Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

24 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5
та захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0004543 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області, громадянина України, маючого на утриманні малолітню доньку ІНФОРМАЦІЯ_2 , судимого 15.09.2014 року вироком Солом`янського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 2 роки, не зареєстрованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Святошинського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за цим вироком, суд частково приєднав невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 15.09.2014 року та визначив ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Цим же вироком суд прийняв рішення щодо речових доказів.

Судом ОСОБА_7 визнано винним у тому, що 10 травня 2015 року о 14 год. 55 хв. перебуваючи на 5-му поверсі будинку АДРЕСА_2 , помітив раніше не знайому йому ОСОБА_8 , яка знаходилась на 4-му поверсі вищевказаного будинку, та вирішив повторно, відкрито викрасти чуже майно.

Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна потерпілої ОСОБА_8 , ОСОБА_7 цього ж дня приблизно о 14 год. 57 хв. підбіг до ОСОБА_8 , яка нічого не підозрювала, та штовхнув її, внаслідок чого остання, не втримавшись на ногах, впала на підлогу. Продовжуючи виконувати свої злочинні дії, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_8 , яка лежала, схопив її рукою за шию та шляхом ривка зірвав з шиї останньої золотий ланцюжок, вартістю 1723 грн. 00 коп.

Після чого, ОСОБА_7 , виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення свого кримінального правопорушення до кінця, а саме: вчинити повторне, відкрите викрадення чужого майна, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої ОСОБА_8 , з місця вчинення кримінального правопорушення втік, розпорядившись в подальшому викраденим майном на власний розсуд.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, з урахуванням внесених під час її розгляду уточнень, просить вирок суду змінити в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та, із застосуванням п. 1 ч. 1 ст. 66, ч. 4 ст. 71 КК України, пом`якшити покарання, призначене йому як за новим вироком, так і за сукупністю вироків, визначивши остаточне покарання у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі.

Як вважає сторона захисту, рішенням Святошинського районного суду м. Києва обвинуваченому призначено занадто суворе покарання в частині приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком.

При цьому, посилаючись на матеріали кримінального провадження, захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_7 повністю визнав себе винним у вчиненні злочину, щиро розкаявся і цим самим сприяв його розкриттю. Вказані дії з його боку були добровільними, оскільки базувалися на його внутрішньому переконанні, бажанні стати на шлях виправлення та налагодити своє життя.

Оскільки доведені в судовому засіданні пом`якшуючі покарання обставини не були взяті судом до уваги, захисник обвинуваченого вважає, що вирок суду підлягає зміні в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення захисника обвинуваченого, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін; провівши судові дебати; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно та поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_7 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає вирок суду лише в межах поданої апеляційної скарги.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке законом віднесено до тяжких злочинів; обставини, які пом`якшують та обтяжують його покарання; дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він не одружений, однак перебуває у цивільному шлюбі та має на утриманні малолітню доньку ІНФОРМАЦІЯ_3 ; до затримання працював не офіційно, ніде не зареєстрований, проживає на орендованій квартирі; за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, як і не перебуває на обліку лікаря-психіатра; раніше судимий та вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку.
При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, суд визнав обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, його щире каяття, а також обставиною, яка, відповідно до п. 6 ч.1 ст. 67 цього Кодексу, обтяжує покарання обвинуваченого, вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції визнав за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції вказаного закону, оскільки, на думку суду, виправлення та перевиховання обвинуваченого не можливе без його ізоляції від суспільства.

Також, приймаючи до уваги те, що ОСОБА_7 , будучи засудженим, відповідно до вироку Соломянського районного суду м. Києва від 15.09.2014 року, за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, від відбування якого його було звільнено з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, вчинив новий злочин в період дворічного іспитового строку, суд першої інстанції, у відповідності до ч. 1 ст. 71 КК України, призначив обвинуваченому остаточне покарання за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Крім того, як прямо зазначено у вироку, суд не прийняв до уваги доводи захисника ОСОБА_6 та самого обвинуваченого про те, що останній вчинив дане кримінальне правопорушення внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, оскільки такі доводи, окрім показань обвинуваченого ОСОБА_7 , жодним чином не підтверджені.
Відтак, суд першої інстанції не знайшов достатніх підстав для призначення ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 186 КК України, із застосуванням ст. 69 цього Кодексу.
Тобто, при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував всі ті обставини, які повинні бути ним враховані при вирішенні цього питання та призначив йому таке покарання, яке є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Приймаючи до уваги вищенаведене колегія суддів не вбачає підстав для висновку про те, що, з урахуванням наведених в апеляційній скарзі захисника обставин, призначене обвинуваченому покарання, як за новий злочин, так і за сукупністю вироків, за своїм видом чи розміром є явно несправедливим внаслідок суворості, оскільки будучи звільненим від відбування покарання з випробуванням за вчинення аналогічного умисного, корисливого злочину, ОСОБА_7 не зробив для себе належних висновків, не став на шлях виправлення та в період іспитового строку, менш ніж через рік після винесення попереднього вироку, вчинив новий тяжкий злочин проти власності.
Посилання захисника у скарзі на те, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не взяв до уваги доведені в судовому засіданні обставини, які пом`якшують його покарання є безпідставними, оскільки у вироку детально наведені мотиви призначення покарання та зазначені обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
За таких обставин, оскільки апеляційна скарга захисника обвинуваченого не містить у собі достатніх підстав для зміни вироку суду та пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає необхідним вирок Святошинського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

у х в а л и л а:

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/1481/2014
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_9
Доповідач - суддя ОСОБА_1