Ухвала
іменем України 24 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Красноградського районного суду Харківської області від 11 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 4 червня 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000734,
встановила :

вироком Красноградського районного суду Харківської області від 11 лютого 2015 року
ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Абазівка Зачепилівського району, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за:

ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі;

ч. 1 ст. 304 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 остаточно визначено покарання 3 роки позбавлення волі.

Речовий доказ автомобіль ВАЗ-21063 державний номер НОМЕР_1 , переданий на зберігання до Красноградського РВ ГУМВС Харківської області, конфісковано.

Вирішені питання про інші речові докази та судові витрати у провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 4 червня 2015 року вказаний вирок суду першої інстанції змінено.

Виключено з резолютивної частини вироку рішення суду про конфіскацію речового доказу автомобіля ВАЗ-21063 державний номер НОМЕР_1 , який знаходиться на зберіганні у Красноградському РВ ГУМВС Харківської області та передано його власнику ОСОБА_5 .

Відповідно до п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання призначеного вироком Красноградського районного суду Харківської області від 11 лютого 2015 року.

В решті вирок залишено без зміни.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_4 визнаний винним у тому, що він протягом липня 2013 року, точний час не встановлено, керуючись умислом на викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб- співвиконавців, з корисливих мотивів, перебуваючи поруч з кафе ФОП " ОСОБА_6 ", розташованого на 83 кілометрі автодороги Перещепино- Красноград-Харків, підбурив не менше двох разів на вчинення крадіжки шляхом умовляння та обіцянками надання матеріальної винагороди неповнолітнього ОСОБА_7 та ОСОБА_8

29 липня 2013 приблизно о 1 годині 30 хвилин, з території кафе, розташованого на 83 кілометрі автодороги Перещепино- Красноград-Харків, ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_8 і неповнолітнім ОСОБА_7 таємно, з корисливих мотивів вчинили таємне викрадення чужого майна 13 каністр з дизельним паливом, загальним об`ємом 253,55 л за ціною 10,05 грн./л. Внаслідок крадіжки потерпілому ОСОБА_9 було заподіяно матеріальну шкоду на суму 2548,17 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про скасування постановлених судових рішень та закриття кримінального провадження. Судові рішення вважає незаконними, необґрунтованими та постановленими з істотним порушенням вимог кримінального та кримінального процесуального законів. Вказує, що на досудовому слідстві неповнолітнього свідка ОСОБА_7 було допитано з грубим порушенням норм КПК України. Зазначає про не взяття до уваги ряду обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Вказує на змінювані показання свідків, яким суд не дав належної оцінки та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що неповнолітній свідок ОСОБА_7 на досудовому розслідуванні допитувався в якості свідка, в цьому ж провадженні визнаний підозрюваним - що є недопустимим доказом. Крім того, зазначає що суд не взяв до уваги застосування недозволених методів до ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Наголошує, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не могли допитуватись як свідки у цьому кримінальному провадженні.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни

касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
З огляду на вказану норму, суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваних судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неналежна оцінка, на думку засудженого, доказів у провадженні, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який зазначив про відсутність порушень вимог КПК України при проведенні досудового розслідування і розгляді справи в суді. Тому, при розгляді доводів касаційної скарги колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених вироком суду.

Як убачається з вироку, свої висновки про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 304 КК України за викладених у вироку обставин, доведено об`єктивними доказами, які зібрані у передбаченому законом порядку, є допустимими.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 95 КК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Вказаних вимог судом дотримано. Суд обґрунтував своє рішення лише на тих доказах, які безпосередньо сприймав під час судового засідання.

З вироку суду убачається, що суд у судовому засіданні безпосередньо допитав свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_7 та поклав їхні показання в основу вироку.

Враховуючи викладене, доводи засудженого про недопустимість показань свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , які надані ними на досудовому слідстві є безпідставними, оскільки суд не обґрунтовував своє рішення показаннями, які надані цими свідками на досудовому слідстві.

Згідно п. 8 ч. 2 ст. 65 КПК України, не можуть бути допитані як свідки особи, які брали участь в укладенні та виконанні угоди про примирення в кримінальному провадженні про обставини, які стали їм відомі у зв`язку з участю в укладенні та виконанні угоди про примирення.

Доводи засудженого про те, що вищевказані свідки не могли бути допитані в судовому засіданні, оскільки вони брали участь в укладенні та виконанні угоди про примирення у даному кримінальному провадженні, неспроможні, оскільки обставини вчинення злочину ОСОБА_8 і ОСОБА_7 відомі їм не у зв`язку з участю в укладенні та виконанні угоди про примирення, а у зв`язку з тим, що вони безпосередньо брали участь у вчиненні злочину.

Тобто, цим свідкам обставини вчиненого кримінального правопорушення були відомі до укладення та виконання угоди про примирення, оскільки вони приймали безпосередню участь у викраденні каністр з дизельним пальним, а тому вимоги вказаної статті не перешкоджають допиту цих свідків у даному кримінальному провадженні .

Безпідставними є доводи засудженого щодо не взяття судом першої інстанції до уваги його тверджень про застосування до свідка ОСОБА_7 і ОСОБА_8 недозволених методів слідства.

Так, суд критично поставився до зміни показань цими свідками, оскільки, як убачається з досліджених судом вироків Красногвардійського районного суду щодо цих осіб, останні визнали себе винними у скоєному кримінальному правопорушенні, а згідно свідчень самого обвинуваченого, він не заперечував, що разом з ОСОБА_7 завантажував до свого автомобіля каністри з дизельним паливом, які йому не належали.

У вироку суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним у справі та дослідженим у судовому засіданні доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винності ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих злочинів. Критичну оцінку окремих доказів суд належним чином мотивував, а тому посилання на незаконність засудження безпідставні.

Доводи засудженого, які аналогічні доводам апеляції його захисника, належно перевірені апеляційною інстанцією, на них надано вмотивовані відповіді, ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Інших доводів, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень, у касаційній скарзі засудженого не наведено.

Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Красноградського районного суду Харківської області від 11 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 4 червня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3