АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1811/15 Справа № 202/2858/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
у складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі- ОСОБА_5
за участю обвинуваченого стосовно якої винесено обвинувальний вирок- ОСОБА_6
прокурорів- ОСОБА_7 , ОСОБА_8
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Дмитрівка Бердянського району Запорізької області, раніше не судимого в силу ст.89 КК України,-
В С Т А Н О В И Л А:
В апеляції /а.с.147-149/ прокурор прокуратури Індустріального району м.Дніпропетровська, який затвердив обвинувальний акт та приймав участь у суді першої інстанції- ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 просить на підставі ст.408 КПК України вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 13 серпня 2015 року скасувати та ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. Так, сторона обвинувачення вказує, що в ході судового слухання обвинувачений вину не визнав, у скоєному не розкаявся, надавав неправдиві та суперечливі покази з метою уникнути кримінальної відповідальності. Крім того прокурор акцентує увагу суду на те, що ОСОБА_6 вчиняв аналогічні злочини, за які був засудженим вироком Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15 серпня 2013 року до покарання з іспитовим строком; на даний час останній ніде не працює, веде аморальний образ життя, не має міцних соціальних зв`язків, однак має численні приводи до міліції за дрібні правопорушення, що свідчить про те, що ОСОБА_6 на шлях виправлення не став та належних висновків для себе не зробив. Окрім вищезазначеного апелянт вказує, що відносно обвинуваченого ОСОБА_6 в провадженні Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області знаходяться два кримінальних провадження за скоєння ОСОБА_6 тяжких злочинів, що вказує на те, що останній має стійку схильність до скоєння правопорушень.
При розгляді справи судом апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 підтримав свої апеляційні вимоги, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі, прохав суд апеляційної інстанції скасувати вирок суду першої інстанції, а справу направити на новий судовий розгляд, для подальшої перекваліфікації з ч.2 ст.186 КК України на ст.125 КК України, апеляційні вимоги прокурора просив залишити без задоволення. Крім того обвинувачений зазначив, що не визнає цивільного позову потерпілого про стягнення матеріальної шкоди, що ж стосується моральної шкоди, то її визнає, готовий відшкодувати шкоду потерпілому.
Прокурори, які приймали участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, підтримали апеляцію прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, обґрунтовуючи її доводами, викладеними в апеляції, апеляцію ж обвинуваченого ОСОБА_6 прохали залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, потерпілого, частково дослідивши матеріали кримінального провадження, вивчивши доводи апеляцій та матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.
Висновок суду про доведеність винності обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину за обставин, встановлених судом є правильним, оскільки відповідає фактичним обставинам по справі, обґрунтований сукупністю розглянутих у судовому засіданні доказів, які досліджені, належно оцінені судом та детально викладені у вироку.
Визнаючи ОСОБА_6 винним у вчиненні відкритого викрадення майна (грабежу) потерпілого ОСОБА_9 , поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, одна з яких є невстановленою, суд навів у вироку переконливі судження на обґрунтування цього висновку.
Зокрема суд обґрунтовано поклав у основу вироку показання потерпілого ОСОБА_9 , який послідовно, як на досудовому слідстві, в тому числі при проведенні слідчого експерименту за його участю 14 березня 2015 року з фототаблицею до нього /а.с.112-117/, так і в судах першої та апеляційної інстанції стверджував про те, що 27 лютого 2015 року, в зазначений у вироку час, після спільного вживання з обвинуваченим ОСОБА_6 , якого він раніше не знав, спиртних напоїв, останній бачив у нього на шиї золотий ланцюжок з хрестиком. Потім обвинувачений пропав, вирішили зі знайомим- ОСОБА_8 сходити до обвинуваченого додому. Коли зайшли у другий під`їзд другого корпусу будинку АДРЕСА_1 , де мешкав ОСОБА_6 , то обвинувачений вже чекав їх з незнайомцем і саме ОСОБА_6 став вимагати передачі йому ланцюжка, а коли потерпілий відмовився, то смикнув ланцюжок з шиї, він упав додолу, потерпілий його підхопив і почав тікати, кликав людей на поміч, але обвинувачений з незнайомцем догнали його і не дивлячись на зауваження дівчини, яка проходила в той момент по сходах, побили потерпілого, при цьому саме ОСОБА_6 , якого потерпілий добре розгледів, забрав з рук ланцюжок з хрестиком.
Наведене вище повністю узгоджується як зі свідченнями свідка ОСОБА_10 , згідно яких остання бачила, як в під`їзді будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , якого потім, при проведенні впізнання за її участю 03 березня 2015 року /а.с.85-87/ свідок впізнала на фото, саме він бив потерпілого, у останнього було побите обличчя, йшла кров з носу, він тікав і щось кричав про золото, так і свідченнями свідка ОСОБА_8 , який підтвердив і наявність у потерпілого золотого ланцюжка з хрестиком, і факт побиття свідка та потерпілого у під`їзді вказаного вище будинку, при цьому уточнив, що крім незнайомця, який також наносив удари і свідкові був і ОСОБА_6 , який побив потерпілого та відібрав у нього золотий ланцюжок з хрестиком, про що свідкові одразу, на місці злочину, повідомив сам потерпілий.
Висновком проведеної по справі судово-медичної експертизи № 906 е від 10 березня 2015 року /а.с.95-96/ підтверджено, що виявлені у потерпілого ОСОБА_9 тілесні ушкодження у виді п`яти синців на верхній повіці обох очей, чотирьох внутрішньо-шкіряних крововиливів в лобній частині, одинадцяти саден в різних частинах тіла могли утворитися 27 лютого 2015 року, як про це вказує обстежуваний, від дії тупого твердого предмету (предметів) і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки, і на думку колегії відповідають обставинам, зазначеним як самим потерпілим та свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , так і частково свідченням самого обвинуваченого ОСОБА_6 в суді першої інстанції та його поясненням в суді апеляційної інстанції, який вказував на факт побиття потерпілого, заперечуючи при цьому лише факт викрадення майна останнього.
З врахуванням наведеного вище колегія суддів не може погодитися з твердженнями обвинуваченого ОСОБА_6 , про те, що хоча останній і наносив тілесні ушкодження потерпілому, однак не викрадав його майно, бо це могла зробити невстановлена слідством особа, на наявність якої вказує сам потерпілий та свідки. Дані твердження повністю спростовуються як послідовними свідченнями самого потерпілого ОСОБА_9 , який протягом всього кримінального провадження послідовно стверджував про побиття його обвинуваченим та невстановленою особою, вказуючи при цьому на те, що саме ОСОБА_6 з самого початку злочинних дій у під`їзді вказаного будинку, знаючи про наявність у потерпілого золотого ланцюжка з хрестиком, відкрито викрав вказане майно, завдавши разом з невстановленою особою тілесних ушкоджень потерпілому, так і свідченнями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , наведених вище, сумніватися в об`єктивності та правдивості яких у суду підстав не має, що в сукупності з іншими доказами, ретельно дослідженими судом та детально наведеними у вироку і дали підстави суду першої інстанції, з чим погоджується і судова колегія, прийти до обґрунтованого висновку про скоєння обвинуваченим ОСОБА_6 саме відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_9 (грабежу), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, скоєного за попередньою змовою групою осіб (з невстановленою органом досудового розслідування особою), 27 лютого 2015 року, приблизно о 08 годині 30 хвилин у другому під`їзді другого корпусу будинку АДРЕСА_1 і правильно кваліфікувати дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.186 КК України.
Виходячи з наведеного вище судова колегія не вбачає підстав як для перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.2 ст.186 КК України на ст.125 КК України, так і для призначення нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, про що ставить питання у своїй апеляції обвинувачений ОСОБА_6 .
Що стосується міри покарання, призначеної обвинуваченому ОСОБА_6 то колегія виходить з наступного.
Як витікає з вимог ст.65 КК України суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
При обранні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції були в повній мірі дотримані вимоги вказаних статей кримінального закону, врахована як тяжкість скоєного ним кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких та особа винного, який є особою, що не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, і врахувавши думку потерпілого, який наполягав на позбавлення волі обвинуваченого, обґрунтовано прийшов до висновку, що менш суворий вид та розмір покарання буде недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів і призначив основне покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі у його мінімальному розмірі, що відповідає вимогам як ст.50 КК України, так і ст.65 КК України, з чим повністю погоджується колегія суддів і не вбачає підстав для скасування вироку в цій частині та призначення обвинуваченому більш тяжкого покарання, як про це ставить питання у своїй апеляції прокурор, вважаючи доводи останнього, з посиланням в тому числі на притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності за інші кримінальні правопорушення, дані про які стороною обвинувачення не були надані та не були предметом дослідження ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції- необґрунтованими.
Що стосується вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 колегія суддів виходить з наступного.
Так, згідно з вимогами ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до вимог абзацу 7 п.2) ч.3 та абзацу 6 п.2) ч.4 ст.374 КПК України у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються як підстави для задоволення цивільного позову та рішення про цивільній позов.
Тобто відповідно до вимог вказаних вище статей кримінального процесуального закону суд повинен навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, або про покладення на засудженого обов`язку відшкодувати шкоду, зазначивши, якою дією чи бездіяльністю її заподіяно, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, які підлягають стягненню, вказавши матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.
Крім того, відповідно з положеннями ст.1166 ЦК України шкода, заподіяна майну фізичної особи відшкодовується у повному обсязі особою, яка його заподіяла.
Згідно ж з вимогами ст.1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка його заподіяла, при наявності вини вказаної особи.
Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди суд першої інстанції, на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, встановивши причинний зв`язок між скоєним злочином та шкодою, яка настала, врахувавши ступінь участі обвинуваченого у її заподіянні, його матеріальний стан, відношення останнього до наслідків злочину, душевні, емоційні та моральні страждання, перенесені потерпілим у зв`язку з завданням останньому тілесних ушкоджень, незручностей, які прийшлося перенести останньому у зв`язку з наявністю видимих тілесних ушкоджень на обличчі /а.с.97-101/, зусилля, які прийшлося докладати потерпілому для відновлення попередніх соціальних зв`язків, давши відповідну оцінку вказаним обставинам, навівши розрахунки сум, які підлягають стягненню /а.с.103,125/, вирішив цивільний позов потерпілого про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно до вимог вказаних вище статей кримінального процесуального закону та ст.1166 ЦК України, ст.1167 ЦК України, хоча й не послався на останні у вироку. Однак, зважаючи на повне визнання розміру моральної шкоди самим обвинуваченим у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції та готовність останнього відшкодувати вказану шкоду, підстави, які дали змогу суду першої інстанції прийти до висновку про сам факт заподіяння потерпілому ОСОБА_9 обвинуваченим матеріальної шкоди та її розмір, наведені вище, приймаючи до уваги те, що допущені судом першої інстанції деякі порушення вимог ст.374 КПК України в частині відсутності посилання на вимоги ст.1166 ЦК України та ст.1167 ЦК України не є істотними і не позбавляють доказової сили наведених у вироку доказів та не ставлять під сумнів висновок суду про доведеність вини обвинуваченого в тому числі в частині заподіяння та розміру матеріальної та моральної шкоди потерпілому ОСОБА_9 , внаслідок чого колегія не бачить підстав для зміни вироку в цій частині.
На підставі наведеного вище, керуючись ст.376 ч.2 КПК України, ст.404 КПК України, п.1) ч.1 ст.407 КПК України, ст.418 КПК України, ст.419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляції обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора прокуратури Індустріального району м.Дніпропетровська, який затвердив обвинувальний акт та приймав участь у суді першої інстанції ОСОБА_8 на вказаний вирок- залишити без задоволення.
Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4