Справа №489/9241/14-к 02.12.2015 02.12.2015 02.12.2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/825/15 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.187 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
2 грудня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючої судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, раніше судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1
- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
захисник ОСОБА_6 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.
Просить вирок змінити, призначивши більш м`яке покарання.
Короткий зміст рішення суду 1-й інстанції.
ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.
На підставі ст.71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.03.2014 р., та остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією майна.
Постановлено стягнути з обвинуваченого на відшкодування матеріальної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 - 3951 грн. 80 коп., на користь потерпілого ОСОБА_10 1000 грн.
Позов потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, в розмірі 5000 грн. залишено без розгляду.
Вирішено питання про речові докази.

Узагальнені доводи апеляційної скарги захисника.
Вважає вирок незаконним, необґрунтованим та таким, що постановлено з неправильним застосуванням кримінального закону. Висновки суду не відповідність фактичним обставинам кримінального провадження, у зв`язку із чим призначено занадто суворе покарання.
Оспорюючи кваліфікацію дій ОСОБА_7 по першому епізоду обвинувачення, апелянт вважає не доведеною наявність попередньої змови ОСОБА_7 з невстановленою особою.
При цьому посилається на показання обвинуваченого, який заперечував таке, та потерпілого ОСОБА_9 , який під час судового розгляду показав суду, що обвинувачений ОСОБА_7 тілесних ушкоджень не наносив, хто саме знімав з нього куртку, - точно сказати не може. На думку апелянта, при впізнанні ОСОБА_7 , потерпілий показав на нього тільки тому, що на обвинуваченому була одягнута його(потерпілого) шкіряна куртка, яку згодом потерпілому повернуто. Вважає, що збитки на лікування в розмірі 3651 грн. 80 коп. повинні бути стягненні з іншої, невстановленої особи на ім`я ОСОБА_11 .
Вказує, що за іншим епізодом, - від 13.10.2014 р. (вчинення розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_10 ) обвинувачується тільки ОСОБА_7 , але це не відповідає дійсності та фактичним обставинам справи, оскільки згідно заяви про вчинення злочину, протоколів допиту та додаткового допиту потерпілого, останній вказав, що злочин вчинено двома особами.
Так, 22.10.2014 р. обвинувачений ОСОБА_7 після затримання, повідомив органи досудового слідства, що злочин скоїв ОСОБА_12 , та добровільно показав місце де були сховані документи, які ОСОБА_12 забрав у потерпілого.
Стверджує, що докази винуватості ОСОБА_7 (по епізоду від 13.10.2014 р.) ґрунтуються тільки на сумнівних показах потерпілого, тоді як інших свідків події досудовим слідством не встановлено.
Вважає, що ОСОБА_12 знаючи що у ОСОБА_7 вже є судимості та те, що він обвинувачується у скоєнні ще одного злочину, обмовляє його з метою уникнення відповідальності за скоєний злочин,.
Мотивуючи своє прохання про пом`якшення покарання, крім вище наведеного, посилається на наявність пом`якшуючих покарання обвинуваченого обставин, а саме: щире каяття, сприяння слідству та стан здоров`я.
Встановлені судом 1-ї інстанції обставини.
ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що 10.10.2014 р., близько 13 год. 30 хв., за попередньою змовою з невстановленою особою, знаходячись на перехресті вул. Комунарівської та вул. Горохівської, в м. Миколаєві, маючи намір на заволодіння чужим майном, напали на ОСОБА_9 , застосувавши до останнього фізичне насильство, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, яке виразилося в штовханні потерпілого, в результаті чого останній впав на землю та нанесенні удару по обличчю, чим були заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, заволоділи належними потерпілому шкіряною курткою, вартістю 3000 грн., мобільним телефоном "Nокіа 107", вартістю 300 грн. з двома сім-картками, заподіявши матеріальну шкоду в розмірі 3300 грн.
Крім того, 13.10.2014 р. близько 12 години, ОСОБА_7 , вчинивши раніше розбій, знаходячись в першому під`їзді будинку АДРЕСА_2 , із застосуванням фізичного насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, а саме нанесення декількох ударів в область голови ОСОБА_10 , в результаті яких останній втратив свідомість, заволодів належними потерпілому портмоне, вартістю 100 грн., грошовими коштами в сумі 900 грн. иа документами на ім`я ОСОБА_10 : посвідченням водія та талоном до нього пенсійним посвідченням, полісом страхування, техпаспортом на автомобіль номерний знак НОМЕР_1 , техпаспортом на автомобіль номерний знак НОМЕР_2 , металевою пластиною з номером, які матеріальної цінності не мають, заподіявши матеріальну шкоду в розмірі 1000 грн.
Суд визнав ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, тобто у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, що зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб та особою, яка раніше вчинила розбій.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача, доводи захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора про залишення вироку без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України , судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Ці вимоги закону судом дотримані.
З матеріалів справи вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у нападі з метою заволодіння чужим майном поєднаному з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, що зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб та особою, яка раніше вчинила розбій, а також кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 187 відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на зібраних у справі та ретельно досліджених в судовому засіданні доказах.
Є безпідставним твердження апелянта, про відсутність попередньої змови ОСОБА_13 з невстановленою особою на вчинення розбійного нападу на ОСОБА_9 .
Так, відповідно до положень ч.2 ст.27 КК України, виконавцем (співвиконавцем) є особа, яка у співучасті з іншими суб`єктами злочину безпосередньо чи шляхом використання інших осіб, що відповідно до закону не підлягають кримінальні відповідальності за скоєне, вчинила злочин, передбачений цим кодексом.
Відповідно до ч.2 ст.28 КК України, злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві і більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.
З показань потерпілого ОСОБА_9 вбачається, що розбійний напад на нього розпочався саме з дій обвинуваченого ОСОБА_7 , який повалив його на землю, а коли він (потерпілий) намагався з`ясувати у чому річ, то з метою запобігання опору, інша особа його вдарила вдруге, в результаті чого спричинили подвійний перелом нижньої щелепи і заволоділи його курткою та телефоном.
Обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував, що саме він перший звернувся до потерпілого, розвернув його, від чого останній упав.
Вказані дані беззаперечно вказують на те, що ОСОБА_7 та інша особа були співвиконавцями вчинення злочину, їх дії носили узгоджений характер, та у сукупності із даними про те, що вони разом розпорядилися викраденим майном, поза розумний сумнів свідчать про наявність попередньої домовленості між ними на сумісне заволодіння чужим майном саме шляхом розбійного нападу, тобто поєднаного з спричиненням тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Безпідставними є твердження обвинуваченого про те, що він звернувся до потерпілого як до свого знайомого, а злочин вчинила інша особа.
Оскільки, потерпілий спростував факт знайомства із ОСОБА_7 , а дії останнього, направлені на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном носили узгоджений з іншою особою характер, то суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що дії ОСОБА_7 стосовно потерпілого пов`язані саме із реалізацією спільної з іншою особою домовленості на заволодіння його майном.
Є неспроможними посилання апелянта на те, що суд у вироку невірно виклав та взяв у основу обвинувачення показання потерпілого ОСОБА_14 щодо ролі обвинуваченого у вчиненні на нього розбійного нападу, оскільки, показання потерпілого та обвинуваченого в цій частині не суперечать між собою.
Безпідставними є твердження апелянта про порушення порядку пред`явлення ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_14 для впізнання.
Відповідно протоколу даної слідчої дії, складеного згідно з вимогам чинного законодавства, потерпілий ОСОБА_14 впізнав ОСОБА_7 серед трьох інших чоловіків по зросту та рисам обличчя. Крім того, потерпілий впізнав свою шкіряну куртку на обвинуваченому, у якій останній був затриманий та одягнений під час впізнання.(а.с.52-54).
У суді потерпілий ОСОБА_9 підтвердив зазначені обставини впізнання обвинуваченого та наполягав, що впізнав обвинуваченого не тільки тому, що той був одягнений у його куртку, а й по рисам його обличчя.
Необґрунтованими також апеляційний суд вважає твердження апелянта про недоведеність участі ОСОБА_7 у вчиненні розбійного нападу на ОСОБА_15 .
Судом належним чином та з достатньою повнотою встановлено обставини вчинення злочину. Зокрема суд обґрунтовано взяв до уваги показання потерпілого ОСОБА_10 , який стверджував, що ОСОБА_7 зайшов за ним у під`їзд, наніс удар в голову, від чого він втратив свідомість, та заволодів його майном. Щодо змісту його заяви до органу досудового слідства, в якій він вказав на участь двох осіб у вчиненні злочину, то таке він зазначив з огляду на пояснення сусідів, які йому повідомили, що нападників було двоє. Однак, іншої особи, крім ОСОБА_7 , він не бачив.
Так, свідок ОСОБА_12 підтвердив, що він разом із ОСОБА_13 пішли за потерпілим. А потім, ОСОБА_7 зайшов за потерпілим у під`їзд, через деякий час вибіг і вони разом побігли геть. Такі пояснення свідка узгоджуються і з вище наведеними показаннями потерпілого ОСОБА_15 і їм дана судом належна оцінка.
Дослідивши вказані показання потерпілого ОСОБА_15 та свідка ОСОБА_12 у сукупності з іншими доказами у справі, суд дійшов вірного висновку про доведеність вчинення розбійного нападу на ОСОБА_15 саме ОСОБА_7 .
Відсутні переконливі доводи апелянта стосовно обмовляння ОСОБА_12 ОСОБА_7 по даному епізоду обвинувачення з метою уникнення його ( ОСОБА_16 ) відповідальності.
Таким чином, твердження апелянта в частині неправильності встановлених судом фактичних обставин розбійного нападу на ОСОБА_15 є безпідставними.
Згідно ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 1190 ЦК України , особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.
Відповідно до ч.4 ст. 1193 ЦК України, суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.
У відповідності з вище зазначеними нормами закону суд прийняв правильне рішення про стягнення саме з ОСОБА_13 , ОСОБА_17 як з особи, визнаної винною у вчиненні злочинів, шкоди, завданої потерпілим.
Вирішуючи питання розмір відшкодування потерпілим ОСОБА_14 та ОСОБА_15 матеріальної шкоди, суд вірно виходив з вартості викраденого майна, яке не було повернутим потерпілим, та відносно потерпілого ОСОБА_14 наявності доказів на підтвердження витрат на лікування травми, отриманої внаслідок вчинення злочину. Тому, рішення про стягнення на користь потерпілого ОСОБА_14 3951грн.80 коп., а на користь ОСОБА_15 1000 грн. є вірним.
Таким чином, доводи апелянта про невірне вирішення судом цивільного позову потерпілих є неспроможними.
Що стосується покарання, то при його призначенні суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких, дані про особу винного та обставини, при яких було скоєно кримінальне правопорушення, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, часткове відшкодування шкоди. З урахуванням наведеного, суд прийшов до вірного висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна.
Саме таке призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З урахуванням того, що засудженим скоєно злочин в період іспитового строку за попереднім вироком, при призначенні остаточного покарання суд обґрунтовано застосував положення ст.71 КК України.
З огляду на вчинення двох тяжких злочинів через нетривалий проміжок часу у період іспитового строку за попереднім вироком, відсутність критичного ставлення ОСОБА_7 до скоєного, неспроможними вважає апеляційний суду й доводи апелянта стосовно наявності щирого каяття у вчиненому.
Щодо сприяння засудженого розкриттю злочину (по епізоду від 13.10.2014р.), - його вказівка на місце зберігання викрадених документів на ім`я ОСОБА_15 , то з огляду на призначення основного покарання ближче до мінімального розміру, передбаченого законом за вчинений злочин, підстав для його пом`якшення колегія суддів не вбачає.
Стан здоров`я ОСОБА_7 , на який є посилання в апеляції, не є тією обставиною, яка істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, адже він не завадив ОСОБА_7 вчинити злочин із застосуванням насилля.
Таким чином, колегія суддів вважає, що постановлений вирок є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
Керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 жовтня 2015 року за обвинуваченням ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуюча

Судді: