УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні касаційні скарги заступника прокурора

м. Києва ОСОБА_5 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, ОСОБА_6 на постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
З матеріалів кримінальної справи вбачається, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2014 року

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 210 КК, кожного виправдано за відсутністю події злочину (а.с. 21-33, т. 23).
Відповідно до вимог ст. 349 КПК 1960 року в межах строку, передбаченого кримінально-процесуальним законом, прокурор, який брав участь у розгляді справи місцевим судом, ОСОБА_6 подав апеляцію через суд, який постановив вирок, яку постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року було залишено без руху із зазначенням її недоліків та наданням строку для їх усунення (а.с. 38-44, 45 т. 23 відповідно).
У подальшому постановою цього ж суду від 18 листопада 2014 року апеляцію прокурора ОСОБА_6 було визнано такою, що не підлягає розгляду (а.с. 54, т. 23).
Не погоджуючись із постановою від 18 листопада 2014 року, прокурор ОСОБА_6 подав апеляцію до апеляційного суду м. Києва, який ухвалою від 28 січня 2015 року вказану постанову місцевого суду залишив без зміни, а апеляцію прокурора без задоволення (а.с. 56-58 та 88-89,т. 23 відповідно).
У подальшому до Шевченківського районного суду м. Києва прокурор прокуратури Шевченківського району м. Києва ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді справи місцевим судом, звернувся з касаційною скаргою на виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до якого долучив клопотання про відновлення строку на касаційне оскарження вищевказаного вироку (99-112, т. 23).
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року в задоволенні клопотання прокурора прокуратури Шевченківського району м. Києва ОСОБА_6 про відновлення строку на касаційне оскарження вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовлено.
Не погоджуючись із вказаною постановою місцевого суду, прокурор ОСОБА_6 звернувся до апеляційного суду м. Києва з апеляцією, який ухвалою від 14 липня 2015 року постанову місцевого суду від 22 травня

2015 року залишив без зміни, а апеляцію прокурора ОСОБА_6 без задоволення.
У касаційній скарзі заступник прокурора м. Києва ОСОБА_5 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, просить постанову місцевого суду від 22 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду від 14 липня 2015 року скасувати, а справу разом із клопотанням про відновлення пропущеного строку на касаційне оскарження виправдувального вироку місцевого суду щодо ОСОБА_7 та

ОСОБА_8 направити на новий судовий розгляд.
Обґрунтовуючи свої вимоги, заступник прокурора м. Києва посилається на те, що прокурор, який брав участь у розгляді справи місцевим судом, був позбавлений можливості внести касаційну скаргу на виправдувальний вирок у межах строку, визначеного КПК 1960 року, оскільки до 28 січня 2015 року не було прийнято рішення з приводу оскарженої постанови місцевого суду від 18 листопада 2014 року, якою апеляцію прокурора було визнано такою, що не підлягає розгляду. Прокурор вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у відновленні строку на касаційне оскарження, не дав належної оцінки наведеним прокурором причинам пропущення строку на касаційне оскарження.
Прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, просить постанову місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати, а справу разом із клопотанням про відновлення пропущеного строку на касаційне оскарження виправдувального вироку місцевого суду щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 направити на новий судовий розгляд.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор ОСОБА_6 вказує на те, що місцевий суд неправильно оцінив наведені ним причини пропуску строку на касаційне оскарження виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та безпідставно відмовив у його відновленні. Апеляційний суд на допущенні місцевим судом порушення вимог кримінально-процесуального закону уваги не звернув і прийняв рішення, яке не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.
У запереченнях на ці касаційні скарги виправданий ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 кожен окремо, посилаючись на безпідставність викладених у них доводів, просять постанову місцевого суду від 22 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду від 14 липня 2015 року залишити без зміни, а касаційні скарги прокурорів без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав повністю касаційні скарги та вважав, що постановлені у справі судові рішення слід скасувати, а справу разом із клопотанням про відновлення строку на касаційне оскарження виправдувального вироку щодо

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 направити на новий судовий розгляд, перевіривши матеріали справи й обговоривши наведені у скаргах та запереченнях доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги прокурорів не підлягають задоволенню на таких підставах.
Відповідно до вимог частин 2, 4 ст. 386 КПК 1960 року касаційні скарги на судові рішення, зазначені у ч. 2 ст. 383 цього Кодексу, можуть бути подані протягом трьох місяців з моменту набрання ними законної сили. Цей строк може бути відновлений у випадках і в порядку, передбачених ст. 353 КПК 1960 року.
Згідно зі ч. 2 ст. 353 КПК 1960 року у разі пропуску строку на апеляційне оскарження з поважних причин особи, які мають право на подання апеляції, можуть заявити клопотання перед судом, який постановив вирок чи виніс ухвалу, постанову, про відновлення пропущеного строку, яке повинно містити мотиви пропуску строку і докази в обґрунтування таких мотивів.
Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2014 року

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 210 КК, кожного виправдано за відсутністю події злочину (а.с. 21-33, т. 23).
25 жовтня 2014 року копію вищевказаного вироку місцевого суду було вручено прокурору, який брав участь у розгляді справи, ОСОБА_6 про що свідчить власноруч написана останнім розписка (а.с. 36, т. 23).
Протягом строку, передбаченого ч. 2 ст. 386 КПК 1960 року, на касаційне оскарження вказаного вироку прокурор, який брав участь у розгляді справи місцевим судом, своїм правом на таке оскарження виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не скористався, натомість звернувся до місцевого суду з клопотанням про відновлення строку на касаційне оскарження (а.с. 99, т. 23).
У цьому клопотанні прокурор, навівши хронологію його звернень до суду з апеляціями, посилаючись лише на те, що виправдувальний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 набрав законної сили та фактично не перевірявся апеляційним судом, просив відновити строк на касаційне оскарження вищезгаданого виправдувального вироку. Однак, це клопотання не містить жодних мотивів поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження.
Окрім того, колегія суддів касаційного суду вважає, що слід зазначити про те, що положення кримінально-процесуального закону не містять заборони звернення до суду касаційної інстанції осіб, визначених

ст. 384 КПК 1960 року, з касаційними скаргами на рішення місцевих судів, що не були предметом розгляду апеляційної інстанції і набули законної сили.
Як видно з матеріалів кримінальної справи, доводи про порушення місцевим судом вимог кримінально-процесуального закону під час розгляду клопотання про відновлення строку на касаційне оскарження вироку щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , висловлював прокурор ОСОБА_6 у своїй апеляції. Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи, обґрунтовано залишив без зміни постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року про відмову в задоволенні клопотання прокурора про відновлення строку на касаційне оскарження вироку від 25 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вмотивувавши свої висновки належним чином, з якими погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.
Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування судових рішень, колегія суддів по справі не виявила.
З огляду на викладене та керуючись статтями 394396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу XI Перехідних положень КПК 2012 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2015 року про відмову в задоволенні клопотання прокурора прокуратури Шевченківського району м. Києва ОСОБА_6 про відновлення строку на касаційне оскарження вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_7 й ОСОБА_8 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 липня 2015 року залишити без зміни, а касаційні скарги заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, ОСОБА_6 без задоволення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3