Справа № 215/4626/14-к
1-кс/215/222/14
У Х В А Л А

30.07.2014 року Тернівський районний суд м. Кривого Рогу
в складі: слідчого судді - ОСОБА_1
при секретарі - ОСОБА_2
за участю прокурора - ОСОБА_3
заявника - ОСОБА_4
обвинуваченого - ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_4 щодо незаконного утримання під вартою,

ВСТАНОВИВ:

22.07.2014 року до суду надійшла заява ОСОБА_4 щодо незаконного утримання під вартою, в порядку ст.206 КПК України.(2012 р.).
В заяві вказує, що ОСОБА_5 затриманий в порядку ст.115 КПК України (1960 року) 04 травня 2011 року. В подальшому судом обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. З того часу він безперервно перебуває під вартою понад три роки.
Ухвалою колегії суддів Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 15 травня 2014 року строк тримання під вартою ОСОБА_5 продовжений до 14 липня 2014 року.
Станом на 22 липня 2014 року строк тримання під вартою ОСОБА_5 судом не продовжений, але його підзахисного не звільнили і продовжують утримувати в Криворізькій установі виконання покарань УДПтС України в Дніпропетровській області (№3) в м. Кривому Розі, вул. Світла, 6.2 (Тернівський район м. Кривого Рогу) без будь-яких правових підстав.
Керівництво установи обґрунтовує свої дії тим, що від голови Тернівського районного суду Дніпропетровської області їм надійшло повідомлення, в якому суд вважає помилковим встановлення строків тримання під вартою ОСОБА_5 . Тернівським міським судом Дніпропетровської області і зазначає, що підсудний «повинен перебувати під вартою в Криворізькій УВП №3 до прийняття відповідного процесуального рішення Тернівським районним судом м. Кривого Рогу».
Вважає, що ОСОБА_5 утримується під вартою незаконно з огляду на наступне:
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція), ратифікована Законом України від 17.07.1997 № 475/97 Верховною Радою України.
Із моменту ратифікації Конвенції Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Серед них відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України. Із метою врегулювання відносин, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконувати рішення ЄСПЛ проти України, усунення причин порушення Україною норм Конвенції, впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини та створення передумов для зменшення кількості заяв до ЄСПЛ Верховною Радою України прийнято Закон України від 23.02.2006 № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право кожного на свободу та особисту недоторканність, частина 1 (пункт с) цієї статті дозволяє законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
Європейський суд у своїй практиці наголошує, що у справі, в якій йдеться про позбавлення свободи, особливо важливим аспектом є дотримання принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінною вимогою є наявність у національному законі чітко сформульованих умов, за яких здійснюється позбавлення свободи, та забезпечення передбачуваності застосування самого цього закону, тобто відповідності його до встановленої Конвенцією вимоги «законності» (справа «Стіл та інші проти Сполученого Королівства»).
У своїй позиції, викладеній у рішенні у справі "Барановський проти Польщі"", Європейський суд зауважує, що національна практика тримання особи під вартою після передачі справи до суду не була передбачена окремим законодавчим положенням, а виникла внаслідок того, що у кримінально-процесуальному законодавстві Польщі на той час були відсутні чіткі норми, які б регулювали ситуацію, в якій опинявся затриманий на стадії судового провадження після закінчення строку його тримання під вартою, встановленого постановою, виданою ще на стадії досудового провадження.
Також у справі "Худойоров проти Росії" Європейський суд дійшов висновку, що хоча, кримінально-процесуальне законодавство Росії містило норми, які встановлювали обмеження строку тримання особи під вартою після передачі справи до суду, наявність такого обмеження в російському законодавстві не відрізняє цю справу від справи "Барановський проти Польщі", оскільки сам факт передачі справи до суду не є «законною» підставою для безперервного тримання особи під вартою в сенсі пункту 1 статті 5 Конвенції.
Таким чином, у зазначених справах Європейський суд констатував порушення статті 5 Конвенції, оскільки кримінально-процесуальне законодавство Польщі та Росії, з огляду на відсутність чітких норм, які б передбачали можливість у належному порядку на стадії судового провадження продовжувати строк тримання особи під вартою, не задовольняє критерій «передбачуваності закону», як цього вимагає пункт 1 статті 5 Конвенції.
У цьому контексті Європейський суд також наголошує, що для цілей пункту 1 статті 5 Конвенції, тримання під вартою, яке здійснюється без відповідного розпорядження з боку суду чи судді або будь-якої іншої особи, «якій закон надає право здійснювати судову владу», не може вважатися «законним» у розумінні цього положення. Це також випливає з пункту 3 статті 5 Конвенції, де зазначено, що кожен, кого заарештовано або затримано, має негайно постати перед суддею, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Крім того, положення пункту 4 статті 5 є додатковим підтвердженням того, що тримання під вартою, строк якого продовжується поза початкові межі, передбачені пунктом 3, потребує судового втручання як гарантії проти свавілля.
Аналізуючи кримінально-процесуальне законодавство України (КПК 1960 року) можна пересвідчитись, що його норми не відповідають вимогам статті 5 Конвенції.
Так, відповідно до частини 5 статті 156 КПК України строки тримання під вартою під час досудового слідства закінчуються в день надходження справи до суду. При цьому відповідно до статті 237 КПКУ питання зміни, скасування або обрання запобіжного заходу вирішується суддею при попередньому розгляді справи, а згідно статті 241 КПК України справа повинна бути призначена до попереднього розгляду не пізніше десяти діб, а у разі складності справи - не пізніше тридцяти діб з дня надходження її до суду.
Таким чином, виникла необхідність встановлення контролю з боку суду за законністю тримання особи під вартою після проведення досудового слідства. А також - необхідність розмежування обчислення строків тримання під вартою на стадії досудового слідства та після надходження справи до суду, і таким чином, встановлення чіткої законної підстави для тримання особи під вартою після надходження справи до суду.
Отже, існувала нагальна потреба внесення відповідних змін до чинного законодавства України, зокрема, у КПК, і приведення його у відповідність до положень Конвенції з урахуванням їх тлумачення Європейським судом з прав людини.
На цей час в Україні набрав чинності і з 19 листопада 2012 року діє новий КПК, положення якого відповідають більшості вимог Конвенції та інших норм міжнародного права. Норми зазначеного кодексу передбачають обов`язкове визначення строку дії ухвали про обрання, або продовження строку дії будь-якого запобіжного заходу (Глава 18), а також порядок звільнення особи з-під варти у випадку закінчення строку дії ухвали суду про тримання під вартою (ст.202 ч.5 КПК України). В такому випадку підозрюваний, обвинувачений повинен бути негайно звільнений уповноваженою особою місця ув`язнення.
Відповідно до ч. 1 ст.206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.
Відповідно до ч.2 тієї ж статті, якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутністю судового рішення, яке набрало законної сили, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.
Частиною 3 ст.206 КПК України визначає, що слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не нададуть судове рішення, яке набрало законної сили, бо не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення свободи особи.
Просить звільнити з-під варти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В судовому засіданні ОСОБА_4 заяву підтримує, просить звільнити ОСОБА_5 з-під варти.
Обвинувачений ОСОБА_5 заяву підтримав, просить звільнити його з під варти.
Прокурор в судовому засіданні пояснив, що оскільки справа у відношенні ОСОБА_5 розслідувалася та розглядається відповідно норм КПК України 1960 року, відповідно до яких було необхідно продовжувати строк тримання під вартою лише на досудовому розслідуванні, вважає, що відсутні підстави для звільнення ОСОБА_5 з під варти.
Дослідивши матеріали особової справи, вислухавши прокурора, захисника ОСОБА_4 , суд вважає необхідним в задоволенні клопотання відмовити.
Згідно ст.206 КПК України, кожен слідчий суддя, в межах територіальної юрисдикції якого, знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.
Слідчій суддя здійснює розгляд питань, які стосуються застосування, зміни чи скасування заходів забезпечення кримінального провадження (у тому числі й запобіжних заходів); нагляд за дотриманням законності в питаннях затримання особи та утримування її під вартою; надання дозволів на вчинення окремих слідчих (розшукових) дій в ході досудового розслідування; розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора під час досудового розслідування; вирішення питань щодо поміщення неповнолітнього у приймальник-розподільник та щодо направлення особи до медичного закладу для проведення психіатричної експертизи;
Як вбачається з клопотання та постанови про порушення кримінальної справи, справу порушено 02.05.2011 року та розслідувалася і розглядається за нормами КПК України (1960 року), тобто до набрання чинності КПК України (2012).
Згідно ст. 156 ч.1,2,9 КПК України 1960 року, тримання під вартою під час досудового розслідування не повинно тривати більше двох місяців. У випадках коли у вказаний строк, розслідування справи закінчити не можливо, строк тримання під вартою може бути продовжений. Подальше продовження зазначеного строку проводиться з урахуванням часу перебування обвинуваченого під вартою до направлення справи до суду.
Відповідно до п.9 перехідних положень КПК України 2012 року, запобіжні заходи, застосовані під час дізнання та досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни.
30.09.2011 року справа направлена до суду, постановою цього ж суду від 02.12.2011 року кримінальну справу у відношенні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 призначено до розгляду в судовому засіданні та вирішено питання стосовно залишення ОСОБА_5 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Ухвалою колегії суддів Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 15.05.2014 року (а.с.6), при направленні справи для визначення підсудності, було помилково встановлено строк тримання ОСОБА_5 під вартою до 14.07.2014 р. Підсудний повинен перебувати під вартою в Криворізькій УВП №3, до прийняття відповідного процесуального рішення Тернівським районним судом м. Кривого Рогу, а тому суд вважає, що у заяві ОСОБА_4 стосовно звільнення ОСОБА_5 з під варти, у зв`язку із незаконним утриманням слід відмовити.
Таким чином, лише відповідно до норм КПК України 2012 року необхідно при судовому розгляді справи продовжувати строк тримання під вартою, справа у відношенні ОСОБА_5 розглядається в порядку КПК України 1960 року, яке не вимагає при судовому розгляді справи продовжувати підсудним строки тримання під вартою.
Керуючись ст. 206, 392 КПК України, на підставі ст. 156 КПК України 1960 року, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_4 щодо звільнення з під варти ОСОБА_5 .
Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Суддя: