АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/490/489/11 Справа № 11-1416/11 Головуючий у 1 й інстанції - Калиниченко Доповідач - Косенко Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2011 року м. Дніпропетровськ

09 серпня 2011 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Косенка Л.М.

суддів Кухар О.В., Ферафонтова В.Ю.

при секретарі Грищенко І.М.

за участю прокурора Харів Н.А.

потерпілих ОСОБА_1, ОСОБА_2,

ОСОБА_3

захисника потерпілої адвоката ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

засудженого ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську кримінальну справу за апеляціями прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, засудженого ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2010 року, яким засуджено

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

не судимого, -

за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на три роки, ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на пять років, ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на сім років з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на сім років з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь: - потерпілого ОСОБА_1 матеріальні збитки 322 грн., на відшкодування моральної шкоди 50000 грн.,

-потерпілого ОСОБА_7 матеріальні збитки 48672 грн. 99 коп., на відшкодування моральної шкоди 80000 грн., витрати на юридичну допомогу 2000 грн.;

-потерпілої ОСОБА_3 матеріальні збитки 74616 грн. 71 коп., на відшкодування моральної шкоди 20000 грн., витрати на юридичну допомогу 2000 грн.

Вироком суду ОСОБА_6 за ч.2 ст.194 КК України виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.

Згідно з тим самим вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів за таких обставин.

21 липня 2007 року близько 21.40 години біля будинку № 50 по вул. Абая в м. Дніпропетровську між ОСОБА_8 та раніш йому незнайомим ОСОБА_1 виникла раптова сварка, в ході якої ОСОБА_6 з метою заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_1 умисно наніс йому один удар ножем, в область живота, чим спричинив потерпілому ОСОБА_1 відповідно до висновку судово-медичної експертизи №3365е від 31.07.2008 року тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тяжких, як небезпечні для життя.

01 жовтня 2007 року близько 10.00 години ОСОБА_6, знаходячись у стані алкогольного спяніння, управляючи за довіреністю технічно справним автомобілем НОМЕР_1, що належить ОСОБА_9, рухався по вул. Набережній Заводській в м. Дніпропетровську з боку вул. ОСОБА_10Леніна в напрямку ж/м Парус м. Дніпропетровська.

Під час руху в районі будинку № 103-а ОСОБА_6, здійснюючи рух по вул. Набережній Заводській, не діяв таким чином, щоб не поставити під небезпеку життя та здоровя громадян, не впевнившись у безпеці подальшого руху, проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем НОМЕР_2, що рухався у зустрічному напрямку по своїй смузі руху, під керуванням водія ОСОБА_2, чим грубо порушив п.10.1 Правил дорожнього руху України.

Не виконання названого пункту Правил дорожнього руху України призвело до зіткнення транспортних засобів, внаслідок якого водію ОСОБА_2 були заподіяні тілесні ушкодження, які за своїм характером та у своїй сукупності відповідно до висновку судово-медичної експертизи №103-д від 22.07.2008 року належать до тяжких тілесних ушкоджень.

14 квітня 2008 року близько 15.00 години ОСОБА_6, знаходячись за місцем свого тимчасового проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2, таємно викрав майно, що належить потерпілій ОСОБА_11, спричинивши їй шкоду на загальну суму 6100 грн.

Прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, просив вирок щодо ОСОБА_6 в частині засудження його за ч.1 ст.121, ч.1 ст.185, ч.2 ст.286 КК ксасувати за мякістю призначеного покарання і постановити свій вирок з при наченням засудженому більш суворого покарання.

В подальшому прокурор в порядку ст.355 КПК змінив свою апеляцію і просив вирок в частині засудження ОСОБА_6 за ч.2 ст.121 і ч.2 ст.286 КК України залишити без зміни, а в частині засудження його за ч.1 ст.185 КК України скасувати у звязку з неповнотою судового слідства.

Засуджений ОСОБА_6 у своїй апеляції та доповненнях до неї просив вирок скасувати у звязку з істотним порушенням кримінально-процесуального закону, однобічністю та неповнотою досудового слідства, а кримінальну справу за його обвинуваченням за ч.1 ст.185, ч.2 ст.121 КК України на підставі п.п.1,2 ст.6 КПК України закрити.

Визнаючи свою вину в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, ОСОБА_6 стверджував, що цей злочин учинив, не перебуваючи в стані алкогольного спяніння, тому просив помякшити йому покарання за цим законом та застосувати амністію або обмежитись відбутою частиною покарання.

Виправдувальний вирок за ч.2 ст.194 КК України щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, міркування прокурора Харів Н.А., яка підтримала доводи апеляції прокурора про скасування вироку за мякістю покарання і просила апеляційний суд постановити свій вирок, яким призначити ОСОБА_6 більш суворе покарання, ніж це призначив суд першої інстанції, вважала, що підстав для застосування амністії щодо засудженого не має, пояснення адвоката ОСОБА_4, потерпілих ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1, які підтримали апеляційні вимоги прокурора в частині скасування вироку за мякістю покарання та призначення засудженому більш суворого покарання, пояснення засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_5, які просили задовольнити апеляційні вимоги засудженого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи поданих апеляцій, колегія суддів приходить до наступного.

Висновки суду щодо винності ОСОБА_6 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_2 заподіяно тяжке тілесне ушкодження, обгрунтовані сукупністю доказів, які у встановленому законом порядку зібрані, належно досліджені та оцінені судом, і є правильними.

Під час досудового слідства і судового розгляду справи ОСОБА_6 не заперечував своєї вини у вчиненні цього злочину і давав показання щодо обставин, за яких його було вчинено.

Ці показання підтверджуються іншими доказами у справі, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_2, який пояснив, що 01 жовтня 2007 року він, керуючи автомобілем «Форд Фусіон», їхав по дорозі, коли засуджений, що їхав йому назустріч на автомобілі, раптово здійснив різкий маневр в його бік, внаслідок чого транспортні засоби зіткнулися, а він отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 дали аналогічні показання.

Згідно з даними висновків судово-медичної і судово-психіатричної експертиз потерпілому ОСОБА_2 причинено тяжкі тілесні ушкодження, про що свідчать виявлені в потерпілого психічні захворювання внаслідок отриманої в дорожньо-транспортній пригоді тяжкої травми головного мозку.

При огляді місця події встановлено, що зіткнення транспортних засобів відбулося на смузі руху автомобіля під керуванням потерпілого ОСОБА_2

Як убачається з висновків авто-технічної експертизи, дії водія ОСОБА_6 не відповідали вимогам п.10.1 Правил дорожнього руху. Ці дії засудженого знаходяться в причинному звязку з настанням дорожно-транспортної пригоди.

Суд правильно обгрунтував це обвинувачення ОСОБА_6 наведеними доказами, в тому числі й показаннями самого засудженого на досудовому й судовому слідстві, де він не заперечував своєї винуватості у вчиненні названого злочину, оскільки ці докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів у їх достовірності.

Сукупністю цих доказів спростовуються наведені в апеляційних скаргах засудженого посилання на те, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_2 було заподіяно не тяжкі тілесні ушкодження, як визнано вироком суду, а середньої тяжкості тілесні ушкодження, що є, на його думку, підставою для перекваліфікації його дій з ч.2 ст.286 на ч.1 ст.286 КК.

Не можна погодитися і з доводами ОСОБА_6 про те, що названий злочин він учинив не в стані алкогольного спяніння, як це визнано у вироку.

Спростовуючи висновок суду в цій частині вироку, засуджений посилався на дані медичної довідки 16 міської лікарні, згідно яких станом на 12 годину 01 жовтня 2007 року він був тверезим (т.3 а.с.166). Стверджував, що алкогольні напої вживав після вчинення злочину і надання крові для аналізу, тобто після 12 години 1 жовтня 2007 року.

Як убачається з матеріалів справи, ці заяви підсудного були перевірені під час судового розгляду і їм у вироку судом дана належна оцінка. При розгляді справи в апеляційному суду з метою перевірки цих доводів апеляції засудженого додатково досліджені деякі докази, що є в матеріалах справи.

Так, потерпіла ОСОБА_3, свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_12, ОСОБА_15 показали, що після дорожньо-траспортної пригоди ОСОБА_6 знаходився на місці події, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, про що свідчать і дані протоколу огляду місця події, згідно яких 1 жовтня 2007 року з 12 до 13 години ОСОБА_6 брав участь в огляді місця події. Даний факт засуджений не заперечував і в суді апеляційної інстанції.

Згідно даним протоколу медичного огляду ОСОБА_6 станом на 14 годину 01 жовтня 2007 року перебував у стані алкогольного спяніння (т.1 а.с.13). Дані цього протоколу узгоджуються з показаннями засудженого та його доводами, викладеними в апеляціях, про те, що після огляду місця події працівники міліції відвезли його на медичний огляд, де було встановлено факт перебування його в стані спяніння.

Крім того, з показань свідка ОСОБА_16 убачається, що ОСОБА_6 зфальсифікував результати аналізу крові (здав на аналіз кров іншої людини) і отримав в лікарні довідку, яка не відповідає дійсності. До того ж ОСОБА_16 стверджувала, що дослідження аналізів крові засудженого відбувалося не 1 жовтня 2007 року, а в наступні дні.

Як убачається з показань ОСОБА_6 на досудовому слідстві та під час судового розгляду справи, а також його пояснень в суді апеляційної інстанції, дослідження крові в 16 міській лікарні здійснювалося за його ініціативою.

Проте згідно з інформацією Дніпропетровського обласного наркологічного диспансера 16 міська лікарня не відноситься до лікувально-профілактичних закладів м. Дніпропетровська, яким дозволено проведення медичних оглядів для визначення стану спяніння в амбулаторних умовах (т.3 а.с.150-151). До того ж, як видно з пояснень засудженого і даних довідки вказаної лікарні, про медичний огляд ОСОБА_6 на стан спяніння та аналіз крові на зміст алкоголю в 16 міській лікарні не було складено протокол встановленої форми.

З огляду на ці докази суд обгрунтовано піддав сумнівам достовірність довідки 16 міської лікарні про аналізи крові ОСОБА_6 1 жовтня 2007 року.

Що стосується посилання засудженого на те, що алкогольні напої він вживав після вчиненого злочину, то вони не є переконливими, їх спростовано наведеними доказами.

Піддавати сумнівам показання потерпілої ОСОБА_3 та названих свідків, про що йдеться в апеляції ОСОБА_6, немає підстав.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про необгрунтованість доводів засудженого про те, що він учинив цей злочин тверезим.

Таким чином, всебічно і повно дослідивши в цій частині обставини справи, суд дійшов обгрунтованого висновку про винність ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, внаслідок чого потерпілому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження. Дії засудженого правильно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України.

Висновок суду про доведеність вини засудженого ОСОБА_6 в учиненні інших злочинів за обставин, названих у вироку, підтверджується сукупністю доказів, перевірених у встановленому законом порядку, досліджених у судовому засіданні та належно оцінених судом.

З викладеними в апеляційних скаргах засудженого ОСОБА_6 доводами про безпідставність засудження його за зазначені у вироку злочини колегія суддів не може погодитися.

Засуджений ОСОБА_6 в своїх скаргах хоч і твердить про необхідність скасування вироку у зв'язку з недоведеністю його вини в цих злочинах, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, але водночас він взагалі не оцінює власні дії та аналіз доказів, які суд поклав в основу обвинувального вироку.

Як видно з показань засудженого на досудовому слідстві, він повністю визнав свою вину в крадіжці майна, що належить ОСОБА_11, детально розповів, де, коли і за яких обставин він учинив цей злочин.

Так, згідно з поясненнями ОСОБА_6 і його показаннями на допитах як підозрюваного і обвинуваченого на стадії досудового слідства саме він учинив крадіжку виробів із золота, які в подальшому у нього було вилучено після затримання працівниками міліції.

В судовому засіданні ОСОБА_6 хоча і заперечував викрадення ним майна, що належить потерпілій ОСОБА_11, однак визнавав факт затримання і вилучення в нього цих виробів із золота. Про це засуджений наголошував і в своїх скаргах, даючи цим обставинам особисту оцінку.

Таким чином, твердження в апеляційних скаргах ОСОБА_6 про те, що він не учиняв крадіжку відносно потерпілої ОСОБА_11, спростовується його ж показаннями на досудовому слідстві й частково в судовому засіданні.

Про достовірність зізнань ОСОБА_6 в крадіжці, а, отже, про доведеність його вини в цьому злочину, свідчать показання потерпілої, свідків, дані протоколів огляду місця подій про те, за яких обставин, коли і де було виявлено крадіжку, дані про вилучення викраденого майна при затриманні ОСОБА_6 увечері 14 квітня 2008 року.

Ставити під сумнів показання потерпілої і свідків, дані протоколів огляду і вилучення в засудженого викраденого, про що йдеться в апеляціях ОСОБА_6, підстав немає. Вони узгоджуються з дослідженими і наведеними у вироку доказами, тому неможна вважати, що в показаннях названих цих осіб є істотні суперечності, які свідчать, на думку засудженого,обмову його цими особами.

Не можна погодитися і з доводами апеляцій прокурора і засудженого про неповноту судового слідства в цій частині, оскільки на їх думку суд не перевірив посилання ОСОБА_6 на застосування до нього незаконних методів слідства, під впливом яких той обмовив себе в цьому злочину.

По-перше, такі заяви прокурора і засудженого не грунтуються на матеріалах справи та не відповідають дійсності.

Як убачається з матеріалів справи, на стадії досудового слідства ОСОБА_6 повністю, в тому числі на допитах в присутності свого захисника, визнавав себе винуватим в крадіжці майна ОСОБА_11, він разом з адвокатом своїм підписом засвідчував правильність протоколів. Про неправильність або необєктивність слідчого той самий адвокат не заявляв і під час судового розгляду справи. Нарешті при ознайомленні обвинуваченого з матеріалами справи по закінченні досудового слідства в порядку ст.218 КПК ОСОБА_6 в протоколі власноручно написав, що при розслідуванні обставин крадіжки до нього не застосовувалися недозволені методи слідства (т.2 а.с.196).

По-друге, що стосується подальших заяв ОСОБА_6 про те, що на досудовому слідстві він давав показання, в яких обмовив себе під впливом недозволених методів, і що вилучення в нього викраденого в ОСОБА_11 було сфальсифіковано працівниками міліції, як убачається з матеріалів справи і його показань в судовому засіданні, то вони перевірялись при судовому розгляді і підтвердження не знайшли, про що обгрунтовано зазначено у вироку.

Доводи засудженого про те, що дані протоколів огляду місця події містять в собі істотні суперечності щодо обставин виявлення в нього викрадених в ОСОБА_11 виробів із золота, є перекрученими і не відповідають дійсності.

Зокрема, засуджений посилався на те, що згідно даним протоколу огляду місця події від 15 квітня 2008 року (т.2 а.с.16) після його затримання увечері 14 квітня 2008 року у нього не було виявлено виробів із золота, що були викрадені в ОСОБА_11, потім в іншому протоколі огляду місця події від 14 квітня 2008 року (т.2 а.с.19) слідчий сфальсифікував дані про виявлення у нього викрадених в потерпілої виробів із золота.

Між тим, як убачається з протоколу огляду від 14 квітня 2008 року, викрадені в ОСОБА_11 вироби із золота були вилучені в ОСОБА_6 з додержанням вимог кримінально-процесуального закону в присутності понятих. Ці вироби впізнані потерпілою і повернуті їй, їх визнано речовими доказами (т.2 а.с.20,21).

Що стосується даних протоколу огляду від 15 квітня 2008 року, то в них мова йде не про обшук ОСОБА_6, на чому він наголошує в своїх скаргах, а про огляд грошей у сумі 4600 грн., які раніш були передані їй працівниками міліції. Згідно даним цього протоколу зазначені гроші були виявлені в автомобілі, яким до затримання керував ОСОБА_6.

Піддавати сумнівам дані названих протоколів огляду в суду не було.

Нарешті, в своїх скаргах ОСОБА_6 хоча і посилався на застосування до нього незаконних методів ведення слідства, однак засуджений у них не зміг вказати, хто конкретно з працівників міліції застосував до нього будь-яке насильство та у якому відділі міліції це робилося. Не зміг цього пояснити засуджений і в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, слід визнати необгрунтованими доводи в апеляціях прокурора та ОСОБА_6 про неповноту досудового та судового слідства в цій частині обвинувачення, фальсифікацію матеріалів справи слідчими органами та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ'єктивність або про упередженість, які, на думку засудженого і прокурора, допустили слідчі органи та суд при розслідуванні справи та її розгляді в судовому засіданні.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що покладені в основу обвинувального вироку докази сумніву не викликають, їх сукупністю спростовуються доводи в апеляціях засудженого про непричетність його до вчинення зазначеної крадіжки.

Всебічно і повно дослідивши обставини справи про розкрадання майна потерпілої ОСОБА_11 суд дійшов обгрунтованого висновку про винність ОСОБА_6 у цьому злочину. Його злочинні дії правильно кваліфіковано за ч.1 ст.185 КК України.

Доведеною є вина ОСОБА_6 і в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_1

Так, потерпілий ОСОБА_1 на досудовому і судовому слідстві пояснив, що увечері 21 липня 2007 року, коли він разом зі своїм сусідом ОСОБА_17 на автомобілі повертався додому по вулиці Абая в м. Дніпропетровську, біля будинку, де мешкав ОСОБА_6, з останнім та його знайомим виник конфлікт, під час якого засуджений вдарив його ножем у живіт, заподіявши йому тяжке тілесне ушкодження.

Аналогічні пояснення дав і свідок ОСОБА_17

Свідок ОСОБА_11, яка на той час проживала з ОСОБА_6 в позашлюбному браці, в судовому засіданні підтвердила обставини, за яких засуджений вдарив ножем потерпілого, а ніж потім викинув у ставок.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи в ОСОБА_18 виявлено проникаюче колото-різане поранення черевної порожнини, яке спричинено від дії одного удару плоского колючо-ріжучого предмету типу леза ножа. За своїм характером виявлені ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя.

Підстав піддавати сумнівам висновок судово-медичної експертизи, провадження якої відбувалося у встановленому кримінально-процесуальним законом порядку, про що йдеться в апеляції засудженого, в суду не було.

Доводи в апеляціях ОСОБА_6 про те, що потерпілі ОСОБА_1 і ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_17 обмовили його в названому злочину, а також посилання засудженого на те, що саме ОСОБА_1 і ОСОБА_17 напали і побили його, не грунтуються на матеріалах справи, досліджених судами першої й апеляційної інстанцій.

Так, як убачається з показань потерпілих, ОСОБА_1 і ОСОБА_11 такі заяви засудженого відкидають.

Слід зазначити, що в показаннях ОСОБА_1, ОСОБА_11 та ОСОБА_17 є деякі розбіжності щодо обставин отримання потерпілим тілесних ушкоджень. Зокрема, на досудовому слідстві ОСОБА_11 заявила про напад на неї і ОСОБА_6 незнайомих осіб, як в подальшому стало відомо, ОСОБА_1 і ОСОБА_17 Останні наголошували на вчиненні нападу саме на них з боку засудженого та його брата. Однак під час розслідування справи показання ОСОБА_11 в цій частині не знайшли обєктивного підтвердження. До того ж ОСОБА_11 в судовому засіданні відмовилася від цих показань і пояснила, з яких причин на досудовому слідстві вона давала інші показання щодо зазначеної події і не розповідала, за яких обставин ОСОБА_6 вдарив ОСОБА_1 ножем.

Як убачається з матеріалів кримінальної справи, заяви ОСОБА_6 та ОСОБА_11 про напад на них ОСОБА_1 і ОСОБА_17 на стадії досудового слідства перевірялись і підтвердження не знайшли, про що свідчать постанови про відмову в порушенні кримінальних справ.

Крім показань названих потерпілих і свідка, суд дослідив й інші докази і навів їх у вироку, а апеляційний суд дослідив й показання ОСОБА_6 на стадії досудового слідства, в яких він не визнаючи себе винним у злочині, не заперечував виникнення конфлікту, що переріс у бійку, з потерпілим ОСОБА_1, надаючи цієї події свою оцінку.

Нарешті, ОСОБА_1 і ОСОБА_17 не мали ніяких стосунків з ОСОБА_6, тому в них не було ніяких підстав для обмови засудженого.

За таких обставин наявність в показаннях ОСОБА_1, ОСОБА_17 і ОСОБА_11 зазначених розбіжностей не дають підстави піддати сумнівам їх показання про те, що саме ОСОБА_6 вдарив ОСОБА_1 ножем і заподіяв тому тяжке тілесне ушкодження.

Виходячи з наведеного доводи засудженого про те, що висновки у вироку суду про доведеність його винності в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_1 грунтуються лише на необєктивних і суперечливих показаннях потерпілих ОСОБА_1 і ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_17, слід визнати необгрунтованими.

Таким чином, всебічно і повно дослідивши в цій частині обставини справи, суд дійшов обгрунтованого висновку про винність ОСОБА_6 в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_1

Отже, доводи засудженого ОСОБА_6 стосовно того, що у справі відсутні обєктивні докази його вини у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.185 і ч.1 ст.121 КК України, і що вирок побудований ніби-то на доказах, отриманих незаконним шляхом, є необгрунтованими.

Як видно зі скарг ОСОБА_6, засуджений в них не наводить конкректних фактів посилання на такі докази, а також того, чому наведені у вироку докази здобуті незаконним шляхом. Суд першої інстанції та апеляційний суд перевіряв ці обставини і такі посилання засудженого підтвердження не знайшли.

Не можна погодитися і з доводами ОСОБА_6 про те, що по справі допущена фальсифікація матеріалів, яка вплинула на правильність вирішення справи, оскільки суд не посилався у справі на докази, які мали викликати сумніви з точки зору їх отримання у відповідності з вимогами кримінально-процесуального закону. Та обставина, що, що органи досудового слідства й суд по-іншому розцінюють наявні у справі докази, ніж це робить засуджений в своїх апеляційних скаргах, ще не свідчить про необєктивність досудового слідства та судового розгляду.

Доводи засудженого про те, що деякі обставини справи не досліджені, а також про суттєву неповноту досудового і судового слідства з матеріалів справи не випливають.

Суд у вироку навів докази по кожному епізоду обвинувачення засудженого і дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому не має підстав вважати, що по справі допущена суттєва неповнота досудового або судового слідства, яка викликає необхідність скасування вирок чи його частини. З цих же підстав є необгрунтованими такі ж доводи прокурора.

Не можна погодитися з твердженнями ОСОБА_6 стосовно того, що розгляд справи і досудове слідство відносно них велися упереджено, з обвинувальним ухилом. Так, з матеріалів справи видно, що як органами досудового слідства, так і судом були досліджені всі докази, як ті, що підтверджували вину засудженого, так і ті, що їх виправдовували, і кожному з цих доказів дана належна оцінка.

Посилання в апеляціях ОСОБА_6 на те, що під час досудового слідства і судового розгляду справи були порушені його права на захист й інші процесуальні права, оскільки слідство і суд не задовольняли його клопотання, є безпідставними.

Як це вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6І під час слідства і в судовому засіданні був забезпечений захисниками з моменту клопотання про надання йому допомоги адвоката.

Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при порушенні вказаної кримінальної справи, її розслідуванні, допитах ОСОБА_6, проведенні експертиз й інших слідчих дій та під час розгляду справи в суді першої інстанції, не встановлено.

Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст.65 КК України і воно є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів.

Призначаючи покарання засудженому суд врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, один з яких відповідно до ст.12 КК є тяжким. ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, в результаті яких потерпілі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 отримали тяжкі тілесні ушкодження. Злочинними діями засудженого зазначеним у вироку потерпілим заподіяно матеріальну й моральну шкоду на значні суми, які ним не відшкодовані.

Крім того, один із зазначених злочинів ОСОБА_6 вчинив у стані алкогольного сп'яніння, що є обставиною, яка обтяжує покарання. При призначенні покарання суд врахував і пом'якшуючі обставини, на які є посилання в апеляції.

Отже, підстав для пом'якшення, як і для посилення, призначеного ОСОБА_6 покарання, про що йдеться в апеляціях засудженого і прокурора, колегія суддів не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляціях засудженого доводи про те, що вирок стосовно нього підлягає скасуванню у зв'язку з неповнотою досудового і судового слідства, неправильним застосуванням кримінального закону та численними порушеннями кримінально-процесуального закону, які на його думку допустили слідчі та суд, є безпідставними і задоволенню не підлягають. З цих же підстав не підлягають задоволенню і доводи прокурора про скасування вироку в частині засудження ОСОБА_6 за ч.1 ст.185 КК, які є немотивованими.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 засуджений за вчинення одного із злочинів, що є тяжким (ст.121 ч.1 КК), а інший злочин (ст.286 ч.2 КК) їм учинений в стані алкогольного спяніння. Відповідно до пункту «а» ст.3 і пункту «з» ст.7 Закону України від 8 липня 2011 року «Про амністію у 2011 році» амністія до таких осіб не застосовується. Тому підстав про застосування амністію щодо ОСОБА_6, про що йдеться в апеляції засудженого, не має.

Керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляції прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, та засудженого ОСОБА_6 з внесеними до них змінами і доповненнями залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада 2010 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Судді