Справа № 554/8664/15-к
ВИРОК
Іменем України
Дата документу 10.11.2015
10 листопада 2015 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1
при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5
потерпілого ОСОБА_6
представника потерпілого ОСОБА_7
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9
обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жвирка Сокальського району Львівської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, освіта середня, одруженого, судимого
24 травня 1973 року Червоноградським міським судом Львівської області за ч. 2 ст. 81, ч. 2 ст. 206, 42 КК України 1960 року на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, звільненого 25 вересня 1976 року по відбуттю покарання;
26 лютого 1979 року Червоноградським міським судом Львівської області за ч. 2 ст. 81 КК України 1960 року на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, звільненого 5 червня 1982 року по відбуттю покарання;
22 листопада 1983 року Сокальським районним судом Львівської області за ч. 2 ст. 81, 17, ч. 2 ст. 81, ч. 3 ст. 222, 42 КК України 1960 року на 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого 15 серпня 1988 року по відбуттю покарання;
12 липня 1989 року Червоноградським міським судом Львівської області за ст. 94, ч. 1 ст. 117, 102, ч. 1 ст. 106, ч. 3 ст. 142, ч. 4 ст. 81, ч. 2 ст. 140, ч.2 ст. 215-3, ч. 2 ст. 193, 42 КК України 1960 року на 15 років позбавлення волі, звільненого 19 квітня 2004 року по відбуттю покарання;
6 вересня 2005 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч. 3 ст. 185, 69 КК України на 2 роки позбавлення волі, звільненого 26 березня 2007 року по відбуттю покарання;
5 липня 2010 року Київським районним судом м. Полтави за ч. 1 ст. 121 КК України на 5 років позбавлення волі, звільненого 24 травня 2013 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 6 місяців 18 днів,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кременчука Полтавської області, мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, не працюючого, освіта середня спеціальна, одруженого, судимого
5 червня 1998 року Автозаводським районним судом м. Кременчука за ч. 2 ст. 140 КК України 1960 року на 2 роки позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 1 рік зі сплатою штрафу 700 грн. Постановою цього ж суду від 17 листопада 1999 року відстрочку скасовано та направлено в місця позбавлення волі для відбування покарання;
7 лютого 2000 року Автозаводським районним судом м. Кременчука за ст. 17, ч. 2 ст. 140 КК України 1960 року на 1 рік 6 місяців позбавлення волі. На підставі статті 43 КК України частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком і остаточно визначено 3 роки позбавлення волі. Звільнено 25 травня 2001 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 5 місяців 16 днів;
18 листопада 2002 року Автозаводським районним судом м. Кременчука за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі. На підставі статті 71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком і остаточно визначено 4 роки 6 місяців позбавлення волі;
24 листопада 2003 року Автозаводським районним судом м. Кременчука за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч. 1, 2 і 4 ст. 70 КК України на 13 років позбавлення волі, звільненого 23 липня 2014 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 1 місяць 1 день
у вчиненні кожним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,
9 травня 2015 року, приблизно в 00 год. 10 хв., обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які перебували біля будинку № 65 по вул. Фрунзе в м. Полтаві, помітили потерпілого ОСОБА_6 , який йшов попереду та в руках у якого знаходився мобільний телефон. Вирішивши заволодіти ним, вони увійшли між собою у злочинну змову на вчинення нападу на останнього з метою заволодіння вказаним телефоном шляхом застосування фізичного насильства.
З цією метою обвинувачений ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою групою осіб з обвинуваченим ОСОБА_11 , скориставшись тим, що ОСОБА_6 зайнятий телефонною розмовою і не звертає на них уваги, діючи умисно, вчинили напад на потерпілого, що виразилось у нанесенні йому руками, стиснутими в кулак, ударів в ділянку голови ззаду та тулубу, внаслідок чого останній впав на землю та випустив з рук мобільний телефон.
Після цього, ОСОБА_10 для доведення спільного з ОСОБА_11 злочинного наміру на заволодіння мобільним телефоном став демонструвати ОСОБА_12 у відкритому стані складний ніж та погрожувати його застосуванням у разі, якщо той буде чинити опір, тобто, погрожувати застосувати насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілого.
У цей же час, ОСОБА_11 , скориставшись безпорадним станом потерпілого, відкрито заволодів мобільним телефоном «НТС-Дуос» вартістю 1283 грн., в якому знаходились картки операторів мобільного зв`язку «МТС Україна» та «Київстар» вартістю по 10 грн. кожна, на рахунку яких перебували грошові кошти в сумі по 5 грн. та картка пам`яті «micro SD» вартістю 100 грн., чим потерпілому було завдано матеріального збитку на загальну суму 1413 грн.
Намагаючись затримати обвинувачених та повернути викрадене майно, ОСОБА_6 , приблизно в 00 год. 20 хв., догнав ОСОБА_11 та ОСОБА_10 біля магазину «Антошка», що по вул. Фрунзе, 107 в м. Полтаві, де останній, з метою утримання викраденого майна та уникнення затримання, діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_11 , продовжили наносити потерпілому численні удари руками, ногами в різні частини голови, тулубу та кінцівок. При цьому, ОСОБА_10 , вчиняючи узгоджені дії з подолання опору потерпілого, наніс йому не менше трьох ударів ножем в ділянку тулубу та правої кисті.
Внаслідок спільних та узгоджених злочинних дій обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 потерпілому ОСОБА_6 відповідно до висновку судово медичної експертизи № від 884 від 26 червня 2015 року були спричинені тілесні ушкодження у вигляді:
- перша група: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, синця голови, які утворились не менше ніж від однократної дії тупого обмеженого предмету, якими могли бути пальці рук людини стиснуті в кулак, нога людини у взутті, або інші предмети із подібними характеристиками, кваліфікується в своїй сукупності, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я;
- друга група: різаної рани тулубу та правої кисті, які утворилися не менше ніж від 3-х кратної дії колюче-ріжучого предмету та кваліфікуються як у своїй сукупності, так і кожне окремо як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Допитані під час розгляду справи в суді обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вини у вчиненні інкримінованого їм злочину не визнали, зазначивши, що його не вчинювали, майном потерпілого не заволодівали, а захищались від нападу останнього, який зненацька, коли вони поверталися додому та йшли містом, напав на них та спричинив їм тілесні ушкодження. Дії потерпілого були неочікуваними та зухвалими, чим викликали неадекватність відповіді на них, що змусило обвинуваченого ОСОБА_10 , якому потерпілий першому наніс удар кулаком, у відповідь з метою захисту застосувати складний ніж, який був при ньому. Це було викликано також і тим, що потерпілий, являючись фізично здоровішим та спритнішим за них, продовжуючи свої протиправні дії після нанесення йому, ОСОБА_10 , удару кулаком почав бити обвинуваченого ОСОБА_11 Захищаючи себе та останнього від хуліганських дій потерпілого, ОСОБА_10 і наніс йому ножем тілесні ушкодження. Однак і це не зупинило потерпілого, який за час конфлікту викликав на підмогу своїх братів та працівників міліції, і вже всі разом вони жорстоко побили їх, спричинивши їм тілесні ушкодження. Обидва обвинувачених категорично заперечили факт заволодіння мобільним телефоном потерпілого. При цьому обвинувачений ОСОБА_11 наголосив, що телефон потерпілого йому було поміщено в кишеню брюк одним із працівників міліції, який прибув на місце пригоди та сприяв потерпілому у його протиправних діях проти обвинувачених. Не визнаючи своєї вини у вчиненні інкримінованого їм злочину, обидва обвинувачених наполягали на їх виправданні та закритті провадження щодо них.
Невизнання вини обвинуваченими суд розцінює як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення та намір уникнути покарання за вчинення тяжкого злочину, який їм інкримінується, а тому приймає до уваги тільки в тій частині, в якій вони підтверджуються та узгоджуються з іншими доказами по справі.
Зокрема, обидва обвинувачених беззаперечно підтверджують факт їх знаходження на місці скоєння злочину в зазначений день і час, а також конфлікту з потерпілим, який також там знаходився. Судом приймаються до уваги показання обвинувачених і в частині наявності у них складного ножа та його застосування під час конфлікту з потерпілим і спричинення йому тілесних ушкоджень, а також наявності мобільного телефону у останнього. Суд також приймає до уваги як правдиві показання обвинувачених в частині їх побиття потерпілим та його братами, за що ті притягнуті до кримінальної відповідальності, але розцінює ці дії як вчинені з метою помсти за вчинення розбійного нападу на потерпілого.
Суд розцінює як надумані твердження обвинувачених про мотиви їх дій щодо потерпілого, про обставини події, яка мала місце під час вчинення ними злочину, а тому до уваги їх не приймає, оскільки їх показання в цій частині є суперечливими, не послідовними, вони спростовуються сукупністю досліджених під час розгляду в суді доказів.
Так, потерпілий ОСОБА_6 під час допиту в суді показав, що того вечора в зазначений час він повертався додому та йшов пішки, розмовляючи при цьому по мобільному телефону. В цей час один із обвинувачених, які йшли ззаду за ним, безпричинно, зненацька наніс йому удар кулаком в голову, від якого він випустив телефон та впав на землю. При цьому побачив як обвинувачений ОСОБА_11 підібрав телефон та поклав його до себе в кишеню. Він просив повернути телефон, але ОСОБА_10 у відповідь витягнув ніж, яким став погрожувати йому. Надалі, з метою повернути телефон, він наздогнав обвинувачених, ненавмисно збив їх з ніг, після чого вони почали його бити ногами та руками, а ОСОБА_10 наніс йому ножеве поранення. В цей час він побачив, що по дорозі їхала патрульна машина ОВС, тому відразу звернувся з повідомленням про злочин, після чого обвинувачені були затримані. У ОСОБА_11 при огляді був виявлений та вилучений мобільний телефон, яким він заволодів. З метою помсти за скоєний відносно нього злочин, він та його рідні брати, які прибули на місце скоєння злочину, на місці затримання обвинувачених, побили їх. Потерпілий категорично заперечив твердження обвинувачених про те, що він першим напав на них. Наголосив, що він є законослухняним громадянином і один пізно ввечері повертався додому, розмовляючи при цьому по мобільному телефону з одним із своїх рідних братів, з яким незадовго до цього відпочивав в кав`ярні, якому повідомляв, що з ним усе гаразд, про що його останній просив, коли вони розлучались. Обвинувачених було двоє, вони ніяким чином не звертали на себе уваги і ніяких дій, коли він їх обходив, щодо нього не вчинювали, а тому підстав приставати до них, зважаючи на обстановку, в якій він перебував, у нього не було і бути не могло, так як для нього це не властиво. Ці твердження обвинувачених він розцінює як неправдиві та такі, що не відповідають дійсності, а тому просив суд не приймати їх до уваги.
Свої показання потерпілий ОСОБА_6 підтвердив в ході проведення слідчого експерименту під час досудового розслідування, в ході якого вказав як на місце вчинення розбійного нападу на нього, так і механізму спричинення йому тілесних ушкоджень (том 1 а. п. 100-110).
Відповідно до додаткового висновку судово-медичного експерта № 757 від 24 червня 2015 року показання, які дав потерпілий ОСОБА_6 під час проведення слідчого експерименту загалом не протирічать механізму утворення тілесних ушкоджень у нього (том 1 а. п. 164-165).
Аналізуючи його показання та приймаючи їх до уваги як правдиві, суд виходить з їх послідовності, логічності, обґрунтованості, відповідності їх іншим доказам по справі, а також з характеристики особи потерпілого, як законослухняного громадянина та особи, якій не властива агресивна поведінка з проявами неповаги до суспільства, а також безмотивність та протиправність вчинків.
Цей висновок суду ґрунтується на таких доказах.
Допитані в суді свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , брати потерпілого, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , його друзі, показали, що у той вечір вони відпочивали в кафе «М`ясний дворик», а не в кафе «Дванадцять стільців», як про це стверджують обвинувачені. Після закінчення відпочинку свідок ОСОБА_17 відвозив всіх додому і висадив потерпілого ОСОБА_6 біля ТЦ «Конкорд», про що попросив останній, зазначивши, що має бажання «пройтись додому пішки». Через незначний проміжок часу після цього їм стало відомо, що на потерпілого було вчинено розбійний напад.
Свідок ОСОБА_13 , крім того, зазначив, що перебуваючи вдома після повернення з кафе, приблизно в 00 год., йому зателефонував потерпілий, з яким він певний час розмовляв. Але телефонна розмова різко перервалась та він почув вигук брата «…для чого ти мене вдарив». Після цього він декілька разів намагався додзвонитися до брата, але на дзвінки вже ніхто не відповідав. Зрозумівши, що з братом сталося лихо, він разом з іншим братом та друзями поїхали шукати потерпілого і знайшли його на місці вчинення обвинуваченими розбійного нападу. Там були обвинувачені і потерпілий, а також працівники міліції. Вони бачили на потерпілому тілесні ушкодження. Останній їм розповів про обставини нападу на нього, спричинення йому тілесних ушкоджень та заволодіння його мобільним телефоном, який на той час знаходився в кишені обвинуваченого ОСОБА_11 . Побачене їх вразило та викликало обурення, в зв`язку з чим вони побили обвинувачених.
Із показань свідка ОСОБА_18 , працівника патрульно-постової служби, слідує, що тієї ночі він з напарником їхав по маршруту. В цей час на дорогу вибіг потерпілий і повідомив, що на нього було вчинено розбійний напад, під час якого йому були заподіяні тілесні ушкодження та викрадено мобільний телефон. Вони зразу ж прибули на вказане потерпілим місце. Там знаходились обидва обвинувачених, яких вони затримали. Ніхто із обвинувачених при цьому на стан здоров`я не скаржився, ні в кого із них видимих тілесних ушкоджень не було. У одного із них, а саме в ОСОБА_11 , в кишені був мобільний телефон потерпілого. Саме на нього, як на того, хто заволодів його мобільним телефоном, вказав потерпілий. На обвинуваченого ОСОБА_10 потерпілий вказав як на особу, що погрожувала йому ножем та заподіяла ножові поранення.
Відповідно до висновку додаткової судово медичної експертизи № 884 від 26 червня 2015 року потерпілому ОСОБА_6 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді:
- перша група: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, синця голови, які утворились не менше ніж від однократної дії тупого обмеженого предмету, якими могли бути пальці рук людини стиснуті в кулак, нога людини у взутті, або інші предмети із подібними характеристиками, кваліфікується в своїй сукупності, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я;
- друга група: різаної рани тулубу та правої кисті, які утворилися не менше ніж від 3-х кратної дії колюче-ріжучого предмету та кваліфікуються як у своїй сукупності, так і кожне окремо як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Тілесні ушкодження обох груп могли утворитися в строк та при обставинах, вказаних вище.
Вищевказані тілесні ушкодження не характерні для їх утворення при падінні тіла на площину як з наданим прискоренням, так і без такого (том 1 а. п. 157-158).
Під час досудового слідства потерпілий ОСОБА_6 добровільно видав працівникам міліції належну йому куртку і сорочку, в які він був одягнений під час нападу на нього, протокол про що був досліджений в суді (том 1 а. с. 99).
Згідно висновку експерта № 169-МК від 23 червня 2015 року на куртці потерпілого ОСОБА_6 по задній поверхні справа виявлено колото-різане пошкодження (№1), яке утворилося від дії плоского, колюче-ріжучого предмету, клинок якого має обушок і гостре лезо. Найбільша ширина слідоутворюючої частини клинка приблизно 19 мм. Пошкодження № 2 по задній поверхні по низу куртки справа є різаним, яке утворилося від дії предмету, який має гостре лезо. На сорочці потерпілого по задній поверхні справа виявлено колото-різане пошкодження, яке утворилося від дії плоского колюче-ріжучого предмету, клинок якого має обушок і гостре лезо. Колото-різані пошкодження на куртці і сорочці і різане пошкодження на куртці могли утворитися від дії клинка ножа наданого на експертизу (том 1 а. п. 192-194).
Відповідно до протоколу огляду від 9 травня 2015 року обвинувачений ОСОБА_11 видав працівникам міліції мобільний телефон потерпілого, на якому були пошкодження, протокол про що був досліджений в суді, що, на думку суду, підтверджує твердження останнього про те, що телефон випав у нього з рук після нанесення одним із обвинувачених удару йому по голові і вдарився при цьому об асфальт (том 1 а. п. 93).
Відповідно висновку експерта № 1805/4 від 18 травня 2015 року вартість викраденого під час розбійного нападу на потерпілого мобільного телефону «HTC DESIRE V T328W» становить 1283 грн. (том 1 а. п. 129-140).
Оцінюючи висновки наведених судово-медичних експертиз, суд виходить з того, що потерпілому тілесні ушкодження були заподіяні умисно під час нападу на нього, а не при захисті від його нападу, як про це стверджують обвинувачені, про що свідчить характер наявних у нього тілесних ушкоджень, спричинених ножем.
Висновки наведених судово-медичних експертиз в повній мірі узгоджуються з показаннями потерпілого про обставини і механізм заподіяння йому тілесних ушкоджень, а тому суд приймає їх до уваги як і його показання, та покладає в основу обвинувачення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого їм злочину.
Аналізуючи наведені докази, суд враховує їх повну узгодженість та відповідність між собою як про причини і обставини вчинення розбійного нападу, так і механізм та спосіб заподіяння тілесних ушкоджень, мотиви вчинення злочину, а тому вважає доведеною вину обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм злочину.
Судом встановлено, що потерпілий ОСОБА_6 до цього випадку обвинувачених не знав і ніколи не бачив, що вказує на відсутність особистих неприязних відносин або підставу обмовляти останніх.
У той вечір, він відпочивав окремо від обвинувачених і не мав з ними ніяких конфліктів, що свідчить про відсутність підстав для прояву відносно них агресивної поведінки під час випадкової зустрічі.
Суд не приймає до уваги тверджень обвинувачених про те, що потерпілий, який нібито відпочивав до цього в кафе «12 стільців», де у нього виник конфлікт з кимсь із відпочиваючих, міг сплутати їх з іншими особами і вчинити напад на них.
Це твердження спростовується показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , братів потерпілого, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , друзів потерпілого, які зазначили, що вони відпочивали разом з потерпілим в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 », де ніяких конфліктів у потерпілого ні з ким не було і їх не могло виникнути в іншому місці, оскільки потерпілий там не знаходився.
Відповідно до письмового рапорту оперативного співробітника ОВС, який був досліджений в суді, ніяких конфліктів в кафе «12 стільців» або біля нього в той вечір не було, а отже їх учасником потерпілий, якби він там і знаходився, бути не міг (том 1 а. п. 124, 126).
Твердження обвинувачених про застосування щодо них недозволених методів з боку працівників міліції при їх затриманні спростовується висновком службового розслідування, який був досліджений в суді, згідно з яким інформація щодо неправомірних дій з боку інспекторів патрульної служби БПС ПМУ УМВС України в Полтавській області не знайшла свого підтвердження (том 1 а. п. 120-122).
Суд не приймає до уваги також твердження обвинувачених про те, що насильство небезпечне для життя та здоров`я потерпілого було застосовано вже після заволодіння його майном і в іншому місці, а тому вчинені дії не можуть розцінюватись як розбій.
Відхиляючи це твердження як надумане, суд виходить з того, що всі дії по заволодінню майном потерпілого були вчиненні одномоментно і узгоджено: спочатку потерпілому було нанесено удар в голову, від якого він випустив мобільний телефон, по якому вів розмову, телефон тут же був піднятий обвинуваченим ОСОБА_11 і покладений в свою кишеню. Послідуюча миттєва спроба потерпілого повернути телефон і заявлена вимога про це, негайно спровокувала застосування до нього з боку обвинувачених насильства, яке було небезпечним для його життя та здоровя, що виразилось у застосуванні ножа та нанесенні йому чисельних ударів руками і ногами в різні частини голови і тулубу. Тому суд розцінює вказані дії, як вчинені з метою заволодіння майном потерпілого.
Оцінюючи мотив злочинних дій обвинувачених, суд вважає, що вони вчинили розбійний напад і заподіяли тілесні ушкодження потерпілому умисно під час заволодіння його майном. З наведеного вище слідує, що обвинувачені, скориставшись тим, що потерпілий проходив повз них, розмовляючи по мобільному телефону і не звертаючи на них уваги, зненацька напали на нього з тим, щоб заволодіти його телефоном, про що свідчить характер їх дій: нанесення удару і вибивання з його рук телефону та миттєве після цього піднімання його та поміщення до кишені. Це, на думку суду, є свідченням їх наміру заволодіти майном останнього, для чого вони застосували насильство. Оскільки застосованого ними насильства виявилось недостатнім для подолання опору потерпілого, який намагався повернути викрадений у нього телефон, то з цією метою ними був застосований ніж, яким спочатку погрожували, а потім були нанесені цілеспрямовані удари та заподіяні тілесні ушкодження з тим, щоб подолати його опір та утримати вилучене у нього майно.
Суд не розцінює дії, які вчинював, захищаючись від нападу обвинувачених потерпілий, як напад, який би давав підстави їм захищатись від цього, оскільки перший сам перебував у стані необхідної оборони від протиправних дій обвинувачених.
Тому суд критично оцінює твердження обвинувачених про те, що вони захищались від його суспільно небезпечного посягання, розцінюючи його як безпідставне.
У статті 36 КК (необхідна оборона) йдеться про те, що дії з припинення суспільно-небезпечного посягання будуть правомірними, якщо вони зумовлені потребою негайного відвернення чи припинення посягання. Однак, як встановлено в ході судового розгляду справи, і це випливає з матеріалів справи, такого посягання з боку потерпілого, не було. А тому суд розцінює показання обвинувачених про це, як надумані та спрямовані на те, щоб уникнути покарання за вчинене.
Такий висновок суду ґрунтується на наведених вище доказах, які суд вважає належними та допустимими та, які в своїй сукупності свідчать про доведеність вини обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм злочину.
Проаналізувавши наведені докази, суд приходить до висновку про доведеність вини обвинувачених у вчиненні розбійного нападу на потерпілого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із насильством небезпечним для життя та здоровя особи, яка зазнала нападу та з погрозою застосування такого насильства (розбій), а щодо обвинуваченого ОСОБА_10 , вчинення розбою особою, яка раніше вчинила розбій або бандитизм, і кваліфікує дії кожного із них за ч. 2 ст. 187 КК України.
Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , суд не знаходить.
Виходячи з загальних засад призначення покарання, визначених статтею 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу кожного із обвинувачених та обставини, що впливають на призначення покарання.
Зокрема, суд враховує, що обидва обвинувачених характеризуються негативно, раніше вони неодноразово засуджувалися за вчинення умисних, в тому числі аналогічних злочинів, судимість за які не погашена у визначеному законом порядку, обвинувачений ОСОБА_11 має невідбуте покарання за попереднім вироком, що ніхто із обвинувачених не перебуває на обліках у лікарів нарколога або психіатра з приводу вживання алкоголю, їх стан здоровя, відношення до скоєного кожного із обвинувачених.
Враховуючи тяжкість вчиненого обвинуваченими злочину, характеристику їх особи, ставлення до скоєного, а також наведені вище обставини, суд вважає за необхідне призначити кожному із обвинувачених покарання у виді позбавлення волі, яке буде необхідним й достатнім для їх виправлення та перевиховання, а також їх реабілітації.
Оскільки обвинувачені засуджуються до позбавлення волі, яке мають відбувати реально, то суд вважає за необхідне обраний щодо кожного із них запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишити без змін.
Цивільний позов по справі не заявлений.
Процесуальних витрат по справі немає.
Питання про речові докази суд вирішує відповідно до вимог статті 100 КПК України.
Керуючись статтями 373 та 374 КПК України, суд,
ОСОБА_10 і ОСОБА_11 визнати винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України кожного і призначити покарання:
ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 187 КК України у виді восьми років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 187 КК України у виді восьми років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Остаточне покарання ОСОБА_11 визначити за сукупністю вироків, частково приєднавши до призначеного покарання невідбуте покарання за попереднім вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука від 24 листопада 2003 року у виді одного року позбавлення волі і остаточно визначити покарання у виді девяти років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк відбування покарання кожним із обвинувачених попереднє їх утримання під вартою з 9 травня 2015 року з розрахунку день попереднього утримання під вартою за день позбавлення волі та строк відбування ними покарання обчислювати, починаючи з цієї дати.
До набрання вироком законної сили обраний щодо кожного із обвинувачених запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишити без змін.
Речові докази: телефон, куртку потерпілого передати останньому; одяг обвинувачених повернути їм же; ніж, зразки крові та нігтів знищити; мобільні телефони обвинувачених конфіскувати.
Вирок може бути оскаржено в Апеляційний суд Полтавської області через районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.
СуддяОСОБА_1