Гусятинський районний суд Тернопільської області
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2010 року смт. Гусятин

Гусятинський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Лисюк І.О.,

при секретарі Федорів О.П.,

за участю прокурора Кураша В.Є.

розглянувши кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1

Михайловича, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, вул.

Галицька, 47 Гусятинського району, українця, громадянина України, з освітою середньо-

спеціальною, приватного підприємця, раніше не судимого за ч.І ст.172 Кримінального

кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 із 22 червня 2009 року по 21 червня 2010 року використовував

працю ОСОБА_2, впродовж другої половини лютого, березня, квітня, травня та червня

2010 року використовував працю ОСОБА_3, впродовж травня та червня 2010 року -

працю ОСОБА_4 як працівників пекарні, розташованої в м.Хоростків, вул. Музейна 4/2.

За виконану роботу ОСОБА_1, щомісячно виплачував заробітну плату

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 "в конвертах" у розмірі 850 гривень кожній, не

подаючи при цьому в державні контролюючі органи звітності по цих працівниках та не

перераховуючи внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування в

Пенсійний фонд України, державне соціальне страхування на випадок безробіття, у фонд

загальнообовязкового державного соціального страхування від нещасних випадків на

виробництві, чим порушив соціальні права вказаних осіб.

Окрім цього, використовуючи працю ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

підприємець ОСОБА_1 грубо порушив вимоги ст.ст.43,45,46 Конституції

України, якими передбачено право людини на належні, безпечні і здорові умови праці, на

заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, оплачувану щорічну відпустку, право

на соціальний захист, що включає право на забезпечення у разі повної, часткової або

тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них

обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, яке

гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок

страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, ст.ст.253-256 КЗпП

України та ст.ст.11,14 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне

страхування», згідно яких повинен сплачувати страхові внески на загальнообовязкове

державне пенсійне страхування для фізичних осіб, працю яких використовує на умовах

трудового договору, що є гарантією отримання працівником державного пенсійного

забезпечення за віком.Допитаний у судовому засіданні підсудний ОСОБА_1 вину в.

повністю і пояснив, що він в липні 2007 року зареєструвався як фізична осо.

підприємець і займається виробництвом та реалізацією хлібобулочних виробів, для ч

використовує приміщення та обладнання пекарні.

Для здійснення виробництва ним укладено трудові договори із 7 жителямі

Хоросткова та навколишніх сіл, які працюють в пекарні позмінно, одна зміна триває 8

годин із перервою на обід.

Щодо роботи в пекарні осіб без укладання із ними трудових договорів, то дійсно

ним приблизно в червні 2009 року була прийнята на роботу в пекарню ОСОБА_2, в

лютому 2010 року - ОСОБА_3, в травні - ОСОБА_4

За їх роботу він щомісячно платив їм заробітну плату в розмірі 800 - 850 грн. разом

із тим офіційно трудові договори із вказаними працівниками він не укладав і в

районному центрі зайнятості не реєстрував.

Трудові договори із ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 він не укладав, тому що

вважав що вони не будуть довго в нього працювати, а тому не хотів витрачатись на

поїздки до районного центру, спочатку приймав їх ніби як з іспитовим строком, проте в

подальшому коли ті продовжили працювати, він вирішив поки що не укладати договорів

тому що вказані працівники не настоювали на укладанні договорів.

Крім того, більшої заробітної плати він вказаним працівникам платити не міг, тому

що йому не дозволяє рентабельність виробництва, а при сплаті за них податків, зборів та

внесків, йому б прийшлось платити їм значно меншу заробітну плату, за яку б ті не

хотіли б робити.

Свою вину у грубому порушенні законодавства про працю він визнає повністю,

щиро кається та просить його суворо не карати, оскільки він так вчинив вперше, на

утриманні в нього знаходиться неповнолітня дитина.

Вислухавши підсудного ОСОБА_1, який визнав недоцільним дослідження

доказів по справі і просив обмежитись його показами, зясувавши, що підсудний

правильно розуміє зміст цих обставин, не маючи сумнівів у добровільності та істинності

його позиції, суд вважає доцільним обмежитись дослідженням показів підсудного, акту

перевірки та довідки-характеристики.

Як вбачається із акту перевірки №19-05-034/0682 від 22.06.2010 року, проведеної

старшим державним інспектором територіальної державної інспекції праці в

Тернопільській області ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не були

документально оформлені на роботу в пекарні, що належить ОСОБА_1М (а.с. 7-8).

При таких обставинах суд приходить до висновку, що дії підсудного слід

кваліфікувати за ч.І ст. 172 КК України, як грубе порушення законодавства про працю.

Як слідує із змісту довідки-характеристики Хоростківської міської ради № 448

ОСОБА_1 характеризується з позитивної сторони (а.с.42).

Відповідно до свідоцтва про народження І-ИД № 066889 від 24.01.2000 року,

ОСОБА_1 є батьком неповнолітнього ОСОБА_6

Сергійовича, ІНФОРМАЦІЯ_3.

При призначенні покарання ОСОБА_1 суд, відповідно до ст. 65 КК

України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані щодо особи підсудного,

який позитивно характеризується за місцем проживання, вперше притягується до

кримінальної відповідальності, обставини, що помякшують покарання: щире каяття,

активне сприяння розкриттю злочину, те, що у нього на утриманні перебуває

неповнолітній син, не знаходячи обставин, що обтяжують покарання, приходить до

висновку про призначення покарання підсудному у вигляді штрафу.

Дане покарання підсудному є необхідним і достатнім для його виправлення та

попередження нових злочинів.

Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу щодо засудженого

залишити підписку про невиїзд.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 323, 324, КПК України, суд,-

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_1 визнати винним за ч.І ст. 172 КК України і

призначити йому покарання у вигляді 510 (пятсот десять) грн. штрафу.

Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу щодо засудженого

залишити підписку про невиїзд.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Тернопільської області

протягом 15 діб з дня його винесення шляхом подачі скарги через Гусятинський

районний суд.

Суддя І.О. Лисюк