ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_37,

суддів: ОСОБА_38, ОСОБА_39,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 02 жовтня 2015 року,

встановив:

Указаним вироком місцевого суду, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 02 жовтня 2015 року, визнано винуватим та засуджено

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця с. Ворокомле Камінь-Каширського району Волинської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

- за ч. 1 ст. 368 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки з позбавленням права приймати складання іспитів і заліків у студентів вищих учбових закладів та бути науковим керівником при написанні студентами вищих учбових закладів дипломних робіт, строком на 2 роки, та спеціальною конфіскацією в дохід держави коштів, отриманих внаслідок вчинених злочинів;

- за ч. 3 ст. 368 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права приймати складання іспитів і заліків у студентів вищих учбових закладів та бути науковим керівником при написанні студентами вищих учбових закладів дипломних робіт, строком на 3 роки, спеціальною конфіскацією в дохід держави коштів, отриманих внаслідок вчиненого злочину та конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки і 6 місяців з позбавленням права приймати складання іспитів і заліків у студентів вищих учбових закладів та бути науковим керівником при написанні студентами вищих учбових закладів дипломних робіт, строком на 3 роки, спеціальною конфіскацією в дохід держави коштів, отриманих внаслідок вчинених злочинів та конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Вирішено питання про долю речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винуватим і засуджено за те, що він, відповідно до наказу ректора Волинського національного університету імені Лесі Українки № 24-К/В від 09.02.2011 року обіймаючи посаду доцента кафедри кримінального права та процесу Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки, пов'язану з виконанням організаційно- розпорядчих обов'язків, будучи службовою особою, в аудиторіях вказаного навчального закладу, розташованого за адресою вул. Винниченка, 30, м. Луцька, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, з використанням свого службового становища щодо проведення контролю знань і прийомів заліків одержав від студентів неправомірну вигоду за позитивне складання заліку з предмету «Кримінальне право України»: 16.12.2014 року від ОСОБА_4 в сумі 200 грн; цього ж дня повторно від кожного окремо від ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у сумі по 200 грн; від ОСОБА_8 в сумі 100 грн; 18.12.2014 року від ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 по 200 грн від кожного окремо, а також цього ж дня від ОСОБА_13, ОСОБА_14 окремо по 150 грн; від ОСОБА_15, від ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 по 100 грн; 20.12.2014 року від ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28 по 200 грн від кожного; від ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31 окремо по 150 грн; від ОСОБА_32 та ОСОБА_33 по 100 грн. Після отримання неправомірної вигоди ОСОБА_2 виставив в «Індивідуальний навчальний план студента» від 60 до 75 балів і відповідні оцінки.

Крім того, 18.12.2014 року ОСОБА_2 діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, з використанням свого службового становища щодо проведення контролю знань, прийому дипломних робіт у студентів і керівництва дипломними проектами останніх одержав від студента ОСОБА_34 неправомірну вигоду в сумі 1700 грн за позитивний захист останнім в майбутньому дипломної роботи з предмету «Кримінальне право України.

У касаційній скарзі захисник указує на незаконність засудження ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 368, ч. 3 ст. 368 КК України. ОСОБА_1, надаючи свій аналіз доказам та фактично посилаючись на неповноту та однобічність судового розгляду, що в свою чергу призвело до невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам провадження, стверджує про відсутність у діях ОСОБА_2 складів злочинів, за які він був засуджений. На обґрунтування своїх тверджень зазначає, що ОСОБА_2 не був службовою особою та отримуючи кошти від студентів, не мав корисливого мотиву, не одержував їх як неправомірну вигоду за успішне складання заліків, а мав намір витратити отримані кошти на видання під його редакцією посібника «Кримінальне право України» (Загальна частина). Звертає увагу на те, що одержання коштів від студентів трьох груп охоплювалося єдиним умислом ОСОБА_2, а тому останнього безпідставно визнано винуватим у 33 епізодах отримання неправомірної вигоди. Окрім того, захисник посилається на те, що між ОСОБА_2 і студентом ОСОБА_34 мали місце цивільно-правові відносини, оскільки, як стверджує захисник, ОСОБА_2 отримав гроші від останнього за написання дипломної роботи, а не за сприяння у її захисті. Посилається на порушення права на захист ОСОБА_2 і на недотримання судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону. Також захисник зазначає про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених злочинів та даним про особу ОСОБА_2 внаслідок суворості.

Перевіривши касаційну скаргу, долучені копії судових рішень, колегія суддів вважає, що немає підстав для відкриття провадження з мотивів, наведених у касаційній скарзі.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Неповнота та однобічність судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження відповідно до ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

З огляду на це, суд касаційної інстанції при перевірці судових рішень виходить із фактичних обставин встановлених судом.

У касаційній скарзі захисник зазначає про те, що всі дії ОСОБА_2, окрім епізоду одержання коштів від студента ОСОБА_34, охоплювались єдиним умислом на одержання грошей від студентів трьох груп другого курсу юридичного факультету денної форми навчання при здачі заліку з дисципліни «Кримінальне право України» і загальна сума неправомірної вигоди при цьому становить 4200 грн, з огляду на що, як стверджує захисник, злочинна діяльність засудженого складається не з 31 епізоду, а є єдиним продовжуваним злочином.

Із копій судових рішень убачається, що суд при вирішенні питання про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 3 ст. 368 КК України, керуючись вимогами ст. 94 КПК України, дослідив всі обставини кримінального провадження, дав належну оцінку доказам, наявним у провадженні, виходячи із засад їх допустимості, достатності, достовірності та належності.

Так, із копії вироку видно, що версія захисника про те, що ОСОБА_2 гроші отримував від студентів як плату за навчальний посібник визнана судом надуманою, оскільки спростована показаннями самих студентів, які давали їх як свідки під час судового розгляду цього кримінального провадження. Так, кожен із них, ствердив, що кошти передавалися саме за успішну здачу заліку із предмета «Кримінальне право України», який приймав саме доцент ОСОБА_2, а не за посібник для навчання студентів, автором якого є останній, до того ж будь-якої розмови про посібник не було як до заліку, так і після нього. Про дані обставини передавання неправомірної вигоди ОСОБА_2 студенти зазначили у своїх заявах, адресованих правоохоронним органам, які, як вказав суд, знаходяться у матеріалах кримінального провадження.

Окрім того, у вироку суд зазначив про те, що сам ОСОБА_2 не знав вартості навчального посібника «Кримінальне право України» (Загальна частина), що унеможливлювало визначення конкретної суми, яку мали б здати студенти. При цьому суми коштів, які здавалися студентами, визначалися ними на власний розсуд, що в свою чергу також свідчить про те, що кошти ОСОБА_2 отримував за позитивне складання заліку.

Доводи захисника про те, що між студентом ОСОБА_34 та ОСОБА_2 мали місце цивільно-правові відносини є неспроможними, оскільки із вироку вбачається, що свідок ОСОБА_34 у судовому засіданні стверджував про те, що неправомірну вигоду в сумі 1700 грн передав ОСОБА_2 в якості завдатку за написання дипломної роботи та за подальше сприяння у її захисті. Окрім того, ОСОБА_34 зазначив про те, що решту коштів, а саме 200 доларів США, мав передати ОСОБА_2 у березні місяці. Вказані показання свідка підтверджується переглянутими та дослідженими в судових засіданнях відеозаписами, отриманими в ході проведення оперативно-розшукових заходів, на які послався суд у вироку.

Також твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не був службовою особою, з огляду на що він не є суб'єктом вчинених злочинів є безпідставними. Так, у вироку зазначено, що ОСОБА_2, перебуваючи на посаді доцента кафедри кримінального права та процесу Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки, в певний час та місці, приймав у студентів, згідно з затвердженим графіком залік із предмету «Кримінальне право України» та виконував такими чином свої службові організаційно-розпорядчі обов'язки, що підтверджується графіком цих заліків, показаннями у суді свідків: заступника декана ОСОБА_35 і завідуючої кафедри кримінального права та процесу юридичного факультету ОСОБА_36, книгами індивідуальних навчальних планів студентів, а також показаннями самих студентів, які виступали в суді як свідки.

У суду касаційної інстанції не має підстав не довіряти цим висновкам суду першої інстанції, які детально викладені у вироку, що відповідає вимогам ст. 370 КПК України, а у касаційній скарзі відсутні обґрунтовані належним чином доводи на їх спростування.

Окрім того, як видно із ухвали суду апеляційної інстанції, судом також було перевірено та визнане безпідставним твердження сторони захисту про те, що винуватість ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, за які він був засуджений, є недоведеною, оскільки це не відповідає фактичним обставинам провадження, встановлених судом. Окрім того, доводи касаційної скарги захисника про порушення права на захист ОСОБА_2 і про наявність порушень вимог кримінального процесуального закону, аналогічні тим, які висловлювались в суді апеляційної інстанції і були ретельно перевірені, а висновки суду про голослівність цих доводів належним чином обґрунтовані. У суду касаційної інстанції не має підстав не довіряти даним висновкам суду апеляційної інстанції, які детально викладені в ухвалі, що відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

У касаційній скарзі не зазначено про такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування судових рішень щодо ОСОБА_2

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Із наданих копій судових рішень убачається, що судом при призначенні ОСОБА_2 покарання вищевказані вимоги кримінального закону дотримано.

Зокрема, суд урахував ступінь тяжкості, кількість та характер вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризувався за місцем роботи, пом'якшуючі покарання обставини, якими суд визнав те, що ОСОБА_2 є особою пенсійного віку, інвалідом 2-ї групи, має поганий стан здоров'я, за час своєї трудової діяльності отримав ряд державних нагород і подяк. Обтяжуючих покарання обставин судом встановлено не було.

Одночасно, із ухвали видно, що суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту, аналогічні доводам касаційної скарги, дійшов правильного висновку про достатнє обґрунтування вироку суду в частині призначення покарання ОСОБА_2 за ч. 3 ст. 368 КК України із застосуванням ст. 69 КК України та за ч. 1 ст. 368 КК України в межах санкції цієї статті.

Окрім того, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_2 від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

На думку колегії суддів, обране судом ОСОБА_2 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Клопотання про зупинення виконання судових рішень розглядається судом касаційної інстанції в порядку, визначеному ст. 430 КПК України.

З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у касаційній скарзі, наданих копій судових рішень убачається, що підстави для її задоволення відсутні, а тому у відкритті провадження слід відмовити.

Виходячи з викладеного, керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України,

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 02 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_2.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_37 ОСОБА_38 ОСОБА_39