч. 4 ст. 296 КК України на 4 роки позбавлення волі,

за ч. 2 ст. 186 на 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_3 покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишено без розгляду.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 скоїли ряд умисних злочинів при наступних обставинах.

Засуджений ОСОБА_2, проживаючи із ОСОБА_8, підтримував стосунки з ОСОБА_9, з якою раніше знаходився у фактичних шлюбних стосунках, у зв'язку з чим на ґрунті ревнощів у нього з жінками виникали сварки. 7 березня 2009 року ОСОБА_2, після чергової сварки по телефону з ОСОБА_9, вирішив остаточно припинити з нею стосунки. Вважаючи, що ОСОБА_9 може знаходитися в оточенні незнайомих йому осіб, які можуть завадити йому здійснити замислене, ОСОБА_2 взяв із собою дерев'яний держак від лопати, який мав намір використати, як знаряддя злочину, направився до можливого місця знаходження ОСОБА_9, а саме - до буд. АДРЕСА_1, де проживала раніше не знайома йому сім'я ОСОБА_6. По дорозі до зазначеного будинку ОСОБА_2 зустрів своїх знайомих - засуджених ОСОБА_1 і ОСОБА_3, яки запропонували йому разом вжити алкогольні напої.

В той же день, 7 березня 2009 року, біля 20 год. 30 хв. ОСОБА_2, ОСОБА_1 і ОСОБА_3, знаходячись за місцем проживання останнього, у буд. АДРЕСА_2, вживаючи спиртні напої, вступили між собою у злочинну змову з метою скоєння хуліганських дій відносно раніше незнайомих їм осіб, які могли знаходитися в будинку разом з ОСОБА_9

Для реалізації спільного замислу ОСОБА_1 взяв із собою ніж кустарного виробництва, який є холодною зброєю, а ОСОБА_2 - раніше заготовлений дерев'яний держак від лопати, після чого зазначені особи разом із ОСОБА_3 направилися до передбачуваного місця знаходження ОСОБА_9

Прибувши до буд. АДРЕСА_1, засуджені, почали вимагати у проживаючого в ньому ОСОБА_6 вказати їм місце знаходження ОСОБА_9, нецензурно виражаючись на його адресу.

При цьому, ОСОБА_2, діючи умисно та узгоджено з іншими особами, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, наніс раніше заготовленим предметом для спричинення тілесних ушкоджень - держаком від лопати декілька ударів ОСОБА_6, спричинивши йому легкі тілесні ушкодження, ОСОБА_1, висказуючи погрози застосування фізичної розправи, приставив до горла потерпілого ніж, а ОСОБА_3 - утримував ОСОБА_6, в той час, як ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оглядали домоволодіння потерпілого, чим сприяв скоєнню відносно останнього хуліганських дій.

Внаслідок протиправних дій засуджених з рук ОСОБА_6 випав мобільний телефон, побачивши який, у ОСОБА_1 виник умисел на його викрадення. Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи з корисних мотивів, засуджений підняв із землі телефон і відкрито заволодів ним, поклавши в кишеню своєї куртки, чим спричинив потерпілому шкоду у розмірі 241 грн. 50 коп.

В цей час до місця подій підійшов ОСОБА_7, який вимагав припинити хуліганські дії, з цією метою зробив декілька пострілів з пневматичної зброї у сторону засуджених. Після того, як у ОСОБА_7 скінчилися набої, ОСОБА_1, чинячи опір особі, що припиняла хуліганські дії, наніс йому декілька ударів в область грудної клітини ножем, який носив при собі. ОСОБА_3 також наніс потерпілому декілька ударів по руці та вибив з його рук пневматичну зброю. Внаслідок злочинних дій засуджених ОСОБА_7 були спричинені легкі тілесні ушкодження.

Відразу ж після скоєння хуліганських дій, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, знаходячись на перехресті вулиць К. Цеткін та Врожайної с. Іванівка, м. Краматорська, діючи повторно, за попередньо змовою, з корисних мотивів, відкрито заволоділи відібраною у ОСОБА_7 пневматичною зброєю, чим спричинили останньому шкоду на суму 722 грн. 50 коп.

Крім того, 8 березня 2009 року близько 1 год. 40 хв. ОСОБА_2, знаходячись у районі буд. АДРЕСА_3, м. Краматорська, побачивши оперуповноваженого ОСОБА_12, який знаходився при виконанні службових обов'язків у зв'язку із перевіркою повідомлення про спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7, з метою викликати у останнього побоювання за своє життя та перешкодити тим самим йому виконати службові обов'язки, направив в сторону ОСОБА_12 пневматичну зброю та висказав на його адресу погрозу вбивством. Враховуючи конкретні обставини пригоди, ОСОБА_12, сприймаючи дану погрозу вбивством реально, вибив зброю з рук засудженого, після чого ОСОБА_2 почав утікати.

Виконуючи свої службові обов'язки. Будучи працівником правоохоронного органу, ОСОБА_12 наздогнавши засудженого, прийняв заходи для його фізичного затримання. З метою уникнення відповідальності за скоєне, ОСОБА_2 словесно закликав ОСОБА_1 до скоєння вбивства працівника міліції.

ОСОБА_1 достовірно знаючи, що ОСОБА_12 є працівником міліції, який виконує свої службові обов'язки, умисно, з метою позбавлення останнього життя, наніс йому ножем, який носів при собі, один удар в область грудної клітини та один удар - в кість лівої руки, чим спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення.

Однак, умисел на вбивство ОСОБА_1 не зміг довести до кінця, у зв'язку з тим, що був затриманий дільничним ОСОБА_13 та потерпілим ОСОБА_12, якому була своєчасно надана медична допомога.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення кримінально-процесуального закону, які виразилися у призначенні засудженим ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при повторному розгляді справи в порушення вимог ст. ст. 375, 400 КПК України більш суворого покарання, ніж за попереднім вироком, просив змінити судове рішення щодо цих осіб, знизивши призначене їм покарання. Прокурор в обґрунтування своїх доводів зазначив, що попередній вирок щодо засуджених був скасований Верховним Судом України не внаслідок м'якості призначеного їм покарання, а з інших підстав, крім того, при новому розгляді справи об'єм обвинувачення засуджених не збільшувався.

У зв'язку з наведеним, прокурор просив вважати ОСОБА_1 засудженим за ч. 4 ст. 296 КК України на 4 роки позбавлення волі, за ч. 1 ст. 186 КК України на 2 роки позбавлення волі, за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі, за ст. 348 КК України на 13 років позбавлення волі, а на підставі ст. 70 остаточно визначити йому 13 років позбавлення волі; ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 294 КК України на 4 роки позбавлення волі, за ч. 1 ст. 345 КК України на 2 роки позбавлення волі, за ч. 4 ст. 27, 348 КК України на 10 років позбавлення волі, на підставі ст.. 70 КК України остаточно визначити йому покарання у виді 10 років.

У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_2, вважаючи, що вина у скоєнні інкримінованих йому злочинів не доведена, порушує питання про скасування вироку та направлення справи на нове розслідування, посилаючись на неповноту та однобічність досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення норм кримінально-процесуального закону та неправильне застосуванням кримінального закону. Свої доводи засуджений обґрунтовує тим, що суд при повторному розгляді справи призначив йому більш суворе покарання ніж за попереднім вироком та не звернув уваги на те, що прокурор, який затверджував обвинувальний висновок, просив виключити з вироку його обвинувачення за ч. 4 ст. 296 КК України. Також, на думку засудженого, суд, засуджуючи його за ч. 1 ст. 345 КК України, не з'ясував, чи знав він, що потерпілий ОСОБА_12, який був у цивільному одязі під час виконання ним службових обов'язків, є робітником правоохоронних органів, не перевірив показання останнього щодо події злочину та не усунув протиріччя між показаннями свідків та потерпілих. Крім того, ОСОБА_2 стверджує, що у справі немає доказів, які свідчать про те, що він підбурював ОСОБА_1 на вчинення злочину проти потерпілого ОСОБА_12 Отже, на його думку, судом було порушено ст. 62 Конституції України.

У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_1, також, вважаючи, що вина у скоєнні інкримінованих йому злочинів не доведена, порушує питання про скасування вироку та направлення справи на нове розслідування, посилаючись на неповноту та однобічність досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення норм кримінально-процесуального закону та неправильне застосуванням кримінального закону. Засуджений зазначає, що суд при повторному розгляді справи призначив йому більш суворе покарання ніж за попереднім вироком. Крім того, ОСОБА_1 вважає, що вирок суду ґрунтується на суперечливих показаннях заінтересованих осіб. Також, на думку засудженого, суд повинен був вирішити питання про притягнення до кримінальної відповідальності потерпілих - ОСОБА_14, ОСОБА_12 і ОСОБА_13

У своїй касаційній скарзі ОСОБА_3, аналогічно іншим засудженим, посилаючись на недоведеність вини у скоєнні інкримінованих йому злочинів, неповноту та однобічність досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення норм кримінально-процесуального закону та неправильне застосуванням кримінального закону, суттєві протиріччя у показаннях потерпілих, які були покладені в основу вироку, просить скасувати вирок та винести виправдувальний вирок щодо нього. Крім того, у поданій до суду заяві просить застосувати до нього Закон «Про амністію».

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора, ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а справу направити на нове розслідування, наводячи доводи, аналогічні доводам його касаційної скарги, ОСОБА_3 також просить залишити скаргу без задоволення та постановити нове рішення.

Прокурор, який приймав участь у розгляді справи в суді касаційної інстанції, підтримав касаційну скаргу прокурора, який подав касаційну скаргу, та вважав, що касаційні скарги засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню в частині неправильного призначення їм розміру покарання, а касаційна скарга засудженого ОСОБА_3 - задоволенню не підлягає.

Заслухавши доповідача, пояснення засуджених, які підтримали свої касаційні скарги, вищенаведену думку прокурора, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що скарга прокурора підлягає задоволенню, скарги засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, а скарга ОСОБА_3 - задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, за які вони визнані судом винними відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які судом усебічно й повно досліджені та правильно оцінені.

Ці висновки, зокрема, ґрунтуються на показаннях самих засуджених на досудовому слідстві, зокрема засуджений ОСОБА_1 підтвердив наявність попередньої змови з засудженими ОСОБА_3 і ОСОБА_2 на скоєння в групі з ними хуліганських дій 7 березня 2009 року щодо потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7, який намагався припинити їх хуліганські дії, а також те, що він (ОСОБА_1) раніше був знайомий з потерпілим ОСОБА_12 і достовірно знав, що останній є працівником міліції.

Крім того, висновки суду ґрунтуються на показаннях потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7, свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_13, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_9; на даних висновків судово-медичних, криміналістичних, імунологічних та трасологічної експерти, на даних протоколів слідчих дій, зокрема пред'явлення для впізнання, відтворення обставин події, очних ставок, та інших доказах.

Суд, проаналізувавши показання ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що кожен з них, стверджуючи про свою непричетність до скоєння інкримінованих їм злочинів, має на меті уникнути відповідальності за вчинене, оскільки показання засуджених про їх дії на місці події в сукупності з іншими наведеними доказами свідчать про те, що вони дійсно винні у вчиненні тих злочинів, які перелічені у вироку щодо кожного з них.

Враховуючи викладене, доводи касаційних скарг про необґрунтованість засудження ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, є безпідставними.

Злочинні дії засуджених за вказаними у вироку ознаками правильно кваліфіковані.

Також необґрунтованими є і посилання у касаційних скаргах на те, що по справі допущена неповнота дослідження обставин справи, оскільки, як убачається з матеріалів справи, судом були досліджені всі наявні у справі докази, яким дана повна й всебічна оцінка.

Перевіркою матеріалів справи не виявлено даних стосовно того, що під час збирання та процесуального закріплення доказів були допущені порушення вимог кримінально-процесуального закону, та дані, котрі б давали підстави вважати недостовірними чи недопустимим зібрані у справі докази. Не виявлено й таких порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу й постановити законний та обґрунтований вирок. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи.

Разом із тим, призначаючи винним покарання за вчинені злочини, апеляційний суд допустив порушення вимог кримінально-процесуального закону, яке слід виправити.

Так, відповідно до вимог ст. 400 КПК України посилення покарання або застосування закону про більш тяжкий злочин при новому розгляді справи судом першої інстанції або апеляційним судом допускається тільки за умови, що вирок було скасовано за м'якістю покарання або у зв'язку з необхідністю застосування закону про більш тяжкий злочин за поданням прокурора або за скаргою потерпілого чи його, представника, а також коли при новому розслідуванні справи буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжкий злочин, або коли збільшився обсяг обвинувачення.

Як видно з матеріалів справи, вироком Апеляційного суду Донецької області від 30 вересня 2009 року ОСОБА_1 був засуджений за ч. 1 ст. 186 КК України на 2 роки, за ч. 2 ст. 187 КК України на 8 років з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю, за ч.2 ст. 263 КК України на 3 роки, за ч.4 ст. 296 КК України на 4 роки, за ст. 348 КК України на 13 років, а на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно на 13 років з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю; ОСОБА_2 - за ч.4 ст. 296 КК України на 4 роки, за ч.1 ст. 345 КК України на 2 роки, за ч.4 ст. 27, ст. 348 КК України на 10 років, а на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно на 10 років; ОСОБА_3 - за ч.4 ст. 296 КК України на 4 роки, за ч.2 ст. 187 КК України на 7 років з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю, на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим на 7 років з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю, а на підставі ст. 71 КК України частково приєднано 1 рік невідбутого покарання за попереднім вироком і остаточно призначено на 8 років з конфіскацією майна, яке є його особистою власністю.

За касаційними скаргами засуджених та прокурора, який затвердив обвинувальний висновок, колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України ухвалою від 25 травня 2010 року зазначений вирок апеляційного суду скасувала та з направила справу на новий судовий розгляд у зв'язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням кримінального закону. Під час нового розгляду справи обсяг обвинувачення не було збільшено.

Незважаючи на це, та те, що вирок Апеляційного суду Донецької області від 30 вересня 2009 року було скасовано не за м'якістю призначеного засудженим покарання, суд, при новому розгляді справи, на порушення вимог ст. 400 КПК України, посилив покарання ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 296 - з 4 років позбавлення волі до 5 років позбавлення волі, за ст. 348 - з 13 років позбавлення волі до 14 років позбавлення волі і за ст.70 КК України, остаточно призначивши 14 років позбавлення волі та ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 296 - з 4 років позбавлення волі до 5 років позбавлення волі, за ч. 4 ст. 27, ст. 348 - з 10 років позбавлення волі до 13 років позбавлення волі і за ст. 70 КК України, призначивши остаточно 13 років позбавлення волі.

Отже, призначення апеляційним судом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 більш суворого покарання суперечить вимогам ст. 400 КПК України.

ОСОБА_3 суд правильно зменшив розмір покарання порівняно з попереднім вироком, тому підстав для задоволення його касаційної скарги немає, як і підстав для задоволення заяви ОСОБА_3 про звільнення його від кримінальної відповідальності за амністією, оскільки вчинені ним злочини за ч. 4 ст. 296 та за ч. 2 ст. 186 КК України, згідно зі ст. 12 КК України є тяжкими. А відповідно до ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році» амністія не застосовується до осіб, які вчинили злочини, що є тяжкими.

Керуючись ст.ст. 394-396 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

касаційну скаргу прокурора задовольнити, касаційні скарги засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2- задовольнити частково, касаційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення. Вирок Апеляційного суду Донецької області від 14 березня 2011 року в частині призначення покарання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - змінити, зменшивши призначене засудженим покарання.

Вважати ОСОБА_1 засудженим за ч.4 ст. 296 КК України на 4 роки позбавлення волі,

за ч. 1 ст. 186 КК України на 2 роки позбавлення волі,

за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі,

за ст. 348 КК України на 13 років позбавлення волі,

за ч. 2 ст. 263 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_1 покарання у виді 13 років позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_2 засудженим за ч. 4 ст. 296 КК України на 4 роки позбавлення волі,

за ч.1 ст. 345 КК України на 2 роки позбавлення волі,

за ч. 4 ст. 27, ст. 348 КК України на 10 років позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_2 покарання у виді 10 років позбавлення волі.

В решті залишити вирок без зміни.

Судді:

С.Г. Дембовський В.А. Швець В.Я. Крижановський

9

ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ

З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ

Справа № 5-2410к11Категорія: ч.4 ст.296, ч.2 ст.186,348, КК УкраїниГоловуючий у першій інстанції Парфенюк С.В. Доповідач Швець В.А.