печерський районний суд міста києва
Справа № 757/4075/14-к
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 березня 2014 року Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_4 та старшого прокурора прокуратури м. Києва ОСОБА_5 щодо невнесення відомостей до ЄРДР,

В С Т А Н О В И В :
Заявник ОСОБА_3 звернулась до слідчого судді і просить визнати неправомірними дії прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 та прокурора прокуратури м. Києва ОСОБА_7 , якими не було внесено відомості до ЄРДР по заяві від 14 січня 2014 року , зобов`язати прокурора прокуратури м. Києва ОСОБА_7 внести відомості по заяві ОСОБА_3 про кримінальне правопорушення від 14.01.2014р. вчинене суддями ВССУ ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Заява обгрунтована наступним. 14 січня 2014 року заявник звернулась до Генеральної прокуратури України із заявою про вчинення кримінального правопорушення суддями ВССУ , яке полягало у виданні завідомо неправосудного рішення, ухвали від 10.12.2013р ,якою вирок судді Київського районного суду м. Харкова від 11.10.2012р. та ухвала апеляційного суду Харківської обалсті від від 26.02.2013р. були залишен без змін . Проте, відомості викладені у вказаній заяві до ЄРДР внесені не були, що суперечить вимогам ст.214 КПК України.

Під час судового розгляду заявник ОСОБА_3 підтримала подану скаргу, просила її задовольнити, та внести відомості щодо вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364,366,375 КК України суддями ВССУ ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 під час розгляду касаційної скарги на вирок Київського районного суду м. Харкова від 11.10.2012р. та ухвали апеляційного суду Харківської області від від 26.02.2013р.

Прокурор прокуратури м. Києва ОСОБА_7 під час судового розгляду заперчував проти задоволення скарги, підтримуючи викладені у повідомленні-відповіді обставини, яка була направлена заявнику за результатами розгляду їх заяви від 03.02.2014р.

Генеральна прокуратури України в особи старшого прокурора відділу ОСОБА_11 направила до суду письмові заперечення,згідно яких вважали скаргу необгрунтованою, оскільки Генеральна прокуратура України під час направлення заяви ОСОБА_3 від 14 січня 2014 року до прокуратури м. Києва діяла правомірно та в порядку встановленому чинном законодавством.

Вислухавши заявника, прокурора, перевіривши надані заяву та відповіді, слід дійти наступного висновку.

Встановлено, що 14 січня 2014 року заявник ОСОБА_3 звернулась до Генеральної прокуратури України із заявою (повідомленням) в порядку ст.214 КПК України про кримінальне правопорушення вчинене суддями ВССУ ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Зокрема в заяві заявник зазначала про те, що суддями постановлено завідомо неправосудне рішення у вигляді ухвали від 10.12.2013р ,якою вирок судді Київського районного суду м. Харкова від 11.10.2012р. та ухвала апеляційного суду Харківської обалсті від від 26.02.2013р. були залишен без змін . Як зазначає заявник у поданій заяві вказана ухвала колегією суддів постановлена з порушенням чинного законодавства, оскільки не були враховані доводи на які заявник посилалась в касаційній скарзі як на підставу скасування попередніх рішень судів.

Не погоджуючись з ухвалою суддів заявник вказувала на те, що суддеями вчинено суспільно -небезпечне діяння.

Заступником начальника першого наглядового відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_4 подана заявником заява була направлена до заступника прокурора м. Києва для розгляду згідно чинного законодавства.

Наказом Генерального прокурора України від 03.12.2012 № 125 затверджено Інструкцію про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення. Відповідно до п.п. 3.6, 3.8 зазначеної Інструкції заяви, повідомлення про вчинені кримінальні правопорушення, які віднесено до підслідності органів прокуратури та надійшли на розгляд Генеральної прокуратури України, керівниками підрозділів апарату направляються для організації досудового розслідування з дотриманням територіального принципу до прокуратури відповідного рівня.

Отже направлення заяви ОСОБА_3 до прокуратури м. Києва відповідає вимогам чинного законодавства.

Прокурор прокуратури м. Києва ОСОБА_7 надаючи відповідь заявнику 03.02.2014р. заначив про те, що незгода з постановленим судовим рішенням не є підставою для притягнення судді до відповідальності. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Згідно з положеннями Конституції України та Рішення Конституційного суду України від 23.05.01 6-рп/2001 оцінка законності процесуальних актів і дій суддів належить виключно до сфери правосуддя. Чинним законодавством України органи прокуратури не наділені повноваженнями по здійсненню нагляду за діяльністю органів судової влади. На підставі викладеного, за результатами розгляду звернення встановлено, що воно не містить достатніх даних, які б достовірно свідчили про наявність ознак кримінального правопорушення, що охоплюються поняттям злочину, визначеним ст. 11 КК України. З урахуванням зазначеного прокурором відомості до ЄРДР викладені у заяві від 14.01.2014р. не вносились.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 р. № 6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 р. № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 р. № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 р. № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 р. № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 р. № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: "Основні принципи незалежності судових органів", ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, "Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів", затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998 р., Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 р. та інших.

Положення ч. 1 ст. 214 КПК 2012 р. та пунктом 2.2 Інструкції, затвердженої наказом МВС України № 700 від 14 серпня 2012 р., зобов`язують слідчого, прокурора невідкладно, але не пізніше 24-х годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування тільки заяву або повідомлення, які містять ознаки кримінального правопорушення, а не будь-які інші.

На такий обов`язок слідчого, прокурора вказують вимоги частин 3, 4 і 5 ст. 214 КПК, згідно з якими до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про кримінальне правопорушення, вимагається короткий виклад обставин, які свідчать про вчинення саме кримінального правопорушення, його попередню правову кваліфікацію із зазначенням статті (частин статті) закону України про кримінальну відповідальність, тобто КК, зміст повідомлення слідчим прокурора про підставу початку досудового розслідування, що до 21 листопада 2012 р. було передбачено ст. 94 КПК 1960 р.

Положення ст. 214 КПК перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого ним Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Виходячи зі змісту звернення та аналізу чинного законодавства, вважаю, що підстав для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення, не було.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 305, 306, 307,309 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В :
Скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_4 та старшого прокурора прокуратури м. Києва ОСОБА_5 щодо невнесення відомостей до ЄРДР, залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1