Провадження № 1-кс/369/2459/15
УХВАЛА
Іменем України
05.11.2015 року м. Київ
Києво-Святошинського районний суд Київської області в складі: слідчого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю представників потерпілого адвокатів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 в інтересах потерпілого ОСОБА_5 на постанову заступника Генерального прокурора України ОСОБА_6 від 28.08.2015 року про закриття кримінального провадження № 0000266 від 28.12.2012 року, за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст.371; ч.4 ст.27, ч.2 ст.375 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

17.09.2015 року до Печерського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_3 в інтересах потерпілого ОСОБА_5 із скаргою на постанову заступника Генерального прокурора України ОСОБА_6 від 28.08.2015 року про закриття кримінального провадження № 0000266 від 28.12.2012 року, за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст.371; ч.4 ст.27, ч.2 ст.375 КК України.

23.09.2015 року ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ матеріали провадження за скаргою ОСОБА_3 в інтересах потерпілого ОСОБА_5 на постанову заступника Генерального прокурора України ОСОБА_6 від 28.08.2015 року про закриття кримінального провадження № 0000266 від 28.12.2012 року, за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст.371; ч.4 ст.27, ч.2 ст.375 КК України, направлено до Києво-Святошинського районного суду Київської області для розгляду по суті.

Адвокат ОСОБА_3 вимоги своєї скарги мотивує тим, 10 вересня 2015 року він, як представник потерпілого ОСОБА_5 , отримав постанову про закриття кримінального провадження № 0000266 від 28 серпня 2015 року.
Цією постановою було закрито кримінальне провадження № 0000266 від 28.12.2012 року за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 371, ч.4 ст. 27, ч.2 ст. 375 КК України.
Вказане кримінальне провадження було відкрито Генеральною прокуратурою України за заявою ОСОБА_8 від 27 грудня 2012 року за фактами вчинення відносно нього працівниками Генеральної прокуратури України, суддями Печерського районного суду м. Києва, Апеляційного суду м. Києва незаконного затримання, арешту, порушення права на захист та службового підроблення під час досудового розслідування та судового розгляду справи за обвинуваченням ОСОБА_9 .
Попередня правова кваліфікація у кримінальному провадженні була визначена обвинуваченням за ч.3 ст. 371 КК України ( завідомо незаконне затримання та тримання під вартою), ч.2 ст. 374 КК України ( порушення права на захист, що спричинило тяжкі наслідки), ч. 2 ст. 366 КК України ( службове підроблення офіційних документів), ч.2 ст. 375 КК України (постановлення суддею завідомо неправосудного рішення).
Через півтора роки, 12.08.2014 року, у кримінальному провадженні № 0000266 було повідомлено про підозру ОСОБА_7 , колишнього слідчого Генеральної прокуратури України, у вчиненні ним злочинів, передбачених ч.3 ст. 371 ( за фактом завідомо незаконного затримання та тримання під вартою ОСОБА_9 , що спричинило тяжкі наслідки), ч.4 ст. 27, ч.2 ст. 375 КК України ( підбурювання до постановлення завідомо неправосудної постанови про обрання ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою).
Вказана у повідомленні про підозру кваліфікація дій ОСОБА_7 не співпадає з викладеними в заяві про злочин даними, які свідчать про вчинення ним підозрюваним також інших тяжких злочинів, потерпілим від яких є ОСОБА_10 .
Зокрема, у заяві про злочин ОСОБА_5 було вказано про факти, які є підставою для обвинувачення ОСОБА_7 : за частиною 3 статті 371 КК України за фактами незаконного затримання та арешту ОСОБА_5 , що спричинило тяжкі наслідки; за частиною 2 статті 366 КК України за фактами службового підроблення ; офіційних документів - протоколу б/н від 26.12.2010 року про затримання ОСОБА_8 , подання до Печерського суду м. Києва від 26.12.2010 року про обрання обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжного заходу взяття під варту, подання до Печерського суду м. Києва від 14.02.2011 року про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою до чотирьох місяців, подання до Апеляційного суду м. Києва від 14.04.2011 року про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою до п`яти місяців, що спричинило тяжкі наслідки; за частиною 2 статті 374 КК України за фактом іншого грубого порушення права обвинуваченого ОСОБА_8 на захист, вчинене слідчим, що спричинило тяжкі наслідки.
Через рік після оголошення підозри у постанові про закриття кримінального провадження № 0000266 від 28.08.2015 року вказано, що вона прийнята на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України та зазначено, що « в ході досудового розслідування не встановлено інших доказів, які в сукупності з вищезазначеними були 6 достатніми для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді, і вичерпані можливості їх отримання».
При цьому, в постанові вказано, що єдиними доказами, які обґрунтовують повідомлення про підозру ОСОБА_7 , і які були зібрані слідчими під час розслідування протягом року, є показання потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_12 ( дружини) та ОСОБА_13 (його сина) та рішення Європейського суду з прав людини від 03.07.2012 року у справі «Луценко проти України».
Тобто, згідно з постанови, досудове розслідування по справі взагалі не проводилось, докази винуватості осіб, зазначених у заяві не збирались, доводи заявника не перевірялись.
Зазначена постанова має бути скасована, оскільки прийнята з грубим порушенням прав потерпілого ОСОБА_8 , вимог чинного КПК України, зважаючи на наступне.
В постанові про закриття кримінального провадження взагалі не вказано, які слідчі дії, спрямовані на перевірку фактів, викладених у заяві ОСОБА_9 було проведено протягом року органом досудового розслідування та які результати цих слідчих дій.
Слідчі Генеральної прокуратури України протягом року досудового розслідування не перевірили належним чином факти, викладені у поданій ОСОБА_14 заяві про скоєння злочину, в якій детально викладені обставини, які підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні ряду злочинів, передбачених КК України.
В поданій до прокуратури заяві ОСОБА_9 було викладено факти з посиланням на докази, які свідчать не лише, про вину ОСОБА_7 , але і інших посадових осіб прокуратури та суддів, які діяли з єдиним умислом - незаконно затримати та арештувати ОСОБА_9 .
В подальшому до прокуратури були направлені судові рішення, з яких вбачається, що ОСОБА_8 взагалі було притягнуто до кримінальної відповідальності безпідставно, а саме: 20 березня 2014 року Печерський районний суд м. Києва скасував вирок від 27.02.2012 року у справі № 1-511/11 відносно ОСОБА_5 за ч.5 ст.191, ч.3 ст.365 КК України та скасував вирок цього ж суду у справі № 1-75/12 від 17.08.2012 року відносно ОСОБА_5 за ч.1 ст.367 КК України.
Підставою для скасування вироків є Закону України «Про реабілітацію осіб на виконання рішень Європейського суду з прав людини», згідно з яким ОСОБА_5 вважається реабілітованим та автоматично поновленим в усіх правах. Ухвала суду вступила в законну силу.
13 жовтня 2014 року Печерський районний суд м. Києва ухвалив рішення про закриття кримінальних справ за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч.5 ст.191 та ч.3 ст.365 КК України у зв`язку з відмовою прокурора від обвинувачення.
Відтак, в матеріалах кримінального провадження міститься достатньо доказів, які підтверджують вину працівників правоохоронних органів у вчиненні злочинів проти потерпілого, і які спростовують доводи прокурора.
Зазначене розслідування свідчить про повну відсутність бажання розслідувати дану справу.
Факти, що свідчать про вчинення ОСОБА_7 завідомо незаконного затримання та тримання під вартою ОСОБА_9 ; службового підроблення; зловживання посадовим становищем з метою незаконного засудження потерпілого за сфальсифікованим обвинуваченням та його ізоляцію від суспільства, як політичного конкурента існуючої на той час влади, що спричинило тяжкі наслідки.
В неділю, 26.12.2010 року о 12 годині 45 хвилин ОСОБА_9 було затримано працівниками слідчого управління Генеральної прокуратури України біля постійного місця проживання, будинку АДРЕСА_1 , під час прогулянки з своїм собакою.
ОСОБА_10 був затриманий у зв`язку з фальсифікацією проти нього, ОСОБА_15 , ОСОБА_16 кримінальної справи за нібито зловживання посадовим становищем ( ч.3 ст. 364 КК України).
Факт фальсифікації кримінальної справи стосовно ОСОБА_8 , що стала підставою для затримання та подальшого тримання під вартою, доведений судовими рішеннями, за якими кримінальні справи закриті за реабілітуючими обставинами .
Навіть замовний кримінальний вирок проти ОСОБА_8 не був постановлений за ст. 364 КК України, а за ст. 367 КК України - службова недбалість.
Відповідно до протоколу б/н від 26.12.2010 року рішення про затримання було прийнято слідчим в особливо важливих справах ОСОБА_7 . З метою затримання ОСОБА_8 , який в подальшому прокуратурою був звинувачений у недбальстві, слідчим було залучено спецпідрозділ СБУ України по боротьбі з тероризмом «Альфа».
Як підставу затримання ОСОБА_9 слідчим ОСОБА_17 у підробленому протоколі б/н було зазначено, що очевидці, у тому числі потерпілі вказали на особу ОСОБА_18 , як на ту, що скоїла злочин (зловживання посадовим становищем) .
Далі як мотив затримання зазначено: необхідність перешкодити особі ( ОСОБА_11 ) ухилитися від розслідування або справити негативний вплив на його перебіг; виключити можливість продовження злочинної діяльності; забезпечити ізоляцію особи ( ОСОБА_8 ) від суспільства до застосування запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.
Факт вчинення службового підроблення ОСОБА_7 та факт незаконного затримання ОСОБА_8 підтверджується змістом протоколу затримання б/н від 26.12.2010 року, куди ОСОБА_7 вніс завідомо неправдиві відомості про: підстави для затримання - відсутність в природі тих осіб, які б вказали на ОСОБА_8 , як на особу яка вчинила зловживання посадовим становищем (ст.364 ч.3 КК України); наявність законного мотиву, щодо затримання ОСОБА_8 ; відсутність фактів, щодо того, що ОСОБА_19 намагався будь яким чином ухилитися від розслідування або справити негативний вплив на його перебіг; неможливість продовження ОСОБА_14 злочинної діяльності у вигляді зловживання посадовим становищем, оскільки на час затримання він не був посадовою особою МВС України - суб`єктом інкримінованого злочину.
ОСОБА_19 не був доставлений до суду з метою обрання запобіжного заходу по цій кримінальній справі.
Рішенням Європейського Суду з прав людини від 03 липня 2012 року (набуло чинності 19 листопада 2012 року) по справі ОСОБА_20 проти України встановлено, що затримання ОСОБА_20 не було «необхідним для попередження скоєння ним злочину або втечі». Застосувавши ст.18 в поєднанні зі ст.5 Конвенції суд постановив, що затримання проведено з іншою метою, ніж зазначено у Статті 5 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та таким чином, було самовільним та суперечить цьому положенню.
В п.63 Рішення Суд зазначив, «...що заявника було затримано в рамках другої кримінальної справи та доставлено до суду наступного дня. Проте, суд не розглянув питання законності затримання заявника і, як стверджував - фактично наполягав - Уряд, не мав наміру цього робити. Відповідні факти також підтверджують, що органи прокуратури доставили заявника до суду лише для розгляду їх подання щодо взяття заявника під варту в рамках першої кримінальної справи та фактично заперечували проти будь-якого розгляду законності затримання заявника під час судового засідання 27 грудня 2010 року. Така поведінка з боку національних органів явно свідчить про те, що метою затримання заявника було не приведення його до компетентного органу правосуддя в межах тієї ж кримінальної справи, а забезпечення його присутності під час розгляду подання про зміну запобіжного заходу на взяття під варту в іншому кримінальному провадженні».
В п.65 « Суд доходить до висновку, що затримання заявника було здійснене з іншою метою, ніж та, що передбачена зазначено у Статті 5 § 1 Конвенції, і таким чином було свавільним та таким що суперечить цьому положенню. Отже мало місце порушення Статті 5 § 1 Конвенції щодо цього.
Відповідно зазначеними фактами, що мають преюдиціальне значення доведено завідомо незаконне затримання ОСОБА_21 та службове підроблення ним офіційного документу - протоколу б/н від 26.12.2010 року про затримання ОСОБА_8 .
Реалізуючи злочинний план, та маючи прямий умисел на незаконне позбавлення свободи ОСОБА_22 , на той час слідчий Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 , умисно вчинив цілий ряд відкрито протиправних дій з метою спровокувати та в подальшому незаконно використати протест проти порушення права на захист від ОСОБА_8 та його захисту, а саме, виконавши цілий ряд слідчих дій 13.12.2010 року, в тому числі, пред`явивши кінцеве обвинувачення, склавши протоколи допиту обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_23 , слідчий ОСОБА_7 оголосив про закінчення досудового слідства по кримінальній справі №49-3028. Відповідно до ст. 220 КПК України було складено протокол про закінчення слідства і пред`явлення матеріалів кримінальної справи. Однак, матеріалів кримінальної справи ОСОБА_7 для ознайомлення обвинуваченим не надав, а попрохав ОСОБА_8 підписати декілька повісток. На питання захисника ОСОБА_3 з якою метою повідомив, що то вимога керівництва Генеральної прокуратури, поздоровив ОСОБА_8 з тим, що наступного дня - 14.12.2010 року у нього день народження та пообіцяв повідомити коли матеріали кримінальної справи будуть належним чином підготовлені для ознайомлення відповідно до КПК України. 15.12.2010 року слідчий ОСОБА_7 , діючи умисно, грубо порушує закон та права обвинувачених при ознайомленні з матеріалами кримінальної справи.
Так, ігноруючи права підсудних та захисту, вимоги ст.218 КПК України не надав всі матеріали досудового слідства, частково надані матеріали пред`являються в фотокопіях не підшитими і пронумерованими. Відчуваючи свою безкарність за злочинні дії, слідчий цинічно виготовляє постанови де фіксує факт того, що він надає для ознайомлення ОСОБА_20 визначений ним 1 том кримінальної справи замість всієї справи, всупереч закону обмежує час роботи адвоката і підсудного, визначає спосіб ознайомлення з матеріалами справи, відмовляє в застосуванні технічних засобів - ксероксу чи фотоапарату. Клопотання та скарги на його протиправні дії прокурорським наглядом Генеральної прокуратури повністю ігноруються.
В рішенні Європейського Суду з посиланням на експертів зазначено, « Те, що слідчий має право визначати, як і коли обвинувачений та його адвокат повинні готуватися до судового процесу, є нечуваним і повинно становити порушення пункту ЗЬ статті 6 Європейської конвенції з прав людини. Це повинно бути не процесуальним рішенням слідчого або прокурора, а правом обвинуваченого і його адвоката.
Те, що адвокат не має власної копії матеріалів справи і доступу до всіх матеріалів одночасно, створює несправедливі умови роботи та нерівне положення сторін кримінального процесу».
26 грудня 2010 року ОСОБА_7 виготовив та підписав подання до Печерського районного суду м. Києва про обрання ОСОБА_5 запобіжного заходу - взяття під варту по кримінальній справі №4930-28 .
З метою досягнення злочинної мети - незаконного арешту ОСОБА_20 , ОСОБА_7 вніс до офіційного документу - подання до Печерського суду м. Києва завідомо неправдиві відомості, а саме що ОСОБА_20 не виконує процесуальні рішення слідчого, намагається ухилитися від слідства і суду та інакші, взагалі не передбачені законом підстави.
Як підстави для арешту в поданні зазначив неналежне з його точки зору ознайомлення з матеріалами кримінальної справи №49-3028, спілкування ОСОБА_18 з засобами масової інформації щодо порушеної проти нього кримінальної справи. «... В подальшому в період з 20 по 22 грудня 2010 року обвинувачений продовжував роздавати коментарі різним засобам масової інформації з приводу пред`явлених йому обвинувачень та ходом ознайомлення його та іншого обвинуваченого ОСОБА_24 з матеріалами кримінальної справи». «...Крім того обвинувачений ОСОБА_20 , маючи на меті уникнення від кримінальної відповідальності за скоєння злочину, регулярно вживає заходи до формування хибної суспільної думки про вчинення ним злочину, дискредитації органів прокуратури, щоб в такий спосіб вплинути на майбутній судовий розгляд».
Добре та достовірно знаючи про відсутність передбачених КПК України правових підстав для зміни ОСОБА_5 запобіжного заходу, тримання його під вартою, використання в подані не існуючих кримінально-процесуальному законі підстав, перший заступник Генерального прокурора України ОСОБА_25 , який за розподілом обов`язків в Генеральній прокуратурі відповідав за роботу Управління з розслідування особливо важливих справ, будучи посадовою особою, яка займає відповідальне становище в правоохоронному органі, зловживаючи своїми службовими становищем, маючи на меті припинити спілкування з ЗМІ і усунути ОСОБА_5 , як одного з лідерів опозиції, від політичної діяльності, затвердив складене ОСОБА_7 подання про обрання ОСОБА_5 запобіжного заходу - взяття під варту.
Зазначені факти, які свідчать про вчинення ОСОБА_7 злочинів, беззаперечно підтверджуються наступним доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження: складеними слідчим ОСОБА_7 протоколами про оголошення обвинуваченим про закінчення досудового слідства по кримінальній справі №49-3028 від 13 грудня 2010 року; скаргами адвокатів Фоміна, ОСОБА_26 , ОСОБА_27 ; постановами слідчого ОСОБА_7 про порядок ознайомлення з матеріалами досудового слідства; клопотаннями адвокатів про надання можливості застосування технічних засобів при ознайомленні, відмови в клопотаннях, судові повістки ОСОБА_7 , постановою про відновлення досудового слідства ОСОБА_7 ; поданням до Печерського суду м. Києва; виступами в Печерському суді м. Києва представників державного обвинувачення при розгляді 27.12.2010 року подання; рішенням Печерського районного суду м. Києва про арешт ОСОБА_9 ; рішенням Європейського Суду по справі Луценко проти України де в п.64 Рішення визначені факти, що « ...затримання заявника не видається необхідним запобігти вчиненню ...правопорушення чи ... втечі. Дійсно, постанова про обрання заявнику запобіжного заходу у вигляді взяття під варту серед підстав для її постановлення передбачала запобіганню його ухиленню від участі в розслідування та продовженню його злочинної діяльності, проте, державні органи не змогли пояснити як саме заявник, якого обвинувачено у зловживанні службовим становищем, міг продовжувати цей вид діяльності майже через рік після того, як він був звільнений з посади Міністра внутрішніх справ України.
Що стосується необхідності забезпечення участі заявника в подальших слідчих діях, ОСОБА_28 стверджував, що відновлення досудового слідства було необхідним для об`єднання двох кримінальних справ, щодо заявника. ... Проте, ОСОБА_28 не стверджував того, що будь-які слідчі дії в рамках першої кримінальної справи були необхідними або фактично були проведені. Що стосується ризику втечі, то заявник був під підпискою про невиїзд, яку він надав тому самому слідчому В., який затримав його та який начебто не мав жодних попередніх скарг щодо дотримання заявником вказаної підписки».
Зазначені у рішенні Європейського Суду факти мають преюдиціальне значення та не підлягають подальшому доведенню відповідно до ст.90 КПК України.
Висновки, щодо наявності складу злочину в діях посадових осіб Генеральної прокуратури: слідчого ОСОБА_7 та першого заступника Генерального прокурора України ОСОБА_29 підтверджуються також складеним слідчим ОСОБА_7 та затвердженим ОСОБА_30 поданням до Печерського суду м. Києва від 26.12.10 року, рішенням Європейського Суду по справі Луценко проти України, іншими вище зазначеними матеріалами кримінальної справи № 49-3028, а також: заявами прокурорів про зміну обвинувачення ОСОБА_9 в судовому засіданні під час розгляду кримінальної справи № 1-75/12; рішеннями національних судів України, з яких вбачається, що ОСОБА_10 не скоював зазначеного ОСОБА_17 злочину та, що справа закрита за реабілітуючими обставинами; визнання у кримінальному провадженні потерпілими ОСОБА_31 та ОСОБА_32 .
Відповідно, зазначеними фактами, в тому числі тими, що мають преюдиціальне значення, доведено вчинення слідчим Генеральної прокуратури ОСОБА_7 злочинних дій з метою арешту ОСОБА_8 та службове підроблення зазначеними особами офіційного документу - подання до Печерського суду м. Києва від 26.12.2010 року про обрання обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжного заходу - взяття під варту.
Відтак, висновки Заступника Генерального прокурора України ОСОБА_6 в постанові про закриття провадження про відсутність доказів, що підтверджують вину ОСОБА_7 в інкримінованих йому злочинах, безпідставні та постановлені всупереч обставинам справи з незрозумілих мотивів.
Безпідставним є висновок прокурора про те, що вичерпані можливості отримати докази, достатні для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді, оскільки під час досудового розслідування представником потерпілого ОСОБА_9 адвокатом Фоміним, було подано клопотання слідчому про здійснення слідчих дій з метою доведення винуватості осіб, зокрема, ОСОБА_7 , в незаконному затриманні, арешті та триманні під вартою ОСОБА_9 .
Закриваючи кримінальне провадження, прокурор не вказав в постанові, чи були проведені слідчі дії за заявою адвоката Фоміна, та які докази були зібрані.
Зокрема, не були допитані свідки-працівники міліції, в першу чергу ті, які працювали в органах МВС під час розслідування справи проти ОСОБА_9 на предмет тиску на них слідчим ГПУ ОСОБА_7 . Також не було допитано експертів, які здійснювали експертні дослідження та надавали висновки в рамках кримінальної справи проти ОСОБА_9 , з метою перевірки фактів тиску на них, не було допитано прокурорів, які підтримували державне обвинувачення в суді ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , а також суддів, які приймали рішення про тримання під вартою ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 .
Відтак, адвокат вважає, що прокурор передчасно та безпідставно закрив кримінальне провадження №0000266 від 28.12.2012 року за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 371, ч.4 ст. 27, ч.2 ст. 375 КК України.
Керуючись 284, ст.ст. 303 - 307 КПК України, адвокат просить скасувати постанову заступника Генерального прокурора України ОСОБА_6 від 28 серпня 2015 року про закриття кримінального провадження номер 0000266 за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 371, ч.4 ст. 27, ч.2 ст. 375 КК України.
У судовому засіданні представники потерпілого ОСОБА_5 адвокати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 доводи скарги підтримали та зазначили, що матеріали кримінального провадження № 0000266 від 28.12.2012 року за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 371, ч.4 ст. 27, ч.2 ст. 375 КК України містять достатньо доказів винуватості ОСОБА_7 за частиною 3 статті 371 КК України за фактами незаконного затримання та арешту ОСОБА_5 , що спричинило тяжкі наслідки; за частиною 2 статті 366 КК України за фактами службового підроблення офіційних документів - протоколу б/н від 26.12.2010 року про затримання ОСОБА_5 , подання до Печерського суду м. Києва від 26.12.2010 року про обрання обвинуваченому ОСОБА_41 запобіжного заходу взяття під варту, подання до Печерського суду м. Києва від 14.02.2011 року про продовження строку тримання ОСОБА_5 під вартою до чотирьох місяців, подання до Апеляційного суду м. Києва від 14.04.2011 року про продовження строку тримання ОСОБА_5 під вартою до п`яти місяців, що спричинило тяжкі ї наслідки; за частиною 2 статті 374 КК України за фактом іншого грубого порушення права обвинуваченого ОСОБА_5 на захист, вчинене слідчим, що спричинило тяжкі наслідки, необхідних для складання обвинувального акту відносно ОСОБА_7 та направлення до суду.
У судове засідання прокурор, рішення якого оскаржується, а саме, заступник Генерального прокурора України ОСОБА_6 , засідання не з`явився, про час і місце розгляду скарги повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі, його неявка не перешкоджає розгляду скарги.
Суд, вивчивши скаргу, матеріали кримінального провадження, вислухавши учасників процесу, приходить до переконання, що скарга підлягає задоволенню наступних підстав.

Згідно вимог ст. 303 КПК України встановлений вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого про закриття провадження заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

У відповідності до ч.1 ст. 304 КПК України скарги на дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені ч.1 ст.303 КПК України, можуть бути подані особою протягом 10 днів з моменту прийняття рішення, вчинення бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання її копії.

Судом встановлено, що 28.08.2015 року заступником Генерального прокурора України ОСОБА_6 прийняте рішення про закриття кримінального провадження № провадження № 0000266 від 28.12.2012 року за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 371, ч.4 ст. 27, ч.2 ст. 375 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, мотивуючи тим, що, крім показань потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та рішення Європейського суду з прав людини від 03.07.2012 року у справі «Луценко проти України», інших доказів, які б у сукупності з вищезазначеними були б достатніми для доведення винуватості ОСОБА_7 у суді, невстановлені і вичерпані можливості їх отримання.

Оскаржувану постанову представник потерпілого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_3 отримав 10.09.2015 року, до суду звернувся вчасно, подавши скаргу до канцелярії Печерського районного суду м. Києва 17.09.2015 року.

У відповідності до вимог ст. 110 КПК України зміст мотивувальної частини постанови прокурора повинен містити відомості про: обставини, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Вимоги вказаних правових норм прокурором не виконані в повній мірі.

Так, прокурор, обгрунтовуючи своє рішення про закриття кримінального провадження № 0000266 від 28.12.2012 року за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 371, ч.4 ст. 27, ч.2 ст. 375 КК України, не дав належної оцінки всім доказам, які були зібрані під час досудового розслідування, мають важливе значення у даному кримінальному провадженні, можуть бути доказами у суді, а саме: складеним слідчим ОСОБА_7 , матеріалам, які стали підставою для затримання ОСОБА_5 26.12.2010 року, обрання та зміни запобіжного заходу, продовження строків тримання останнього під вартою; матеріалам про закінчення досудового слідства та ознайомлення з матеріалами досудового слідства у кримінальній справі № 49-3028; не взяті до уваги рішення Печерського районного суду м. Києва про скасування вироків від 27.02.2012 року та 17.08.2012 року, про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч.5 ст.191 та ч.3 ст.365 КК України, у зв`язку з відмовою прокурора від обвинувачення та ін., що призвело до порушення прокурором істотних вимог кримінально-процесуального закону та хибного висновку про те, що, крім показань потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та рішення Європейського суду з прав людини від 03.07.2012 року у справі «Луценко проти України», інших доказів, які б у сукупності з вищезазначеними були б достатніми для доведення винуватості ОСОБА_7 у суді, невстановлені і вичерпані можливості їх отримання.

Крім того, оскаржувана постанова не містить мотивів прийняття такого рішення та їх обґрунтування з огляду на зміст заяви ОСОБА_5 про злочин від 27.12.2012 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303-307,309 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах потерпілого ОСОБА_5 задовольнити.
Скасувати постанову заступника Генерального прокурора України ОСОБА_6 від 28.08.2015 року про закриття кримінального провадження № 0000266 від 28.12.2012 року, за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст.371; ч.4 ст.27, ч.2 ст.375 КК України.
Матеріали кримінального провадження № 0000266 від 28.12.2012 року, за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст.371; ч.4 ст.27, ч.2 ст.375 КК України повернути до Генеральної прокуратури України для провадження досудового розслідування.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1