Справа № 1-кп/463/142/14 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/324/14 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2014 року,

встановила:

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 14 квітня 2014 року

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець і мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, з середньою освітою, не одружений, не працюючий, не судимий відповідно до ст. 89 КК України

визнаний винуватим за ч.2 ст. 186 КК України і йому призначено покарання чотири роки позбавлення волі.

Строк відбуття рахувати з часу його затримання, тобто з 07 березня 2014 року.

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець і мешканець АДРЕСА_2 , громадянин України, українець, з середньою освітою, не одружений, не працюючий, раніше неодноразово судимий, останній раз 30.07.2013 року Шевченківським районним судом м. Львова за ч.2 ст.185 КК України натри роки три місяці позбавлення волі

визнаний винуватим за ч.2 ст. 186 КК України і йому призначено покарання чотири роки позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України до покарання призначеного цим вироком частково приєднано не відбутий строк покарання три роки три місяці за вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 30.07.2013 р. один рік позбавлення волі і остаточно призначити покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Строк відбуття рахувати з часу його затримання, тобто з 07 березня 2014 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

ОСОБА_7 та ОСОБА_12 визнані винуватими та засуджені за те, що вони 07 березня 2014 р., близько 14 год. 30 хв., за попередньою змовою між собою, маючи умисел на заволодіння чужим майном з корисливих мотивів, з метою власного безпідставного збагачення, перебуваючи на початку вул. Земельної у м. Львові, вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж) поєднане із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я особи, який проявився у тому, що ОСОБА_12 та ОСОБА_7 відкрито заволоділи чужим майном гр. ОСОБА_13 , а саме: її мобільним телефоном марки «Samsung» чорного кольору, ІМЄІ НОМЕР_1 з сім-картою мобільного оператора «Лайф», абонентський номер № НОМЕР_2 . При цьому ОСОБА_7 сильно смикнув за сумку гр. ОСОБА_13 , внаслідок чого остання впала на ґрунтову дорогу, після чого тягнув її за собою, завдавши при цьому потерпілій тілесні ушкодження. Приблизно через одну-дві хвилини до місця події підбіг ОСОБА_12 , який допомагав ОСОБА_7 подолати опір потерпілої. Почувши крик жителів із сусіднього будинку, відпустили сумку потерпілої ОСОБА_13 та почали втікати з місця вчинення злочину. ОСОБА_7 залишив місце вчинення злочину та в подальшому був затриманий працівниками міліції.

На вирок адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок, призначити обвинуваченому більш м`яке покарання, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи та постановлення вироку допустив однобічність та неповноту судового слідства, при цьому його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступені тяжкості злочину та особі засудженого. При цьому апелянт покликається на те, що в постановленому вироку, обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд врахував тільки тяжкість вчиненого, дані які характеризують його особу, а також обставини, що обтяжують покарання. Однак суд не взяв до уваги такі пом`якшуючі обставини, як активне сприяння розкриттю злочину, надання всіх показань та участь у слідчих діях.

На підтримання своїх доводів апелянт зазначає, що у відповідності до ч.2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Згідно ст.69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті цього Закону.

Оскільки відповідно до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, то при таких обставинах, захисник вважає, що її підзахисному може бути призначено покарання без позбавлення волі, яке буде достатнє та необхідне для його виправлення, оскільки він усвідомлює суспільну небезпечність його діянь та стає на шлях виправлення, про що свідчить та обставина, що підчас розгляду справи в апеляційній інстанції потерпілій було відшкодовано заподіяну шкоду.

Враховуючи вищевикладене, апелянт просить застосувати до ОСОБА_7 положення статей 69 та 75 КК України, призначити більш м`яке покарання, не пов`язане з позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, виступи захисників та обвинуваченого на підтримку апеляційних вимог, думку прокурора про залишення вироку без зміни, перевіривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч.2 ст.186 КК України, вчиненому за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи, чого ніхто не заперечує.

Щодо покарання, з яким захисник засудженого не погоджується, то воно призначене судом з дотриманням вимог ст.65 КК України: відповідає тяжкості вчиненого злочину; обране з врахуванням особи засудженого та з врахуванням пом`якшуючих обставин визнання вини у вчиненому, розкаяння, позитивну характеристику та призначене в межах, встановлених санкцією ч.2 ст.186 КК України.

Доводи захисника засудженого про те, що з врахуванням усіх пом`якшуючих покарання обставин призначене покарання є надто суворим, безпідставні, й колегія суддів їх до уваги не бере, оскільки усі дані про особу засудженого та пом`якшуючі обставини при призначенні покарання були в повній мірі враховані судом першої інстанції.

Саме тому суд першої інстанції, виходячи із передбачених ст.65 КК України загальних засад призначення покарання, врахувавши усі обставини справи та особу засудженого, призначив останньому мінімальне покарання у вигляді позбавлення волі, що передбачене санкцією ч.2 ст.186 КК України.

Колегія суддів з урахуванням в сукупності усіх обставин справи та особи засудженого, не вбачає достатніх підстав для застосування до нього більш м"якого покарання, ніж передбачене санкцією статті обвинувачення, або положень ст.75 КК України.

Колегія суддів також не вбачає підстав для застосування акту амністії.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що призначене засудженому покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, вирок суду є законним і обґрунтованим, а тому підстав для пом`якшення засудженому покарання немає.

Керуючись ст.ст.365,366,367 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Галицького районного суду м. Львова від 14 квітня 2014 року відносно ОСОБА_7 залишити без зміни, а апеляцію захисника засудженого ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий:

Судді: