Ухвала

іменем україни

18 серпня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1,
суддів: при секретарі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, захисника засудженого ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та захисника засудженого - ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 жовтня 2014 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000041, за обвинуваченням

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Харкова, що мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, раніше судимого - 09 липня 2013 року вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова за ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 185 КК із застосування ч. 1 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією майна. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 травня 2014 року вирок суду першої інстанції змінено і призначено покарання ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 185 КК із застосування ст. 69, ч. 1 ст. 70 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК;

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянина України, уродженця м. Харкова, що мешкає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК,

за участю прокурора ОСОБА_14,

захисників ОСОБА_8, ОСОБА_6,

в с т а н о в и л а:

Вироком місцевого суду залишеним без зміни ухвалою суду апеляційної інстанції, засуджено ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 365 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 3 роки. На підставі ст. 54 КК позбавлено спеціального звання - «лейтенант міліції». Цим же вироком засуджено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 365 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 3 роки. На підставі ст. 54 КК позбавлено спеціального звання - «старший лейтенант міліції».

Даний вирок та вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09 липня 2013 року щодо ОСОБА_5 постановлено виконувати самостійно.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 у рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Також цим вироком вирішено питання речових доказів у кримінальному провадженні.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду у зв'язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та даним про особи засуджених унаслідок м'якості. Посилається на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 вчинили тяжкий злочин, який суттєво підриває авторитет правоохоронних органів в очах громадськості, свою провину не визнали та не відшкодували завданої потерпілому шкоди. Крім того, ОСОБА_5 після вчинення інкримінованого йому злочину на шлях виправлення не став та вчинив інший злочин за який його також було засуджено.

Захисник ОСОБА_10 у касаційній скарзі просить змінити ухвалу апеляційного суду та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_7 позитивно характеризується з місця несення служби, є суспільно адаптованим та утримує малолітню дитину.

У касаційній скарзі з доповненням захисник ОСОБА_6 просить судові рішення щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв'язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі її підзахисного унаслідок суворості. Вказує, що вирок суду першої інстанції не відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК, оскільки його мотивувальна частина не містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, зокрема не розмежовано, які саме повноваження мав її підзахисний, як працівник правоохоронного органу на момент вчинення злочину та які його активні дії були спрямовані за завдання потерпілому істотної шкоди. Стверджує, що в суді першої інстанції було порушено принцип змагальності, оскільки докази сторони захисту не отримали належної оцінки та не були покладені в основу вироку. Крім того зазначає про ігнорування судом питання про застосування до ОСОБА_5 ст. 2 Закону Україну «Про амністію у 2014 році». Також захисник вказує на наявність пом'якшуючих покарання обставин, зокрема утримання ОСОБА_5 хворої матері і його позитивні характеристики. Зазначає про порушення судом апеляційної інстанції п. 3 ст. 404 КПК та невідповідність ухвали вимогам ст. 419 КПК.

Згідно з вироком суду, 13 грудня 2010 року близько 09.30 год ОСОБА_5, перебуваючи на посаді оперуповноваженого сектору карного розшуку Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, разом з ОСОБА_7, який також перебував на аналогічній посаді разом з невстановленою досудовим слідством особою, при виконанні покладених на них посадових обов'язків прибули за місцем мешкання ОСОБА_9, що за адресою: АДРЕСА_3, та запропонували останньому проїхати разом з ними до Фрунзенського РВ для опитування за фактом нападу на громадянина ОСОБА_12

З цією метою всі вище перелічені особи сіли в автомобіль «Мазда». Зокрема потерпілий з ОСОБА_7 і невстановленою слідством особою сіли на заднє пасажирське сидіння, тоді як ОСОБА_12, сів за кермо вказаного автомобілю. При цьому ОСОБА_5 і ОСОБА_7, перевищили надані їм законом владу і службові повноваження, оскільки у них були відсутні на виконанні матеріали стосовно ОСОБА_9, а також будь-які доручення слідчих органів про проведення оперативно - розшукових заходів щодо останнього.

Знаходячись в салоні вказаного автомобіля, ОСОБА_9 здійснив телефонний дзвінок своїй дружині ОСОБА_13, пояснивши, що він разом із співробітниками міліції прямує до Фрунзенського райвідділу, на що ОСОБА_7 вихопив у нього з рук мобільний телефон та застосував спеціальні засоби - металеві браслети - наручники, після чого став наносити удари кулаком в область потилиці, висловлюючи при цьому погрози застосування насилля. Після того, як вони від'їхали від будинку, ОСОБА_12 зупинив автомобіль і також наніс потерпілому удари по голові.

Під'їхавши приблизно о 10.00 год до Фрунзенського райвідділу, що за адресою: м. Харків, вул. Невельського, 1/32, ОСОБА_5 і ОСОБА_7 не зареєстрували в установленому порядку ОСОБА_9, як особу, запрошену або доставлену до райвідділу міліції та завели його до кабінету № 28 сектору карного розшуку Фрунзенського РВ. Знаходячись у даному кабінеті ОСОБА_5 і ОСОБА_7, вимагаючи пояснення про обставини нападу на ОСОБА_12, застосували до потерпілого насилля, зокрема наносили чисельні удари кулаками по голові, намотавши ОСОБА_9 мокре ганчір'я на зап'ястя рук, завели його руки за спину і знову застосували спецзасоби - наручники.

Крім того, ОСОБА_7 спочатку завдав удару ногою по ногах ОСОБА_9, а потім вставив свої ноги між руками потерпілого, заведеними за спиною, став розсовувати ногами його руки, заподіюючи останньому фізичний біль та моральні страждання.

Після цього, ОСОБА_7 одягнув на голову ОСОБА_9 протигаз, в шланг якого були вставлені прикурені цигарки, в результаті чого останній був вимушений дихати димом від цигарок, що ускладнювало його подих та він непритомнів. Вони же кілька разів знімали з потерпілого протигаз, приводили до тями та вимагали вказати адресу місця проживання чоловіка на ім'я «ОСОБА_15». Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 приєднали до статевого органу ОСОБА_9 пристрій, який виробляє напругу електричного струму, та включали його, завдаючи потерпілому фізичний біль та моральні страждання, принижуючи його особисту гідність.

Того ж дня, приблизно о 17.00 год ОСОБА_5 та ОСОБА_7 вивели потерпілого в коридор Фрунзенського РВ, де наручниками пристебнули його до столу і в такому положенні ОСОБА_9 перебував до 07.00 год14 грудня 2010 року.

Цього ж дня о 12.00 год за допомогою сторонньої особи потерпілому вдалось втекти з райвідділу.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, на підтримку касаційної скарги прокурора, та який заперечував проти задоволення касаційних скарг захисників, пояснення захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на підтримку своїх касаційних скарг, які заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як встановлено частинами 1 та 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу .

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що висновки суду про винність засуджених ОСОБА_5 і ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку. Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим.

Дії засуджених за ч. 2 ст. 365 КК кваліфіковано судом правильно.

Відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК, у мотивувальній частині вироку, зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом'якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановлені стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України , мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Зі змісту вироку убачається, що суд, відповідно до вимог вказаної норми закону, у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки, зазначив дії і роль кожного із засуджених, тому доводи касаційної скарги в цій частині є неспроможними.

Одночасно не заслуговують на увагу доводи захисника ОСОБА_6 про те, що обвинувачення є неконкретним у зв'язку з відсутністю чіткого розмежування ступеня вини кожного із засуджених, з огляду на коло їх повноважень, оскільки як достовірно встановлено судом ОСОБА_5 і ОСОБА_7 на момент вчинення злочину обіймали посади працівників правоохоронних органів, тобто у розумінні ст. 364 КК були «службовими особами», які здійснюють функції представників влади. При цьому їх протиправні дії направлені на заподіяння ОСОБА_9 істотної шкоди явно виходили за межі наданих їм законом прав і повноважень.

Враховуючи, що спільні дії ОСОБА_5 і ОСОБА_7 направлені на завдання потерпілому істотної шкоди були об'єднані єдиним умислом, то обсяг вчинених кожним з них активних дій не впливає на кваліфікацію за ч. 2 ст. 365 КК.

Місцевим судом об'єктивно, повно і всебічно встановлено обставини кримінального провадження. Вина ОСОБА_5 і ОСОБА_7 підтверджується сукупністю зібраних по провадженню доказів, безпосередньо досліджених в судовому засіданні. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення вироку.

У вироку суду у повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості засуджених, які досліджені та оцінені із дотриманням положень ст. 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй законності.

Також, матеріалами кримінального провадження спростовуються доводи сторони захисту про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК, оскільки з технічного запису судового засідання убачається, що захисник ОСОБА_6 своє клопотання про проведення судового слідства в судовому засіданні не підтримала, а тому апеляційний суд згідно з вимогами процесуального закону за відсутності клопотань інших учасників процесу з'ясувавши їх позицію з приводу змінених апеляційних вимог провів розгляд даного кримінального провадження без повторного дослідження доказів.

Доводи захисника ОСОБА_6 про те, що судом залишилось не вирішеним питання про застосування до ОСОБА_5 Закону Україну «Про амністію у 2014 році» є необґрунтованими, оскільки на момент постановлення щодо нього обвинувального вироку, строк відбутого ним покарання був менший однієї чверті призначеного строку основного покарання, як передбачено у ч. 2 Закону Україну «Про амністію у 2014 році».

Апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 і ОСОБА_7, належним чином проаналізував усі доводи поданих на вирок місцевого суду апеляцій, на кожний з доводів дав повну та вичерпну відповідь і обґрунтовано залишив подані апеляції без задоволення.

Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Доводи касаційних скарг та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення по справі.

Покарання засудженим призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для їх виправлення і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам ст. 65 КК.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 07 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3