ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-2622км15 У х в а л а
24 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю прокурора ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Полтавської області від 03 серпня 2015 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 листопада 2012 року

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України,
раніше не судимого,

визнано невинуватим і виправдано у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121; ч. 2 ст. 121 КК України, у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочинів.
Вироком вирішено питання про речові докази.
Органами досудового слідства ОСОБА_5 обвинувачувався у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121; ч. 2 ст. 121 КК України, за наступних обставин.
22 серпня 2010 року, близько 19 години 20 хвилин, ОСОБА_5 , під час руху у пасажирському автобусі ПАЗ, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , за маршрутом Великі Сорочинці Миргород, вчинив сварку із ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та запропонував їм вийти з автобуса для з`ясування стосунків.
Коли після прибуття на автовокзал у місті Миргород ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вийшли надвір, ОСОБА_5 , знаходячись на сходах у передніх дверях автобуса, умисно наніс ногою один удар у голову ОСОБА_8 та один удар у грудну клітину ОСОБА_7 , не заподіявши тілесних ушкоджень. У цей час автобус рушив з місця і поїхав у напрямку залізничного вокзалу.
Обурившись поведінкою ОСОБА_5 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на автомобілі таксі поїхали за автобусом для з`ясування причини нанесення їм ударів ОСОБА_5 .
Після прибуття автобусу до залізничного вокзалу, розташованого по вулиці Залізничній, 2 у місті Миргород, ОСОБА_5 виявив наближення до нього ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . Зрозумівши, що уникнення бійки неможливе, ОСОБА_5 , озброївшись колюче-ріжучим предметом і кухонним виробом, біля автобуса збив ОСОБА_8 з ніг і став наносити йому удари руками по голові, а ОСОБА_8 , захищаючись, у відповідь бив його руками в обличчя.
Для припинення бійки до автобуса підбіг ОСОБА_9 , який відтягнув ОСОБА_5 від ОСОБА_8 і зник з місця події.
Однак ОСОБА_5 , продовжуючи свої злочинні дії, вирішив заподіяти ОСОБА_7 і ОСОБА_8 тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості.
Реалізуючи такий намір, він умисно наніс ОСОБА_7 близько 5 ударів руками, ногами та кухонним виробом по обличчю, тулубу і нижнім кінцівкам та один удар колюче-ріжучим предметом в область передньої черевної стінки.
Внаслідок нанесення останнього удару ОСОБА_7 було заподіяно тяжке тілесне ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини з ушкодженням лівої здухвинної вени та внутрішньочеревною кровотечею, що ускладнилося геморагічним шоком, від якого потерпілий помер у лікувальному закладі 23 серпня 2010 року близько 07 години 25 хвилин.
Доводячи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_5 цим же колюче-ріжучим предметом умисно наніс ОСОБА_8 5 ударів у грудну клітину та живіт і 1 один удар у праве стегно.
Внаслідок зазначених дій ОСОБА_8 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, за критерієм небезпеки для життя у момент заподіяння, у виді 2 проникаючих у плевральну порожнину поранень лівої половини грудної клітини, та легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у виді 4 непроникаючих поранень грудної клітини, живота і правого стегна.
У подальшому ОСОБА_5 , вважаючи, що заподіяв потерпілим тяжкі тілесні ушкодження, з місця злочину зник.
Виправдовуючи ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121; ч. 2 ст. 121 КК України, суд першої інстанції виходив із того, що він діяв у стані необхідної оборони від нападу групи осіб. При цьому суд дійшов висновків, що жоден із досліджених у судовому засіданні доказів, крім показань самого потерпілого ОСОБА_8 , не підтверджує викладених в обвинувальному висновку обставин заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень.
Натомість, місцевий суд встановив, що у вказаний в обвинуваченні день і час, в автобусі маршрутом Великі Сорочинці Миргород, між ОСОБА_5 і ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник словесний конфлікт з приводу поведінки потерпілих, які знаходилися у стані алкогольного сп`яніння. Після прибуття автобуса на автостанцію у місті Миргород ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , продовжуючи сварку, намагалися витягти ОСОБА_5 з салону, однак цьому завадили інші пасажири і водій, який зачинив двері та рушив у напрямку залізничного вокзалу. Під час сутички, захищаючись від потерпілих, ОСОБА_5 махнув ногою у їх бік, але ударів нікому не наніс.
Сприйнявши зазначені дії як образу, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 з метою помсти рушили слідом за автобусом на автомобілі таксі. Прибувши до залізничного вокзалу і виявивши там ОСОБА_5 , потерпілі одразу стали наносити йому удари кулаками по голові. Відбиваючись, ОСОБА_5 повалив ОСОБА_8 на сходи автобуса і тримав, у цей час ОСОБА_7 бив виправданого по спині, а ОСОБА_9 наніс йому 2 удари у потилицю. Коли ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_5 розтягнули сторонні особи та ОСОБА_9 , останній поїхав з місця події, а ОСОБА_7 і ОСОБА_8 знову напали на виправданого, повалили його на асфальт і стали бити ногами по тулубу.
З метою захисту від нападу потерпілих ОСОБА_5 , напівпідвівшись з землі, наніс ножем один удар ОСОБА_7 у нижню частину живота та кілька ударів по тілу ОСОБА_8 , внаслідок чого заподіяв зазначені в обвинуваченні тяжкі тілесні ушкодження.
Вказані обставини місцевий суд встановив на підставі свідчень ОСОБА_5 , які визнано достовірними, показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та інших матеріалів справи у своїй сукупності.
Показання потерпілого ОСОБА_8 і свідка ОСОБА_9 щодо причин конфлікту, поведінки ОСОБА_5 і обставин заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень суд не взяв до уваги як суперечливі, такі, що спростовуються іншими зібраними у справі доказами і дані з метою виправдання власних дій.
Мотивуючи свої висновки про вчинення ОСОБА_7 і ОСОБА_8 суспільно небезпечного посягання на життя і здоров`я ОСОБА_5 , суд узяв до уваги підтверджену показаннями свідків агресивну поведінку потерпілих, ті обставини, що коли конфлікт на автостанції було вичерпано, ОСОБА_5 , уникаючи його продовження, поїхав на автобусі до залізничного вокзалу, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 з метою помсти переслідували його на автомобілі таксі, і на місці події продовжували побиття виправданого навіть після тимчасового припинення таких дій втручанням інших осіб. Така поведінка потерпілих, за висновками суду, давала ОСОБА_5 підстави вважати, що посягання можна припинити лише застосованим ним засобом.
При цьому суд урахував, що 52-річний ОСОБА_5 , який є інвалідом 3 групи, захищався від нападу двох осіб, що знаходилися у стані алкогольного сп`яніння, були значно молодшими і мали над ним явну фізичну перевагу.
Як зазначено у вироку, на оцінку виправданим реального співвідношення сил впливало також і те, що він перебував у незнайомому місці, не знав, скільки ще осіб може приєднатися до нападників, оскільки ОСОБА_9 також наносив йому удари, а на крики інших пасажирів про допомогу ніхто не реагував. За висновками суду, з цих же міркувань ОСОБА_5 одразу після припинення посягання залишив місце події, оскільки не знав, чи остаточно воно припинене, враховуючи його попередню невдалу спробу уникнути бійки.
Вироком Апеляційного суду Полтавської області від 03 серпня 2015 року вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16 листопада 2012 року скасовано. ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 124 КК України, та призначено за вказаною нормою кримінального закону покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_17 4773 гривні 82 копійки у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 50000 гривень відшкодування моральної шкоди.
Цим же вироком вирішено питання про відшкодування ОСОБА_5 витрат на стаціонарне лікування потерпілих і судових витрат.
Кваліфікуючи дії ОСОБА_5 за ст. 124 КК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що хоча внаслідок насильницьких дій ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у виправданого виник стан необхідної оборони, однак ОСОБА_5 перевищив її межі. Мотивуючи наведене, суд виходив із того, що за результатами апеляційного розгляду не встановлено одночасного нападу потерпілих на ОСОБА_5 , тобто вчинення посягання групою осіб, та використання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 зброї або інших знарядь, пристосованих для заподіяння тілесних ушкоджень. На підставі викладеного апеляційний суд встановив, що заподіяння потерпілим колюче-ріжучим предметом поранень у життєво важливі органи явно не відповідало небезпечності посягання та обстановці захисту.
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_5 і його захисник адвокат ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування кримінального закону, порушують питання про скасування вироку апеляційного суду і направлення справи на новий апеляційний розгляд. Автори касаційних скарг не погоджуються з висновками суду про перевищення ОСОБА_5 меж необхідної оборони та вказують на відсутність у вироку конкретизації, у чому таке перевищення полягало і яким іншим шляхом засуджений міг відбити напад. Автори скарг зазначають, що наявними доказами не спростовується факт одночасного нападу на ОСОБА_5 групи осіб. Засуджений і захисник звертають увагу, що співвідношення сил було нерівним, і ОСОБА_5 , якого лежачим на землі били кілька агресивно налаштованих осіб з явною фізичною перевагою, не міг ефективно захистити своє життя і здоров`я іншими засобами. Крім цього, у касаційних скаргах вказується про безпідставне незастосування апеляційним судом ст. 49 КК України, оскільки на момент постановлення оскаржуваного вироку строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 124 КК України сплинув.
На касаційні скарги засудженого і захисника потерпілий ОСОБА_17 подав заперечення та клопотання, у яких зазначає про безпідставність касаційних скарг, разом з тим вважає за необхідне скасувати вирок апеляційного суду і направити справу на новий апеляційний розгляд у зв`язку з необхідністю кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121; ч. 2 ст. 121 КК України.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково скасувати вирок суду апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону, оскільки, на його думку, судом проведено часткове судове слідство, хоча оцінка доказам дана зовсім інша, ніж судом першої інстанції, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги задовольнити.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 378 КПК України (1960 року) та роз`яснень, викладених у п. 8-9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 15 травня 2006 року «Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку», вирок апеляційного суду повинен відповідати зазначеним у статтях 332-335 цього Кодексу вимогам до вироку суду першої інстанції. Крім цього, зазначений вирок має містити оцінку законності й обґрунтованості висновків місцевого суду, їх співставлення з зібраними у справі доказами та вимогами закону. При скасуванні виправдувального вироку, як необґрунтованого, і постановленні свого, обвинувального, апеляційний суд має вмотивувати свій висновок про безпідставність виправдання.
Як передбачено п. п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» , при розгляді справ даної категорії судам необхідно беззастережно додержуватися вимог ч. 3 ст. 27 Конституції України і ст. 36 КК України, враховуючи те, що відповідно до закону кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
При цьому суди повинні з`ясовувати, чи мала особа яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони суди, відповідно до п. 5 ППВС №1 від 26 квітня 2006 року, мають враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищається, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.
Згідно з ч. 5 ст. 36 КК України не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.
Вимог кримінального, кримінально-процесуального законів та рекомендацій Верховного Суду України, судом апеляційної інстанції не дотримано.
Скасовуючи виправдувальний вирок місцевого суду та ухвалюючи свій, обвинувальний, апеляційний суд не дав належної оцінки висновкам суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_5 інкримінованих йому дій у стані необхідної оборони та не навів переконливих мотивів власних висновків про те, що застосоване засудженим знаряддя і заподіяна потерпілим шкода явно не відповідали небезпечності посягання й обстановці захисту.
Висновки суду апеляційної інстанції про недоведеність нападу потерпілими на ОСОБА_5 групою осіб не ґрунтуються на точному змісті викладених у вироку показань свідків, засудженого, інших доказів та на вимогах закону.
Відповідно до показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , засудженого ОСОБА_5 , у тому числі під час апеляційного розгляду, і ОСОБА_7 , і ОСОБА_8 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, в автобусі образливо чіплялися до ОСОБА_5 і ОСОБА_12 , провокували сварку, на автостанції намагалися витягнути засудженого з автобуса, незважаючи на спроби ОСОБА_5 залишити місце конфлікту та уникнути бійки, з метою помсти переслідували його від автостанції до залізничного вокзалу, де стали бити засудженого. Незважаючи на намагання сторонніх осіб припинити побиття ОСОБА_5 , повалили останнього на землю і продовжили його побиття ногами (т. 1, а. с. 153, 155, 158-159, 229, 164-167, 222-225, 288-297, т. 4, а. с.2-3, т. 5, а. с. 72-74, 85, 91-96, т. 6, а. с. 6-15, 31-44, 56-60, 117-118, 120, 124-125).
Крім цього, за свідченнями ОСОБА_5 , самих потерпілого ОСОБА_8 і свідка ОСОБА_9 , у тому числі на очних ставках з засудженим та під час відтворень обстановки і обставин події, ОСОБА_9 слідом за потерпілими поїхав на мопеді до залізничного вокзалу та під час сутички наніс ОСОБА_5 кілька ударів кулаком по голові (т. 1, а. с. 97-99, 160-161, 234-245, 281-287, т. 3, а. с. 234-235, т. 5, а. с. 75-76, т. 6, а. с. 6-15, 24-31).
Така поведінка ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_9 давала ОСОБА_5 достатні підстави сприймати їх дії як спільні та узгоджені, що становили реальну загрозу для його життя і здоров`я, та захищатися від нападу групи осіб.
Застосування потерпілими насильства не одночасно, а по черзі, зазначених обставин не спростовувало і небезпечності такого посягання для ОСОБА_5 не знижувало.
Використання нападниками зброї чи інших знарядь, пристосованих для заподіяння тілесних ушкоджень, є лише одним із критеріїв визначення стану необхідної оборони, а не обов`язковою умовою його виникнення.
Виходячи зі змісту ст.36 КК України незалежно від наявності чи відсутності таких знарядь, напад групи осіб вже сам по собі дає достатні підстави особі, яка зазнала нападу, застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для свого захисту.
Дійшовши висновків про перевищення ОСОБА_5 меж необхідної оборони, апеляційний суд не взяв до уваги реального співвідношення сил з огляду на значно старший вік ОСОБА_5 та його інвалідність у зв`язку із захворюваннями опорно-рухового апарату, що було враховано судом першої інстанції.
При цьому відповідно до показань свідків безпосередніх очевидців події ОСОБА_11 і ОСОБА_16 , після спроб ОСОБА_5 захищатися іншим чином його побиття продовжувалося та припинилося лише після нанесення ножових поранень ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (т. 1, а. с. 158-159, 166-167, т. 4, а. с. 3, т. 5, а. с. 85, 92-93, т. 6, а. с. 42-43, 58-60).
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи мав засуджений у ситуації, що склалася, реальну можливість ефективно відбити напад без використання колючо-ріжучого предмета, шляхом заподіяння потерпілим менш тяжкої шкоди, і яким чином.
Викладений в оскаржуваному вироку висновок апеляційного суду про винуватість ОСОБА_5 в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, у тому числі які спричинили смерть потерпілого, при перевищенні меж необхідної оборони не ґрунтується на повному, всебічному, об`єктивному дослідженні всіх обставин справи і на вимогах кримінального закону.
У випадку, коли при новому апеляційному розгляді колегія суддів прийде до висновку про вчинення ОСОБА_5 злочину, передбаченого ст.124 КК України, необхідно врахувати, що, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ст. 124 КК України, становить 3 роки з дня вчинення такого злочину і до набрання вироком законної сили.
Зазначеної обставини суд апеляційної інстанції до уваги не взяв і ухваливши щодо засудженого обвинувальний вирок, безпідставно не застосував положення ч. 6 ст. 7 КПК України (1960 року), ч. 5 ст. 74 КК України про звільнення від покарання у зв`язку із закінченням строку давності.
Згідно з п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 398 КПК України (1960 року), істотне порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону є підставами для скасування судових рішень.
За наведених обставин вирок суду апеляційної інстанції не може вважатися законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.
При новому розгляді апеляційному суду необхідно усунути порушення, вказані у цій ухвалі, повно та всебічно перевірити доводи, викладені в апеляційних і касаційних скаргах щодо правової оцінки дій ОСОБА_5 , дати належну оцінку висновкам суду першої інстанції, виходячи із зібраних у справі доказів і прийняти законне й обґрунтоване рішення.
Керуючись ст. ст. 394-396, 398 КПК України (1960 року), п. 11, 15 Розділу XI КПК України , колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Апеляційного суду Полтавської області від 03 серпня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати і направити справу на новий апеляційний розгляд.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2