ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

27 серпня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_9,

суддів ОСОБА_10, ОСОБА_11,

при секретарі ОСОБА_12,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000060, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні у суді першої інстанції, на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2014 року щодо

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянки України, уродженки м. Харкова, зареєстрованої у АДРЕСА_1, раніше судимої 16 серпня 2012 року за ч 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненої від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 2 роки,

яку визнано невинуватою у пред'явленому обвинуваченні та виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_13,

виправданої ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції),

в с т а н о в и в:

до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернувся прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні у суді першої інстанції, із касаційною скаргою на вищевказані судові рішення щодо ОСОБА_1

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що у ході судового розгляду істотно порушено право потерпілої брати участь у судовому засіданні 18 вересня 2014 року під час судових дебатів, безпідставно не взято до уваги клопотання потерпілої про відкладення розгляду провадження. Вважає, що суд допустив порушення ст. 355 КПК України при пред'явленні свідку ОСОБА_3 для впізнання ножа, оскільки попередньо не було проведено його допиту. На думку прокурора, судом порушено вимоги ч. 3 ст. 374 КПК України, оскільки не наведено докладних підстав для виправдання обвинуваченої із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, зокрема, показань свідка ОСОБА_3 Вважає, що судом неправильно визнано недопустимими доказами явку з повиною, протокол допиту у якості підозрюваної, обвинуваченої, відтворення обстановки та обставин події, отримані до набрання чинності КПК України. Вказує, що суд необґрунтовано критично оцінив постанову про закриття кримінального провадження від 07 серпня 2014 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, яка не скасована у встановленому законом порядку. Вважає безпідставним висновок суду про визнання неналежним доказом висновку додаткової судово-медичної експертизи від 29 листопада 2012 року, оскільки кримінальним процесуальним законом не передбачено вимог щодо строку призначення експертизи. Зазначає, що апеляційний суд істотно порушив вимоги ст. 419 КПК України, оскільки на ці порушення уваги не звернув та належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора.

У запереченнях на касаційну скаргу захисник ОСОБА_2 вважає доводи прокурора необґрунтованими та просить судові рішення щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

За вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2014 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред'явленому обвинуваченні та виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Ухвалою суду апеляційної інстанції вирок щодо ОСОБА_1 залишено без змін.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_1 обвинувачувалась у тому, що вона 06 серпня 2012 року близько 20:00 год., перебуваючи на березі «Петренківського водоймища», розташованого біля перехрестя вул. Краснодарської та пр. Тракторобудівників у м. Харкові, разом з ОСОБА_5, під час вживання спиртних напоїв, у ході конфлікту, що виник через розбіжності у вихованні спільної дитини, щодо якої вона позбавлена батьківських прав, під час якого ОСОБА_5 став ображати останню, внаслідок чого у неї виник умисел на його умисне вбивство, реалізуючи який вона приблизно о 22:00 год. схопила кухонний ніж та з метою позбавлення потерпілого життя, нанесла йому чотири удари в область голови та шиї, спричинивши множинні рани шиї з ушкодженням судинно-нервового пучка, що викликали гостру крововтрату, від яких настала смерть потерпілого ОСОБА_5

Виправдовуючи ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення недоведено її винуватість у вчиненні злочину поза розумним сумнівом, частину наданих стороною обвинувачення доказів визнано недопустимими, зокрема, протокол явки з повиною, протоколи її допиту як підозрюваної, обвинуваченої, протокол відтворення обстановки та обставин події як такі, що отримані з порушенням права на свободу та особисту недоторканість, права на захист та внаслідок психологічного та фізичного тиску, а інші докази визнані такими, що не підтверджують участь ОСОБА_1 у вчиненні злочину.

Заслухавши доповідь судді, пояснення виправданої ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2, які заперечили проти доводів касаційної скарги прокурора, думку прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 498 КПК України, підставами для скасування у касаційному порядку виправдувального вироку може бути істотне порушення вимог кримінального закону або неправильне застосування кримінального закону, а обставини, які відносяться до таких підстав, передбачені статтями 412, 413 КПК України.

При перевірці матеріалів провадження касаційним судом установлено, що доводи прокурора про істотне порушення судами вимог кримінального процесуального закону при ухваленні вироку щодо ОСОБА_1 на увагу не заслуговують.

Посилання у касаційній скарзі прокурора на істотне порушення права потерпілої на участь у судовому засіданні, що має наслідком скасування судового рішення є безпідставними.

Так, із матеріалів провадження убачається, що потерпіла ОСОБА_6 була належним чином повідомлена про проведення судових засідань 05 та 18 вересня 2014 року, у яких відбулися судові дебати. Потерпіла брала участь при проведенні судового розгляду, надавала пояснення, мала можливість заявляти клопотання, задавати запитання учасникам кримінального провадження. При цьому, 05 вересня 2014 року потерпіла заявила клопотання про відкладення судового розгляду у зв'язку з хворобою, яке було задоволено, розгляд кримінального провадження відкладено на 18 вересня 2014 року. 18 вересня 2014 року потерпіла знову подала клопотання про відкладення касаційного розгляду, однак документів на підтвердження поважності причин неявки у судове засідання не надала. Не долучила таких документів потерпіла і до апеляційної скарги. За таких обставин, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив питання про подальший розгляд кримінального провадження за відсутності потерпілого у відповідності до положень ст. 325 КПК України.

Необґрунтованими є також твердження прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при проведенні допиту свідка ОСОБА_3 Так, із журналу судового засідання від 18 липня 2014 року видно, що пред'явлення вказаному свідку ножа відбулося після проведення його допиту, що відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

При цьому, як убачаться із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції повно, всебічно та об'єктивно розглянув всі обставини у кримінальному провадженні, перевірив усі доводи досудового слідства на обґрунтування обвинувачення ОСОБА_1, і свої висновки про недоведеність її участі у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, обґрунтував доказами, які у встановленому законом порядку безпосередньо дослідив в судовому засіданні та детально навів у вироку результати їх оцінки, у тому числі з питань їх допустимості.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. У разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим, ухвалюється виправдувальний вирок.

Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що для прийняття відповідного процесуального рішення суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв'язку.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що пред'явлене ОСОБА_1 обвинувачення ґрунтувалось на її показаннях, даних у ході досудового розслідування, в яких вона визнавала свою винуватість у вчиненні злочину, показаннях свідків, речовому доказі, даних протоколів проведення відповідних слідчих дій та висновків експертиз.

Визнаючи недопустимими доказами первинні визнавальні показання ОСОБА_1, надані нею 10 жовтня 2012 року при з'явленні із зізнанням, допиті як підозрюваної 11 жовтня 2012 року та під час відтворення обстановки і обставин події 12 жовтня 2012 року, допиту як обвинуваченої 12 жовтня 2012 року, місцевий суд визнав, що вони є суперечливими, неконкретними, та їх було отримано з порушенням вимог кримінального процесуального закону внаслідок порушення прав обвинуваченої, у тому числі права на захист. Апеляційний суд також указав, що вищевказані покази ОСОБА_1 надала протягом нетривалого часу, вони містять суперечності щодо кількості та направленості нанесення ударів потерпілому, що викликає сумніви у добровільності цих показань. З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції.

Так, згідно з даними протоколу затримання ОСОБА_1 на підставі ст. 115 КПК 1960 року за підозрою у вчиненні злочину, затримання було проведено у період з 13:00 до 13:10 11 жовтня 2012 року в приміщенні Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області. При цьому ОСОБА_1 10 жовтня 2012 року у період 18:35 до 19:05 год. підписала протокол явки з повиною, як зазначено у ньому, складений з її слів працівниками міліції.

Сама ОСОБА_1 пояснювала, що її було фактично затримано 05 жовтня 2012 року, з цієї дати вона знаходилась у відділенні міліції, протягом цього часу до неї працівниками міліції застосовувались заходи фізичного та психічного примусу.

З матеріалів провадження убачається, що ОСОБА_1 із 10 до 11 жовтня 2015 року трималась під вартою у невідомому статусі без прийняття відповідного процесуального рішення в установленому законом порядку, у зв'язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення органами досудового розслідування права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантоване положеннями ст. 5 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, констатоване, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гриненко проти України» від 15 листопада 2012 року, яке набуло статусу остаточного 19 березня 2013 року. Також у цьому рішенні суд установив порушення процесуального аспекту ст. 3 Конвенції у зв'язку з відсутністю повного та ефективного розслідування тверджень заявника про жорстоке поводження з боку працівників міліції, оскільки, зокрема, за результатами перевірки цих тверджень суд віддав перевагу показанням працівників міліції, не вживши заходів для усунення розбіжностей між ними та точними й конкретними твердженнями заявника.

З матеріалів провадження убачається, що з 11 жовтня 2012 року після підписання ОСОБА_1 явки з повиною, остання утримувалась під вартою до 12 жовтня 2012 року не на підставі відповідного судового рішення, а на підставі протоколу про затримання, у якому, зокрема, було вказано, що підставою для затримання є така обставина: на підозрюваному або його одязі, при ньому або в його житлі було виявлено явні сліди злочину. Однак у самому протоколі не було посилань на фактичні обставини, які б свідчили про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочину саме ОСОБА_1

При цьому, на думку колегії суддів, судом обґрунтовано установлено порушення права ОСОБА_1 на захист, з огляду на те, що у ході незаконного тримання працівниками міліції при підписанні явки з повиною їй взагалі не було роз'яснено право на захист, а також право не свідчити проти себе, крім цього, обставини її подальшого затримання у якості підозрюваної на підставі протоколу про затримання, у ході якого вона відмовилась від захисника, викликають сумніви у добровільності такої відмови з огляду на обставини затримання ОСОБА_1 та її попереднє незаконне утримання. Наступні слідчі дії були проведені без участі захисника. При цьому, з матеріалів провадження убачається, що 06 грудня 2012 року до участі у провадженні за заявою ОСОБА_1 було допущено захисника, у присутності якого вона відмовилась свідчити щодо себе на підставі ст. 63 Конституції України.

Водночас колегія суддів не погоджується з доводами касаційної скарги прокурора про те, що суд повинен був врахувати постанову про закриття кримінального провадження від 07 серпня 2014 року щодо працівників міліції на спростування тверджень обвинуваченої про застосування до неї незаконних заходів фізичного та психічного впливу.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед установленої сили. Із матеріалів провадження убачається, що суд правильно послався на формальність проведеної перевірки тверджень обвинуваченої про застосування щодо неї незаконних заходів фізичного та психічного впливу, оскільки у ході перевірки було допитано лише слідчого та оперуповноваженого міліції та зазначалось, що не вдалось установити осіб, які займали кабінет, у якому, як стверджувала ОСОБА_1, її утримували. При цьому, яких-небудь висновків на спростування тверджень ОСОБА_1 про її тримання у Фрунзенському РВ ХМУ ГУМВС України у Харківській області із 05 жовтня 2012 року у постанові не указувалось.

У запереченні на касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_2 зазначає, що вказана постанова від 07 серпня 2014 року була оскаржена у встановленому законом порядку та скасована ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2014 року, а матеріали кримінального провадження направлено прокурору для продовження досудового розслідування. Постановою слідчого від 27 лютого 2015 року кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20 березня 2015 року вказану постанову також скасовано, а матеріали кримінального провадження направлено прокурору для продовження досудового розслідування.

Враховуючи вищевикладені обставини у сукупності, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано встановив факт незаконного утримання ОСОБА_1 під вартою, після якого вона відмовилась від захисника за обставин, що викликають сумніви у добровільності такої відмови, відсутність повного та ефективного розслідування її тверджень про жорстоке поводження з боку працівників міліції, у зв'язку з чим висновок суду про те, що явка з повиною від 10 жовтня 2014 року, протокол допиту у якості підозрюваної від 11 жовтня 2012 року, протокол відтворення обстановки та обставин події від 12 жовтня 2012 року, протокол допиту як обвинуваченої від 12 жовтня 2012 року є недопустимими доказами, оскільки отримані внаслідок порушення права особи на захист, свободу та особисту недоторканість, а отже в силу ст. 87 КПК України наведені документи не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

Викладені в судових рішеннях мотиви визнання сукупності наданих стороною обвинувачення доказів такими, які не підтверджують існування обставин, про які вказано в обвинувальному акті, колегія суддів знаходить обґрунтованими, такими, що відповідають матеріалам кримінального провадження.

За результатами аналізу сукупності доказів, суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не було спростовано версію обвинуваченої ОСОБА_1, яка пояснювала, що не бачила ОСОБА_5 з 24 червня 2012 року, коли вони втрьох із разом із ОСОБА_3 відпочивали на «Петрінківському водоймищі». При цьому, суд також дав аналіз показанням свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_3, однак указав, що вони не були очевидцями події, а свідчення потерпілої ОСОБА_6, яка вважала, що саме ОСОБА_1 вчинила злочин, не взяв до уваги, оскільки вони носять характер припущення. Як установлено судами, ОСОБА_3 у судовому засіданні надавав суперечливі свідчення стосовно часу його знаходження на водоймищі з ОСОБА_1 та потерпілим ОСОБА_5, припускав, що це могло бути у червні 2012 року, коли останній вийшов з лікарні, де переніс операцію на щелепі, мав шрам та не міг купатися, що об'єктивно узгоджується з показаннями ОСОБА_1 в тій частині, що вона бачила потерпілого саме в цей час. При цьому, ОСОБА_3 зазначав, що коли він пішов із водоймища, то забрав із підстилки ніж, який потім кинув у траву, та показав, що ніж, який йому було пред'явлено для впізнання не є тим ножем, який був у нього.

Крім цього, з матеріалів провадження убачається, що суд обґрунтовано визнав неналежним доказом вини ОСОБА_1 висновок додаткової судово-медичної експертизи від 29 листопада 2012 року, у якому зазначено про можливість спричинення ножем, вилученим із водоймища 12 жовтня 2012 року, тілесних ушкоджень ОСОБА_5, врахувавши те, що за результатами експертизи не було встановлено індивідуальних ознак, які б свідчили, що саме цей ніж є знаряддям злочину. При цьому, визнаючи правильним зазначений висновок місцевого суду, апеляційний суд взяв до уваги також те, що у протоколі відтворення обстановки та обставин події від 12 жовтня 2012 року було зазначено, що цю слідчу дію за участю ОСОБА_1 було закінчено о 16:01 год. та всі учасники направились для складання протоколу до Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України у Харківській області, однак о 16:03 год. у тому ж місці було розпочато огляд місця події тим же слідчим, за участю тих самих понятих та з участю водолаза, у ході якої з водоймища було вилучено ніж, в той час як при проведенні відтворення обстановки та обставин події про участь водолаза зазначено не було, його присутність заперечувала й ОСОБА_1

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини кримінального провадження і оцінивши докази обвинувачення, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що частину з них здобуто з грубим порушенням норм процесуального закону, а інші як самі по собі, так і в сукупності не підтверджують обставин, викладених в обвинувальному акті, тобто сторона обвинувачення не довела винуватість ОСОБА_1 поза розумним сумнівом. З огляду на це, рішення суду про виправдання ОСОБА_1 за недоведеності її участі у вчиненні злочину є обґрунтованим, у мотивувальній частині виправдувального вироку відповідно до вимог ст. 374 КПК України викладено підстави для виправдання та докладні мотиви, з яких відкинуто докази обвинувачення.

Наведені у касаційній скарзі прокурора доводи щодо необґрунтованості вироку суду, які за змістом переважно є аналогічними доводам його апеляційної скарги, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог ст. 419 КПК України обґрунтовано визнав їх безпідставними. Переконливих доводів про необ'єктивний або незаконний розгляд провадження судом апеляційної інстанції у касаційній скарзі прокурора не зазначено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування судових рішень у кримінальному провадженні не встановлено.

Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.

З урахуванням наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Залишити вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 листопада 2014 року щодо ОСОБА_1 без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16