АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1596/15 Справа № 208/3848/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
у складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі- ОСОБА_5
за участю обвинуваченого, стосовно якого винесено обвинувальний вирок- ОСОБА_6
представника потерпілого- ОСОБА_7
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Дніпродзержинська, Дніпропетровської області, раніше не судимого,-
В С Т А Н О В И Л А:
В апеляції /а.с.77-80/ перший заступник прокурора Дніпропетровської області- ОСОБА_9 просить вказаний вище вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити свій вирок, за яким призначити покарання за ч.2 ст.191 КК України у виді обмеження волі строком на два роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських функцій, на підприємствах, установах всіх форм власності строком на два роки. На підставі ст.75 КК України звільнити від відбуття основного покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком на два роки, та покласти на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені п.2), п.3), п.4) ч.1 ст.76 КК України, в решті вирок залишити без змін. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд, при поставленні вироку на підставі ст.75 КК України звільнив обвинуваченого з випробуванням, не лише від основного, але одночасно і від додаткового покарання у виді позбавлення права займати посади чи займатися діяльністю, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських повноважень строком на два роки та не конкретизував правову заборону і точно не зазначив у вироку характер та коло тих посад або вид (рід) тієї діяльності, права обіймати, чи займатися якими він позбавляє засудженого, що вочевидь суперечить вимогам Закону, тобто суд необґрунтовано звільнив ОСОБА_6 від відбуття додаткового покарання з випробуванням, оскільки даний вид покарання підлягає реальному виконанню.
В засіданні суду апеляційної інстанції прокурор, яка приймала участь у розгляді справи підтримала вимоги заступника прокурора Дніпропетровської області, пославшись на доводи викладені в апеляції, прохала задовольнити апеляцію у повному обсязі.
Обвинувачений ОСОБА_6 погодився з доводами, викладеними в апеляції прокурора.
Представник потерпілого ОСОБА_7 прохала апеляцію прокурора задовольнити у повному обсязі.
Стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції винесено обвинувальний вирок за те, що він, згідно наказу № 934/ВК від 10 липня 2012 року був прийнятий на посаду завідувача господарством господарчої дільниці Центру телекомунікаційних послуг №3 (м.Дніпродзержинськ) Дніпропетровської філії ПАТ «Укртелеком», відповідно до Положень про господарчу дільницю Центру телекомунікаційних послуг №3 (місто Дніпродзержинськ) Дніпропетровської філії ПАТ «Укртелеком» затвердженого наказом директора Дніпропетровської філії ПАТ «Укртелеком» від 30 січня 2013 року № 71, з покладанням певних функцій.
Крім того, згідно Додатку 1 до відповідного Положення, затверджено структуру господарчої дільниці відповідно до якої завідувачу господарства безпосередньо підпорядковані 5 працівників. Таким чином, ОСОБА_6 займаючи посаду пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, являвся службовою особою.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, представника потерпілого, частково дослідивши докази по справі, перевіривши доводи апеляції та матеріали кримінального провадження колегія суддів приходить до висновку, що апеляція прокурора підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Висновки суду першої інстанції про винність ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, кваліфікація його дій за ч.2 ст.191 КК України- заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, учасниками судового провадження не оспорюються, тому, відповідно до вимог ст.404 КПК України судом апеляційної інстанції не перевіряються.
Однак, відповідно до вимог ч.4 ст.52 КК України до основного покарання за скоєний злочин може бути приєднане одне чи кілька додаткових покарань у випадках та порядку, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд при призначення покарання, в тому числі у виді обмеження волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання.
Разом з тим, відповідно до вимог ст.77 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.
Вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції при ухваленні вироку не дотримався.
Так, визнаючи ОСОБА_6 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України та призначивши обвинуваченому основне покарання у виді двох років обмеження волі та додаткове покарання у виді позбавлення права займати посади чи займатися діяльністю, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських повноважень строком на два роки, суд, при ухваленні вироку, в мотивувальній та резолютивній частинах вироку, з посиланням на вимоги ст.75 КК України, звільнив обвинуваченого ОСОБА_6 з випробуванням, не лише від основного, але й одночасно, в порушення вимог ст.77 КК України, безпідставно і від додаткового покарання, зазначеного вище.
Крім того, відповідно до вимог ст.55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як додаткове покарання на строк від одного до трьох років.
Виходячи зі змісту вказаної статті закону, оскільки остання встановлює заборону обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, рішення суду про позбавлення такого права має бути чітко і ясно сформульоване в резолютивній частині вироку для того, щоб не виникло жодних сумнівів при його виконанні, більш того покарання має формулюватися таким чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатися забороненою діяльністю в будь-якій галузі (сфері), а також був позбавлений можливості обіймати і такі посади або займатися такою діяльністю, які за змістом (характером) і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення злочину. Ця заборона може бути сформульована вказівкою на вид конкретної посади або шляхом опису характеру та обсягу тих повноважень, права здійснювати які позбавляється особа.
В даному ж випадку, як вірно зазначив у своїй апеляції прокурор, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права займати посади чи займатися діяльністю, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських повноважень строком на два роки /а.с.64 т.3/ не конкретизував правову заборону і точно не зазначив у вироку характер та коло тих посад, вид (рід) тієї діяльності, права обіймати, чи займатися якими він позбавляє засудженого, тим самим, як і у разі зазначеного вище, невірно застосував закон про кримінальну відповідальність.
Таким чином, що стосується доводів апеляції прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_6 додаткового та остаточного покарання, звільненні його від відбування додаткового покарання з випробуванням на підставі вимог ст.75 КК України, колегія судів вважає їх такими, що заслуговують на увагу, тому вирок Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року стосовно ОСОБА_6 у вказаній частині підлягає скасуванню відповідно до вимог п.3) ч.1 ст.407 КПК України, п.4) ч.1 ст.409 КПК України, ст.413 КПК України, з ухваленням судом апеляційної інстанції, у відповідності до вимог п.4) ч.1 ст.420 КПК України, свого вироку.
Приймаючи до уваги наведене вище, з урахуванням даних про обставини скоєного кримінального правопорушення, встановлених судом першої інстанції та особу обвинуваченого ОСОБА_6 , обставин, що пом`якшують покарання останнього, відсутність обставин, що обтяжують покарання, обвинуваченому слід призначити основне покарання у виді обмеження волі, на вказаний у вироку строк, призначивши додаткове покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій, на підприємствах, установах всіх форм власності і, зважаючи на можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, на підставі вимог ст.75 КК України, від відбування основного покарання обвинуваченого ОСОБА_6 слід звільнити з випробуванням, з іспитовим строком, якщо протягом вказаного іспитового строку обвинувачений не скоїть новий злочин та виконає покладені на нього, відповідно до вимог ст.76 КК України, певні обов`язки, виконуючи вирок апеляційного суду в частині призначеного додаткового покарання реально, задовольнивши апеляцію прокурора.
Оскільки яких-би то не було даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінального процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування вироку у повному обсязі, по справі не встановлено, то в решті вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.
На підставі наведеного вище, керуючись ст.404 КПК України, п.3) ч.1 ст.407 КПК України, п.4) ч.1 ст.409 КПК України, ст.413 КПК України, п.4) ч.1 ст.420 КПК України, колегія суддів,-
З А С У Д И Л А:
Вирок Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року стосовно ОСОБА_6 в частині призначення покарання- скасувати.
Призначити покарання засудженому ОСОБА_6 за ч.2 ст.191 КК України у виді ДВОХ років обмеження волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій, на підприємствах, установах всіх форм власності строком на ДВА роки.
На підставі вимог ст.75 КК України засудженого ОСОБА_6 від відбування основного виду покарання звільнити з випробуванням, з іспитовим строком- ДВА роки, якщо протягом іспитового строку засуджений не скоїть новий злочин і виконає покладені на нього відповідно до вимог п.2), п.3), п.4) ч.1 ст.76 КК України обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Додаткову міру покарання, призначену засудженому ОСОБА_6 у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій, на підприємствах, установах всіх форм власності строком на ДВА роки- виконувати реально.
В решті вирок Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року стосовно ОСОБА_6 - залишити без змін.
Апеляцію першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_9 на вирок Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року стосовно ОСОБА_6 - задовольнити.
Вирок Апеляційного суду може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4