ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
справа №201/5115/13-к
провадження 1кс/201/1188/2013
У Х В А Л А

23 жовтня 2013 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого слідчого судді Галічого В.М.

При секретарі Баштаненко І.О.

За участю:

Прокурора Солдатова І.М.

Заявника ОСОБА_1

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в місті Дніпропетровську скаргу ОСОБА_1 на постанову старшого слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_2 від 08 жовтня 2013 року, у кримінальному провадженні № 0000001 від 09 січня 2013 року, про відмову в задоволені клопотань про проведення слідчих дій,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову старшого слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_2 від 08 жовтня 2013 року, у кримінальному провадженні № 0000001 від 09 січня 2013 року, про відмову в задоволені клопотань про проведення слідчих дій. В обґрунтування скарги заявник посилався на безпідставну та необґрунтовану відмову у його клопотаннях щодо проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, у звязку з чим просив суд скасувати постанову, визнати факт порушення його права на перехресний допит свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та зобовязати слідчого здійснити під час досудового розслідування кримінального провадження перехресний допит цих свідків за його участі.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 доводи скарги підтримав та просив суд скаргу задовольнити у повному обсязі.

Прокурор, у судовому засідання проти задоволення скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив суд у задоволенні скарги відмовити повністю.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали скарги, а також надані суду матеріали кримінального провадження внесеного 09 січня 2013 року до ЄРДР за № 0000001, приходить до наступного.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.303 та ч.4 ст.93 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржено рішення слідчого про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих дій.

Судом встановлено, що постановою старшого слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_2 від 08 жовтня 2013 року було відмовлено в задоволенні клопотань заявника ОСОБА_1, від 27 серпня 2013 року, про проведення слідчих дій, в яких зокрема скаржником було наголошено на необхідності повідомлення ряду осіб про підозру у вчиненні злочину, здійснення допиту свідків, виділення матеріалів кримінального провадження в окремі провадження, витребування документів, здійснення аналізу матеріалів кримінального провадження та надання за результатами аналізу правових висновків, здійснення оцінки низки подій.

Так, аналізуючи вимоги заявника щодо проведення слідчих дій, викладені у клопотаннях від 27 серпня 2013 року, суд доходить до наступних висновків.

Стосовно повідомлення осіб у вчиненні кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень ст. 276 КПК України, повідомлення про підозру обовязково здійснюється у порядку, передбаченому ст.278 цього Кодексу, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Пунктом 6 ч.2 ст. 40 КПК України визначено, що повідомлення особі про підозру є повноваженням слідчого.

Згідно ч.5 ст.40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Враховуючи вищезазначені положення закону та приймаючи до уваги те, що відповідно до п.п. 1, 2 ч.1 ст.276 КПК України, підстави для повідомлення осіб про підозру відсутні, а вирішення питання про наявність достатніх доказів для повідомлення особі про підозру (п.3 ч.1 ст. 276 КПК України) є компетенцією слідчого, який є самостійним у своїй процесуальній діяльності, судом не вбачається підстав для скасування постанови в цій частині.

Разом з цим, вирішуючи питання про необхідність витребування документів, які зазначались заявником у його клопотаннях про проведення слідчих дій від 27 серпня 2013 року, суд приходить до висновку, що скарга в цій частині також не підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова скасуванню, виходячи з наступного.

Приходячи до такого висновку суд керується положеннями ч.1 ст.159 КПК України, якою надано визначення поняттю - тимчасовий доступ до речей і документів. Так, тимчасовий доступ полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та, у разі прийняття відповідного рішення слідчим суддею, судом, вилучити їх (здійснити їх виїмку).

Частиною 2 ст.131 КПК України, тимчасовий доступ до речей і документів віднесено до категорії заходів забезпечення кримінального провадження.

Таким чином з наведено вбачається, що процесуальна дія, з клопотанням про здійснення якої скаржник звернувся до слідчого, - тимчасовий доступ до речей та документів, не є слідчою дією, а відноситься до заходів забезпечення кримінального провадження, а отже відмова у проведенні витребування документів не може бути оскаржена до слідчого судді в порядку, передбаченому ст.303 КПК України.

При цьому суд звертає увагу скаржника на те, що у випадку необхідності на його думку здійснити витребування будь-яких документів, що можуть мати значення для встановлення обєктивної істини у кримінальному провадженню, з метою долучення їх, або їх копій, до матеріалів кримінального провадження, він має право звернутися до суду з клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів, в порядку встановленому ст. 160 КПК України.

З приводу доводів скаржника про необґрунтовану відмову у задоволенні вимог його клопотання про проведення слідчих дій, в частині здійснення аналізу матеріалів кримінального провадження та надання за результатами аналізу правових висновків та оцінки обставин низки подій, суд також приходить до висновку про безпідставність зазначених вимог, оскільки здійснення таких дій не є поняттям слідча дія, а фактично є частиною діяльності слідчого під час досудового розслідування, що направлена на встановлення обєктивної істини у кримінальному провадженні, з метою викриття винних осіб, який відповідно до положень ст. 40 КПК України є самостійним у своїй процесуальній діяльності.

Не можна погодитись і з вимогами скарги про необхідність здійснення виділення матеріалів кримінального провадження в окремі провадження.

Так, згідно ч.3 ст.217 КПК України, у разі необхідності матеріали досудового розслідування щодо одного або кількох кримінальних правопорушень можуть бути виділені в окреме провадження, якщо одна особа підозрюється у вчиненні кількох кримінальних правопорушень або дві чи більше особи підозрюються у вчиненні одного чи більше кримінальних правопорушень.

Однак на час винесення оскаржуваної постанови від 08 жовтня 2013 року, відповідно до пояснень прокурора у судовому засіданні та наданих суду матеріалів кримінального провадження № 0000001 від 09 січня 2013 року, щодо виділення матеріалів з якого ставиться питання, жодній особі не було повідомлено про підозру, а отже і підстав для здійснення такої процесуальної дії не вбачається.

Стосовно допиту свідків суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів скарги заявника, наданих у судовому засіданні, ОСОБА_1, 04 березня 2013 року, було заявлено клопотання слідчому про здійснення допиту у якості свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, вказане клопотання слідчим було задоволено, про що потерпілий був повідомлений листом.

Далі, зазначені вище свідки, були допитані. Однак в порушення вимог закону їх допит здійснювався за відсутності особи, яка заявила вказане клопотання, а саме потерпілого ОСОБА_1

Частина 6 ст.223 КПК України визначає, що слідча дія, що здійснюється за клопотанням сторони захисту, потерпілого, проводиться за участю особи, яка її ініціювала, та (або) її захисника чи представника.

ОСОБА_1 у його скарзі, окрім іншого, ставиться питання про визнання істотними порушеннями його прав і основоположних свобод за фактом порушення його права на перехресний допит.

Істотне порушення прав і свобод людини є оціночним поняттям кримінального процесуального права, яке не може бути визначене законодавцем. Воно уточнюється і конкретизується в процесі правозастосування з урахуванням особливостей конкретної ситуації.

Зокрема визнання такого порушення прав та свобод людини може бути здійснено в контексті визнання недопустимими зібраних доказів під час судового розгляду кримінального провадження.

В ході розгляду ж скарги на дії слідчого не вирішується питання про допустимість та належність доказів. В даному випадку надається оцінка процесуальному документу перевіряється законність винесеної слідчим постанови про відмову у задоволенні клопотання про проведення слідчих дій.

Частиною 2 ст.307 КПК України встановлено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути виключно про: скасування рішення слідчого чи прокурора, зобовязання припинити дію, зобовязання вчинити певну дію, відмову у задоволенні скарги.

Таким чином при здійсненні даного судового розгляду слідчий суддя не вправі вирішувати поставлене скаржником питання про визнання факту порушення його прав і основоположних свобод.

При цьому вирішення питання про визнання порушених прав ОСОБА_1 істотним порушенням його прав і основоположних свобод не може мати будь-яких правових наслідків, з огляду на вузькість вирішуємого питання та його специфіку.

Однак, зважаючи на наявність факту порушення слідчим вимог ч. 6 ст. 223 КПК України, є підстави вважати, що слідчим не було виконано належним чином слідчі дії, а саме допит у якості свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, а отже існують підстави вважати, що для встановлення обєктивної істини необхідне проведення повторного допиту зазначених осіб.

Приходячи до даного висновку, суд, окрім іншого, керується і тією обставиною, що у випадку закінчення досудового розслідування та складання обвинувального акту, такі порушення можуть призвести до визнання зібраних у кримінальному провадженні доказів недопустимими, що в свою чергу може перешкодити судовому слідству та притягненню винних осіб до передбаченої законом відповідальності.

Зі змісту ч. 3 ст. 93 КПК України слідує, сторона захисту, потерпілий здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Абзацом другим частини 3 вищезазначеної статті, встановлено, що ініціювання стороною захисту, потерпілим проведення слідчих дій здійснюється шляхом подання слідчому, прокурору відповідних клопотань.

Керуючись ст.307 КПК України в частині зобовязання слідчого вчинити певну дію, відмовляючи при цьому у задоволенні вимог заявника про скасування постанови старшого слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_2 від 08 жовтня 2013 року, а також приймаючи до уваги наявність істотних порушень вимог ч. 6 ст. 223 КПК України, суд вважає за необхідне зобовязати слідчого провести у кримінальному провадженні повторний допит у якості свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю особи, яка заявила клопотання потерпілого ОСОБА_1

Щодо допиту інших свідків, про яких йде мова у заявлених скаржником, 27 серпня 2013 року, клопотаннях, за викладених обставини слідчий наразі не має можливості здійснити їх допит, однак як вбачається з тексту оскаржуваної постанови та пояснень слідчого, наданих у судовому засіданні, сама процесуальна дія про вчинення якої клопоче скаржник буде вчинена після встановлення їх місця знаходження. За таких обставин на теперішній час відсутні підстави вважати неправомірними дії слідчого в цій частині.

З урахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги те, що слідчим при винесенні оскаржуваної постанови вимоги вищезазначених норм закону порушені не були, суд вважає, що прийняте слідчим рішення обґрунтовано належним чином, а отже відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови. При цьому відмовляючи у скасуванні постанови від 08 жовтня 2013 року, з огляду на наявність істотних порушень з боку слідчого при проведенні слідчої дії та вмотивованості вимоги скарги щодо зобовязання слідчого провести допит свідків, суд вважає, що в цій частині скарга підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.40, 87, 93, 98, 110, 131, 159-160, 217, 220, 223, 276, 278, 303-307, 318-380 КПК України,

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобовязати слідчого СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області здійснити допит у якості свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю особи, яка її ініціювала потерпілого ОСОБА_1, відповідно до вимог ч.6 ст.223 КПК України.

У задоволенні решти вимог скарги відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Галічий В.М.