Справа № 462/1943/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/85/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючогоОСОБА_2 ,
суддів апеляційного судуОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
при секретаріОСОБА_5

у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002029 від 14 серпня 2014 року, про обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 222 КК України, за участі

прокурораОСОБА_7 ,
обвинуваченогоОСОБА_8
та його захисникаОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області ОСОБА_10 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 03 листопада 2015 року стосовно ОСОБА_6 ,

встановила:
вироком Залізничного районного суду м. Львова від 03 листопада 2015 року обвинуваченого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянин України, непрацюючого, маючого судимості за вироками Франківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2012 року за ч. 1 ст. 309 КК України (засуджений на 1 рік позбавлення волі із звільненням від відбування покарання відповідно до ст. 75 КК України з випробуванням строком на 2 роки), Франківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2014 року за ч. 2 ст. 309 КК України (засуджений на 2 роки 1 місяць позбавлення волі), покарання повністю не відбув,

визнано винним за ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 222 КК України та призначено покарання: за ч. 3 ст. 358 КК України 1 (один) рік позбавлення волі; за ч. 4 ст. 358 КК України 1 (один) рік обмеження волі; за ч. 1 ст. 222 КК України одну тисячу неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп. штрафу в дохід держави з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та господарсько-фінансових функцій на два роки.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим обрано покарання обвинуваченому ОСОБА_11 ? 1 (один) рік позбавлення волі та 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп. штрафу в дохід держави з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та господарсько-фінансових функцій на 2 (два) роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначених за даним вироком та вироком Франківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2014 року, яким він засуджений на 2 роки 1 місяць позбавлення волі, обвинуваченому ОСОБА_12 обрано покарання у виді 3 (трьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі та 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп. штрафу в дохід держави з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та господарсько-фінансових функцій на 2 (два) роки.

У відповідності до ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп. штрафу ? виконувати самостійно.

На підставі ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» судом першої інстанції скорочено наполовину не відбуту ОСОБА_13 частину покарання та остаточно обрано ОСОБА_12 покарання ? 1 (один) рік 2 (два) місяці 18 (вісімнадцять) днів позбавлення волі і 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп. штрафу в дохід держави з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та господарсько-фінансових функцій на 2 (два) роки.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_11 суд першої інстанції постановив рахувати з моменту проголошення вироку, тобто з 03 листопада 2015 року.

Зазначеним вироком встановлено, що обвинувачений ОСОБА_14 , на початку листопада 2013 року в приміщенні ТзОВ «Мультіпартс» на вул. Кастелівка, 50/1, у м. Львові, з метою використання завідомо підробленого документа для одержання кредиту у ПАТ «ВТБ Банк», за попередньою змовою з директором ТзОВ «Мультіпартс» ОСОБА_15 , надав останньому свої анкетні дані, з проханням внесення недостовірних відомостей у довідку про доходи №16/13 від 07 листопада 2013 року видану ОСОБА_11 із зазначенням посади «Менеджер з продажу» ТзОВ «Мультіпартс» та отриманням доходу за період з 01 травня 2013 року по 31 жовтня 2013 року в розмірі 38 076,66 грн., а саме: за травень 2013 року 6 346,11 грн., червень 2013 року 6 346,11 грн., липень 2013 року 6 346,11 грн., серпень 2013 року 6 346,11 грн., вересень 2013 року 6 346,11 грн., жовтень 2013 року 6 346,11 грн., що не відповідає дійсності.

Також, обвинувачений ОСОБА_14 15 листопада 2013 року в приміщенні ПАТ «ВТБ Банк» на вул. Науковій, 49 «а», у м. Львові, з метою використання завідомо підробленого документу, при оформленні заяви на отримання кредиту у розмірі 18 000,00 грн., достовірно знаючи, що він не перебував у трудових відносинах із ТзОВ «Мультіпартс», надав працівнику банку довідку про доходи №16/13 від 07 листопада 2013 року видану ОСОБА_16 оброву із зазначенням посади «Менеджер з продажу» ТзОВ «Мультіпартс» та отриманням доходу за період з 01 травня 2013 року по 31 жовтня 2013 року в розмірі 3 8076,66 грн., а саме: за травень 2013 року 6 346,11 грн., червень 2013 року 6 346,11 грн., липень 2013 року 6 346,11 грн., серпень 2013 року 6 346,11 грн., вересень 2013 року 6 346,11 грн., жовтень 2013 року 6 346,11 грн., що не відповідає дійсності.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_14 15 листопада 2013 року в приміщенні ПАТ «ВТБ Банк» на вул. Науковій, 49 «а» у м. Львові, з метою надання завідомо неправдивої інформації банку, при оформленні анкети-заяви на одержання споживчого кредиту «Перший крок» у ПАТ «ВТБ Банк», повідомив працівнику банку неправдиву інформацію щодо зайнятості, а саме: зазначив місце роботи ТзОВ «Мультіпартс», посаду «Менеджер з продажу» та термін роботи 18,00 місяців, що в подальшому стало підставою укладення кредитного договору №К0В від 18 листопада 2013 року, згідно якого ПАТ «ВТБ Банк» надало ОСОБА_11 грошові кошти у розмірі 18 000,00 грн.

Не погоджуючись із вироком Залізничного районного суду м. Львова від 03 листопада 2015 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 заступник прокурора Львівської області ОСОБА_17 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним за ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України і призначити йому покарання за ч. 3 ст. 358 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік, за ч. 4 ст. 358 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, за ч. 1 ст. 222 КК України штраф у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн., з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та господарсько-фінансових функцій строком на 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим обвинуваченому ОСОБА_11 обрати покарання у виді 1 року позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та господарсько-фінансових функцій, на 2 роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначених за даним вироком та вироком Франківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2014 року, яким ОСОБА_14 засуджений за ч. 2 ст. 309 КК України на 2 роки 1 місяць позбавлення волі, ОСОБА_11 обрати покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та господарсько-фінансових функцій, на 2 роки.

Апелянт також покликається на те, що судом першої інстанції у резолютивній частині вироку суду вказано що строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_11 необхідно рахувати з моменту ухвалення судового рішення, однак при цьому судом не враховано відбуте частково покарання за вироком Франківського районного суду м. Львова від 21.10.2014 року та його час перебування під вартою.

Оскільки згідно із ч. 2 ст. 43 КПК України засудженим у кримінальному провадженні є обвинувачений, обвинувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили, то суд першої інстанції, на думку апелянта безпідставно застосував до обвинуваченого ОСОБА_6 ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» та скоротив наполовину не відбуту частину покарання обвинуваченому. При цьому, судом першої інстанції не враховано, що на момент ухвалення вироку суду ОСОБА_14 перебував в статусі обвинуваченого, а тому застосування норм вищевказаного закону щодо нього, було неможливим.

Зазначене вище неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України, на думку апелянта, є підставою для скасування судового рішення.

В доповненні до апеляційної скарги прокурор просить вирок Залізничного районного суду м. Львова від 03 листопада 2015 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 скасувати та постановити новий вирок з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав вимоги апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_18 про задоволення апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

На підставі повного визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_13 та матеріалів досудового розслідування, об`єктивність та повнота яких учасниками судового розгляду не оспорюється, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та правильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 358 КК України, оскільки він вчинив підроблення офіційних документів за попередньою змовою групою осіб, за ч. 4 ст. 358 КК України, оскільки він використав завідомо підроблений документ та за ч. 1 ст. 222 КК України, оскільки він вчинив шахрайство з фінансовими ресурсами.

Правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 та призначене покарання за ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 222 КК України як обвинуваченим, так і іншими учасниками кримінального провадження не оспорюється.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_14 визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів за ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 222 КК України. Апелянт, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 та правильності кваліфікації його дій, вважає що оскаржуваний вирок є незаконним і таким, що підлягає скасуванню лише з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині призначення покарання та звільнення обвинуваченого від відбування покарання у зв`язку з амністією.

На думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 та його звільненні від відбування покарання у зв`язку з амністією є обґрунтованими і апеляційну скаргу в цій частині необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_11 , суд першої інстанції, на думку колегії суддів, правильно врахував ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів, їх наслідки, особу обвинуваченого ОСОБА_6 , визнання ним вини у скоєному, те, що він зізнався у вчиненні злочинів, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочинів, що є обставинами, які пом`якшують покарання і при відсутності обставини, які обтяжують покарання обрав обвинуваченому ОСОБА_11 покарання в межах санкцій ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 та ч. 1 ст. 222 КК України, в тому числі і за ч. 3 ст. 358 КК України у виді позбавлення волі, оскільки саме таке покарання, на його думку, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання та з урахуванням вимог ч. 4 ст. 67 КК України, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано не врахував обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, оскільки така обставина передбачена ч. 3 ст. 358 КК України, як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію.

Однак, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 за сукупністю злочинів, суд першої інстанції, правильно прийшовши до висновку що таке покарання необхідно призначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, але всупереч цьому при визначенні покарання за сукупністю злочинів, за ч. 3 ст. 358 КК України у виді 1 року позбавлення волі, за ч. 4 ст. 358 КК України у виді 1 року обмеження волі та за ч. 1 ст. 222 КК України у виді штрафу в розмірі 17 000 грн. помилково прийшов до висновку, що на підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу необхідно виконувати самостійно.

Як убачається з вимог ч. 1 ст. 70 КК України, при визначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів суд першої інстанції вправі обрати порядок визначення покарання за сукупністю злочинів: шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Таким чином, обравши для визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, помилково не поглинув покарання у виді штрафу в розмірі 17 000 грн. більш суворим покаранням у виді позбавлення волі, а прийняв помилкове рішення про його самостійне виконання на підставі ч. 3 ст. 72 КК України.

Як убачається з назви ст. 72 КК України (правила складання покарань) та ч. 3 ст. 72 КК України, на яку помилково послався суд першої інстанції, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно. Норми даної статті регулюють порядок складання призначених покарань, а не порядок їх поглинення.
Таким чином суд першої інстанції, обравши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, безпідставно не поглинув покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 222 КК України у виді штрафу в розмірі 17 000 грн. більш суворим покаранням за ч. 3 ст. 358 КК України у виді 1 року позбавлення волі.

Окрім цього, на думку колегії суддів, обґрунтованими є вимоги апелянта про те, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_11 остаточного покарання за ч. 4 ст. 70 КК України неправильно застосовано принцип часткового складання покарань, призначених за даним вироком та вироком Франківського районного суду м. Львова від 21.10.2014 року, яким ОСОБА_14 засуджений за ч. 2 ст. 309 КК України на 2 роки 1 місяць позбавлення волі. Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, при призначенні остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_11 , прийшовши до переконання про застосування принципу часткового складання призначених покарань, насправді застосував принцип повного складання призначених покарань, повністю приєднавши до призначеного покарання за даним вироком у виді 1 року позбавлення волі не відбуте покарання за попереднім вироком у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі, остаточно призначивши таким чином обвинуваченому ОСОБА_11 покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Зазначене вище неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення. Оскільки в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого ОСОБА_6 , то на думку колегії суддів, усунути допущені судом першої інстанції недоліки доцільно шляхом зміни оскаржуваного вироку.

У зв`язку з наведеним вище, апеляційну скаргу прокурора необхідно задовольнити частково, а оскаржуваний вирок в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_11 за сукупністю злочинів змінити.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначених обвинуваченому за ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 222 КК України, обвинуваченому ОСОБА_11 необхідно обрати покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та господарсько-фінансових функцій на 2 (два) роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначених обвинуваченому ОСОБА_11 за даним вироком за ч. 3, 4 ст. 358, ч. 1 ст. 222 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та господарсько-фінансових функцій на 2 (два) роки та вироком Франківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2014 року, яким він засуджений за ч. 2 ст. 309 КК України на 2 роки 1 місяць позбавлення волі, обвинуваченому ОСОБА_11 необхідно обрати остаточне покарання у виді 2 (двох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та господарсько-фінансових функцій на 2 (два) роки.

Обґрунтованим, на думку колегії суддів, є і твердження в апеляційній скарзі прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував до обвинуваченого ОСОБА_6 ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році», скоротивши йому наполовину призначене покарання. Оскільки ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» передбачено скорочення наполовину не відбутої частини покарання засудженим, що відбувають покарання у виді позбавлення волі на певний строк, та інші покарання, не пов`язані з позбавленням волі, які не підлягають звільненню від відбування покарання на підставі статей 1-5 цього Закону, а згідно із ч. 2 ст. 43 КПК України засудженим у кримінальному провадженні є обвинувачений, обвинувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили, то прокурор у своїй апеляційній скарзі обґрунтовано посилається на те, що судом першої інстанції не враховано що на момент ухвалення вироку суду ОСОБА_14 перебував в статусі обвинуваченого, а тому суд першої інстанції не в праві був застосовувати до нього норми вищевказаного закону і оскаржуваний вирок в цій частині необхідно скасувати. Разом з тим, на думку колегії суддів, це не позбавляє засудженого ОСОБА_6 звернутися до суду за місцем відбування покарання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2014 році».

Вирок в частині самостійного виконання покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп. штрафу стосовно ОСОБА_8 та в частині скорочення наполовину не відбутої обвинуваченим ОСОБА_8 частини покарання на підставі ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році», на думку колегії суддів, необхідно скасувати.

Колегія суддів також погоджується з твердженням апелянта про те, що судом першої інстанції помилково вказано, що початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_11 необхідно рахувати з моменту ухвалення судового рішення. При цьому, на думку колегії суддів, судом першої інстанції не зараховано у відбуття покарання час перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

24 грудня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» відповідно до якого ч. 5 ст. 72 КК України викладено в новій редакції, а саме зарахуванням судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Оскільки на час постановлення рішення апеляційним судом (вступу вироку в законну силу) обвинувачений ОСОБА_14 знаходився під вартою 10 місяців 16 днів, то із врахуванням вищенаведених змін до ч. 5 ст. 72 КК України, ОСОБА_11 необхідно зарахувати час його перебування під вартою у відбуття призначеного судом покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, тобто зарахувати у відбуття покарання 1 рік 9 місяців 02 дні.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, строк відбування покарання засудженому ОСОБА_11 необхідно рахувати з часу його затримання, тобто з 10 березня 2015 року, оскільки ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 10 березня 2015 року стосовно нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який не мінявся судом впродовж судового розгляду справи.
В решті цей вирок необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
ухвалила:
апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області частково задовольнити, а вирок Залізничного районного суду м. Львова від 03 листопада 2015 року стосовно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити.

ОСОБА_8 вважати засудженим за ч. 3 ст. 358 КК України на 1 (один) рік позбавлення волі; за ч. 4 ст. 358 КК України на 1 (один) рік обмеження волі; за ч. 1 ст. 222 КК України до штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп. в дохід держави з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та господарсько-фінансових функцій на два роки.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим вважати ОСОБА_8 засудженим на 1 (один) рік позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та господарсько-фінансових функцій на 2 (два) роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначених ОСОБА_11 за даним вироком у виді 1 (одного) року позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та господарсько-фінансових функцій на 2 (два) роки та вироком Франківського районного суду м. Львова від 21 жовтня 2014 року, яким він засуджений за ч. 2 ст. 309 КК України на 2 роки 1 місяць позбавлення волі, вважати ОСОБА_8 засудженим до остаточного покарання у виді 2 (двох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади чи займатися діяльністю пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих та господарсько-фінансових функцій на 2 (два) роки.

Вирок в частині самостійного виконання покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. 00 коп. штрафу призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 та в частині скорочення наполовину не відбутої обвинуваченим ОСОБА_8 частини покарання на підставі ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» скасувати.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_11 час його перебування під вартою у відбування призначеного судом покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, тобто зарахувати у відбування покарання 1 рік 9 місяців 02 дні.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 рахувати з часу взяття його під варту, тобто з 10 березня 2015 року.

В решті цей вирок залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу після її проголошення і її можна оскаржити в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 3 місяців з дня її проголошення.

Судді:
підпис підпис підпис
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .
Копія відповідно до оригіналу.
Суддя апеляційного суду ОСОБА_19 .

Ухвала вступила в законну силу «26» січня 2016 року.

Копію виготовлено «_______» січня 2016 року

Помічник судді ОСОБА_20