Провадження № 1-кп/127/1081/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 вересня 2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.05.2015 р. за № 00000164 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, освіта вища, працюючого слюсарем-електромеханіком ТОВ «Кредо-Авто», одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України,
ВСТАНОВИВ:

Військовослужбовець військової частини польова пошта НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_5 призваний під час мобілізації на підставі нарядів військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 та проходить військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 на посаді снайпера.

Відповідно до вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 30, 37, 127, 128 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та вимоги військових статутів, беззастережно виконувати накази начальника, стримувати інших й самому не допускати негідних вчинків, зобов`язаний виконувати свій конституційний обов`язок із захисту Вітчизни.

30.09.2014 р. згідно з наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 138 ОСОБА_5 вибув у щорічну основну відпустку терміном на 10 діб з 01 по 10 жовтня 2014 року. Під час перебування у відпустці у ОСОБА_5 погіршився стан здоров`я, внаслідок чого останній звернувся до військово-медичного клінічного центру Центрального регіону України. З 06.10.2014 р. по 23.10.2014 р. ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні у військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону України, після лікування йому було надано звільнення від виконання обов`язків військової служби на 15 днів.

08.11.2014 р. ОСОБА_5 з хибних розумінь про порядок проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_1 з лікувального закладу не повернувся.

ОСОБА_5 повернувся до військової частини у травні 2015 року і наказом командира військової частини польова пошта В НОМЕР_2 від 15.05.2015 р. за № 112 оформлено його повернення.

Старший солдат ОСОБА_5 , знаходячись за межами військової частини польова пошта НОМЕР_1 , знаючи про те, що він повинен проходити військову службу за призовом під час мобілізації, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, вчасно не прибув до військової частини і проводив час на власний розсуд і в період з 08.11.2014 р. по 15.05.2015 р., перебуваючи у м. Вінниці за адресою свого проживання, а саме: АДРЕСА_1 та займався особистими справами, хоча мав об`єктивну можливість повернутись до військової частини.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав та суду пояснив, що він був призваний на військову службу 16.05.2014 р. і проходив її у в/ч НОМЕР_2 на посаді снайпера. У відпустку він вибув 30.09.2014 р. і перебував вдома 6 чи 9 місяців, точно не пам`ятає, оскільки потрапив до військового шпиталю. Він мав повернутись на службу 27 чи 28 вересня, але не повернувся, оскільки неофіційно продовжив проходження лікування.

З 1 по 19 жовтня він був на денному стаціонарі й лікування закінчилось в кінці жовтня і йому дали 15 днів на реабілітацію. Після цього він взяв направлення до санаторію, про що повідомив у військову частину телефоном. Командир взводу сказав, що йому потрібно повернутись на службу, проте він проігнорував це і повернувся до військової частини в травні 2015 року. Офіційного підтвердження перебування на лікуванні з листопада 2014 року по травень 2015 року він не має.

Заслухавши пояснення обвинуваченого, думку сторін кримінального провадження, суд відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України вважає за доцільне обмежитись вирішенням лише тих питань, що винесені на розгляд суду сторонами кримінального провадження. Таким чином, судом було досліджено й інші докази, надані суду, а саме:

-витяг з наказу командира в/ч польова пошта В НОМЕР_2 ОСОБА_6 від 16.05.2014 р. за № 9, відповідно до якого старшого солдата ОСОБА_5 призначено стрільцем 3 стрілецького відділення взводу стрілецької роти;

-витяг з наказу командира в/ч польова пошта В НОМЕР_2 ОСОБА_6 від 30.09.2014 р. за № 138, згідно з яким старший солдат ОСОБА_5 вибув у щорічну відпустку терміном 10 діб з 01 по 10 жовтня 2014 року;

-копію витягу з книги реєстрації вибуття-прибуття, з якої вбачається, що ОСОБА_5 з 10.10.2014 р. вибув до госпіталю;

-копію виписного епікризу № 1163, відповідно до якого ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону України з 06.10.2014 р. по 23.10.2014 р., при виписці з центру рекомендовано: «Д» нагляд лікаря частини; модифікація способу життя, ЛФК; призначено медикаментозне лікування;

-копію довідки військово-лікарської комісії № 480 від 23.10.2014 р., згідно з якою ОСОБА_5 потребує звільнення від виконання службових обов`язків на 15 календарних днів;

-копію довідки військово-лікарської комісії № 422 від 30.04.2015 р., відповідно до якої констатовано захворювання у ОСОБА_5 , з приводу яких він проходив лікування, проте останній придатний до військової служби;

-витяг з наказу командира в/ч польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_6 від 15.05.2014 р. за № 112, згідно з яким ОСОБА_5 вважається таким, що повернувся після лікування з 14.05.2015 р.;

-лист за підписом головного лікаря МКЛ № 1 ОСОБА_7 від 02.06.2015 р. за № 01-6/470, відповідно до якого ОСОБА_5 за 2014-2015 роки на стаціонарному лікуванні в МКЛ № 1 не знаходився.

Аналізуючи показання обвинуваченого, досліджені в судовому засіданні за клопотанням сторони обвинувачення письмові докази, суд приходить до наступного висновку.

Сторона обвинувачення в судовому засіданні посилалась на ту обставину, що ОСОБА_5 призваний під час мобілізації на підставі нарядів військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дана обставина в судовому засіданні документально підтверджена не була, однак стороною захисту була визнана і не заперечувалась. З наданого суду витягу з наказу командира в/ч польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_6 від 16.05.2014 р. за № 9 випливає, що старшого солдата ОСОБА_5 призначено стрільцем 3 стрілецького відділення взводу стрілецької роти. З 01.10.2014 р. старший солдат ОСОБА_5 вибув у щорічну відпустку терміном до 10.10.2014 р., що підтверджується витягом з наказу командира в/ч польова пошта В НОМЕР_2 ОСОБА_6 від 30.09.2014 р. за № 138. Дана обставина сторонами кримінального провадження в судовому засіданні також не заперечувалась. Стороною обвинувачення надано суду незавірену копію витягу з книги реєстрації вибуття-прибуття, з якої вбачається, що ОСОБА_5 з 10.10.2014 р. вибув до госпіталю, проте стороною захисту заперечень щодо визнання вказаного доказу допустимим в судовому засіданні висловлено не було, а тому суд враховує його при вирішенні справи по суті.

Також судом з наданих суду копій документів випливає, що з 06.10.2014 р. по 23.10.2014 р. ОСОБА_5 проходив стаціонарне лікування у Військово-медичному клінічному центрі Центрального регіону. Згідно з довідкою військово-лікарської комісії № 480 від 23.10.2014 р. ОСОБА_5 у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням військової служби, потребує звільнення від виконання службових обов`язків на 15 календарних днів.

Таким чином, строк звільнення ОСОБА_5 від виконання службових обов`язків сплинув 07.11.2014 р., а тому 08.11.2014 р. йому необхідно було з`явитись до в/ч польова пошта НОМЕР_1 . Обвинувачений ОСОБА_5 факту невчасного з`явлення до військової частини не заперечував, зазначивши, що після закінчення лікування він продовжував лікуватись у різних медичних закладах, проте відповідного документального підтвердження даної обставини суду надано не було. Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні про свій намір подальшого лікування в телефонному режимі повідомив комвзводу, який наказав йому повернутись до військової частини й даний наказ ОСОБА_5 було проігноровано.

З довідки військово-лікарської комісії № 422 від 30.04.2015 р. випливає, що у ОСОБА_5 констатовано захворювання, з приводу яких він проходив лікування, проте останній придатний до військової служби. Інших документальних доказів, які б спростували дану обставину в ході судового розгляду кримінального провадження сторонами надано не було. Також суду не було надано доказів та не повідомлено інших відомостей, які б викликали сумнів у вищевказаній довідці.

З витягу наказу командира в/ч польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_6 від 15.05.2014 р. за № 112 слідує, що ОСОБА_5 вважається таким, що повернувся після лікування з 14.05.2015 р. Суд приймає до уваги, що у витязі наказу зазначено, що останній видано 15.05.2014 р., однак з тексту наказу слідує, що вказана подія мала місце в 2015 році, що підтвердив у судовому засіданні й обвинувачений ОСОБА_5 , а тому посилання у витязі на дату видачі наказу в 2014 році суд оцінює критично як описку.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо кваліфікації дій ОСОБА_5 суд приймає до уваги наступне.

Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.
Аналогічні положення закріплені й у ст. 1 Закону України «Про оборону», зі змісту якої випливає, що особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про оборону» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.
Зі змісту ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну справу та мобілізацію» випливає, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Рішення про часткову мобілізацію було прийняте на підставі Указу в.о. Президента України від 17.03.2014 р., який був затверджений Законом України від 17.03.2014 р. за № 1126-VII. Вказаний Закон відповідно до ч. 2 набирає чинності з дня його опублікування, Закон було опубліковано 18.03.2014 р. в газеті «Голос України» за № 49. В подальшому Президентом України видавались укази про часткову мобілізацію, які затверджувались Верховною Радою України. Станом на 30.09-08.11.2014 р., тобто в час вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину, рішення про завершення особливого періоду не ухвалювалось.

Також суд враховує, що в розумінні ст. 83 Закону України «Про мобілізаційну справу та мобілізацію» оголошена мобілізація не є цільовою, а тому суд вважає, що інкримінований ОСОБА_5 злочин останнім було вчинено в особливий період.

При цьому суд враховує, що ч. 3 ст. 4 КК України регламентовано, що часом вчинення злочину визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.
Згідно із Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини» від 12.02.2015 р. норму ст. 407 КК України було викладено в новій редакції, в тому числі й добавлено в якості кваліфікуючої ознаки вчинення злочину в особливий період. Вказаний Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування і був опублікований 04.03.2015 р. в газеті «Голос України» за № 39, тобто набув чинності після вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину.
Зі змісту ч. 2 ст. 5 КК України випливає, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Таким чином, суд вважає, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України (в редакції закону від 04.03.2015 р.), за ознаками нез`явлення військовослужбовцем вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць.
При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив злочин середньої тяжкості, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання та проходження служби характеризується позитивно, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлена.

З урахуванням вищенаведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а покаранням, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Керуючись ст. ст. 371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України (в редакції закону від 04.03.2015 р.), та призначити покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Згідно з ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: