Ухвала

іменем україни

29 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_6,

суддів ОСОБА_8 та ОСОБА_7,

при секретарі ОСОБА_9,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження №0000424 щодо

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1, такого, що судимості не мав,

за участю:

прокурора ОСОБА_10,

виправданого ОСОБА_1,

захисника ОСОБА_2,

потерпілого ОСОБА_3,

в с т а н о в и л а:

у касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування постановлених у кримінальному провадженні судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції в основу виправдувального вироку поклав недопустимий доказ, а саме висновок судової автотехнічної експертизи №5-106/14 від 6 березня 2014 року, оскільки експертне дослідження було проведене на підставі копії протоколу перевірки і встановлення обставин ДТП від 4 вересня 2013 року, як вихідних даних, що проводився самостійно захисником ОСОБА_2, стороні обвинувачення не відкривався, його оригінал судом не досліджувався та не надавався, а вихідні дані на підтвердження заявленого останнім клопотання судом не перевірялися.

Крім того, прокурором вказується на те, що в матеріалах кримінального провадження наявні два експертні висновки з одного і того ж питання, які суперечать один одному, що судом не усунуто, а лише безпідставно відкинуто висновок автотехнічної експертизи №241 від 24 липня 2013 року, проведеної на стадії досудового розслідування кримінального провадження. А також на безпідставно відхилені клопотання прокурора про проведення повторного слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_1 та свідком ОСОБА_4 з огляду на зміну останнім своїх показань, а також про визнання недопустимим доказом висновку судової автотехнічної експертизи №5-106/14 від 16 березня 2014 року.

Також, прокурором стверджується, що суд апеляційної інстанції, встановивши наведені порушення судом першої інстанції під час повторного дослідження доказів у кримінальному проваджені, безпідставно відхилив клопотання прокурора про надання судового доручення на проведення повторного слідчого експерименту зі свідком без постановлення відповідного рішення про це.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора захисник виправданого вказує на необхідність її залишення без задоволення, а судові рішення без зміни.

Вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 12 червня 2014 року ОСОБА_1 у пред'явленому йому обвинуваченні за частиною 2 статті 286 КК України визнаний невинним та виправданий у зв'язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно з виправдувальним вироком, ОСОБА_1 органом досудового розслідування обвинувачувався в тому, що він 1 травня 2013 року о 9 годині 30 хвилин, у вільний від служби час, керуючи неслужбовим технічно справним автомобілем марки «Ford Escort», д.н.з. НОМЕР_1, по вул. Вокзальній в м. Дубровиця в напрямку с. Велюнь Дубровицького району Рівненської області. На перехресті вулиць Вокзальна та Гагаріна, на ділянці дороги, де рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, в порушення вимог пунктів 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, перевищуючи допустиму швидкість руху за умов відсутності технічних завад під час виникнення небезпеки для руху, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху маневру, внаслідок чого скоїв наїзд на велосипедистку ОСОБА_5 У зв'язку з цим останній було спричинено тілесні ушкодження у виді важкої відкритої черепно-мозкової травми, перелому основи черепа, забою головного мозку важкого ступеня, закритої травми грудної клітки, перелому 7-8 ребер праворуч, закритого перелому правої лопатки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент їх заподіяння і знаходяться в прямому причинному зв'язку з настанням смерті ОСОБА_5

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 19 січня 2015 року виправдувальний вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 12 червня 2014 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу та вважав за необхідне скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, потерпілого, який підтримав касаційну скаргу, виправданого та його захисника, які заперечували проти задоволення касаційної скарги, вважаючи постановлені у кримінальному провадженні судові рішення законними і обґрунтованими, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_1 органом досудового розслідування обвинувачувався за частиною 2 статті 286 КК України у порушені правил безпеки дорожнього руху як особи, котра керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілому.

Вказане обвинувачення органу досудового розслідування суд першої інстанції, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, не підтвердив.

Свої висновки суд першої інстанції обґрунтував тим, що органом досудового слідства було встановлено лише час, місце вчинення дорожньо-транспортної пригоди, встановлено осіб, які керували транспортними засобами, та справність технічного стану транспортного засобу до події, його завантаженість, погодні умови, стан дорожнього покриття, дії водія перед зіткненням, час та причини смерті велосипедистки, ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, завданих потерпілій.

Тоді як, стверджено про те, що органом досудового розслідування неточно, суперечливо та з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства було отримано докази, які вподальшому слугували вихідними даними для отримання інших доказів, а також про відсутність сукупності ознак складу інкримінованого кримінального правопорушення, як діяння, наслідки та причинний зв'язок між діянням і наслідками.

Зокрема, суд першої інстанції вказав на недопустимість, як доказів, протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_4 від 4 липня 2013 року, оскільки було встановлено, у тому числі за показаннями останнього та працівників прокуратури, що мало місце проведення такої слідчої дії двічі, перший результат слідчих дій не був пред'явлений у суд, а в протоколі відсутні відомості про необхідність проведення повторної слідчої дії. При цьому, така слідча дія була проведена двічі без участі обвинуваченого та його захисника, у зв'язку з чим визнано недопустимим і висновок експертизи №241 від 24 липня 2013 року за вказаними вихідними даними слідчого експерименту зі свідком.

На противагу доказам органу досудового розслідування сторона захисту для дослідження та оцінки надала суду першої інстанції протокол перевірки і встановлення обставин дорожньо-транспортної пригоди від 4 вересня 2013 року, з урахуванням протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 1 травня 2013 року та показань ОСОБА_1, план-схему та ілюстраційні таблиці до нього, перевірка чому здійснювалася шляхом допиту свідків, які були учасниками такої дії, призначено автотехнічну експертизу, допитано експерта, а також за участю всіх учасників судового процесу судом було здійснено виїзд на місце ДТП.

Тобто, саме аналіз сукупності вказаних доказів слугував підставою для виправдання ОСОБА_1

Оспорена ж стороною обвинувачення допустимість доказів, що покладена судом першої інстанції в основу свого висновку, та вихідні дані у них колегією суддів не може визнатися спроможною з огляду на таке.

Так, відповідно до змісту частини 2 статті 286 К України діяння за названою нормою кримінального закону набуває кримінально-караного змісту у випадку сукупності ознак, як то: діяння, наслідки та причинний зв'язок між діяннями і наслідками.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, стороною захисту впродовж судового розгляду не заперечувалася інкримінована обвинуваченому подія та її наслідки, тоді як надавалися відповідні докази на спростування причинного зв'язку між діями обвинуваченого та наслідками події, а також з необхідністю перевірки наданих стороною обвинувачення доказів та вихідних даних у них.

Зокрема, такими доказами були оригінал протоколу перевірки і встановлення обставин ДТП від 4 вересня 2013 року, план схема та ілюстраційна таблиця до нього, дані в яких перевірялися судом шляхом їх дослідження в судовому засіданні, виїзду на місце події, допиту учасників дії, призначення експертного дослідження та допиту експертів (т.1 а.п.120-129).

Тоді як, ініціювання стороною захисту проведення слідчої дії спрямовувалося на перевірку обставин, що передували вчиненню ДТП, з огляду на показання свідка ОСОБА_4, з участю якого проводився органом досудового розслідування слідчий експеримент та за показами якого призначалося експертне дослідження, що використане на підтвердження винуватості стороною обвинувачення.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження об'єктивно встановлено, що протокол слідчої дії з вказаним свідком та експертне дослідження за ним отримані в порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки за проведення двох слідчих експериментів з ним, до провадження долучено лише останній, що і підтверджено свідками у судовому засіданні, а саме працівниками прокуратури, в провадженні яких і перебувало кримінальне провадження.

При тому, що у жодній із двох слідчих дій не приймали участі обвинувачений та його захисник, тоді як матеріали кримінального провадження не містять відомостей про відмову вказаних осіб щодо залучення їх до слідчої дії, їх повідомлення про дату і час та необхідність повторного проведення такої дії зі свідком.

Крім того, не може свідчити відмовою обвинуваченого його заява від 14 червня 2013 року, де він зазначає про те, що на момент написання заяви він відмовляється від проведення слідчої дії за його участі, а також повідомляє про необхідність її проведення через деякий час. Однак, таких дій за його участю саме органом досудового розслідування вподальшому не здійснювалося (т.2 а.п.159).

А наведені стороною захисту обставини недопустимості представлених стороною обвинувачення доказів та подані нові докази були відомі прокурору в судовому засіданні, з участю його і здійснювалося їх дослідження, перевірка та оспорювалася їх допустимість у обвинувальній промові.

Таким чином, вихідні дані, що зафіксовані у протоколі такої слідчої дії з вказаним свідком, та проведене за ним експертне дослідження беззаперечно повинно було визнаватися як недопустимі докази, оскільки отримані у порушення вимог кримінального процесуального закону.

Тоді як, вихідними даними для оспореного стороною обвинувачення експертного дослідження слугували не тільки встановлені обставини стороною захисту за протоколом слідчої дії, а докази, надані на підтвердження обвинувачення.

Зокрема, експерту на дослідження було надано матеріали кримінального та судового проваджень, а в ухвалі про призначення дослідження зазначено дані з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 1 травня 2013 року з відповідними додатками, акту обстеження дорожніх умов на ділянці автомобільної вулиці від 1 травня 2013 року, за якими досліджувалося місце події та наявність дорожніх знаків, здійснювалися заміри, а також з висновків експертних досліджень, за якими встановлювалася справність транспортного засобу обвинуваченого, місць його контактування з велосипедом, а також швидкість руху транспортного засобу перед початком гальмування та межі ділянки, де здійснений наїзд (т.2 а.с. 14, 47-64, 84-88, 95-102,109-110, 180). Зазначений об'єм та зміст доказів стороною обвинувачення не заперечуються.

Тоді як, причинно-наслідковий зв'язок між діями обвинуваченого та наслідками події встановлювався у сукупності вихідних даних у вказаних доказах та представлених стороною захисту, що відображено у висновку експерта. А наведений зміст доказів узгоджується з матеріалами кримінального провадження.

Крім того, зі змісту протоколів слідчих дій та даних висновків експертних досліджень, у тому числі оспореного стороною обвинувачення, беззаперечно встановлено наявність дорожнього знаку «Дати дорогу» на ділянці другорядної дороги, з якої виїжджала потерпіла велосипедом на головну дорогу, де рухався транспортний засіб під керуванням обвинуваченого, а також те, що зіткнення з велосипедистом відбулося в процесі гальмування автомобіля.

Тоді як, висновки експертів щодо невідповідності дій потерпілої правилам дорожнього руху України в цій частині узгоджувалися між собою.

Вказане, а також те, що обвинувачений не мав технічної можливості уникнути зіткнення як в умовах швидкості руху 88…89 км/год, у зв'язку з чим міг перебувати на мінімальній відстані 36,6…36,8м, так - 60 км/год, що і вплинуло на неможливість уникнення дорожньо-транспортної пригоди, навіть шляхом застосування обвинуваченим екстреного гальмування.

Тобто, в умовах зазначеної дорожньої обстановки за вихідними даними дорожньо-транспортної пригоди, сукупності доказів у кримінальному провадженні та їх системному аналізуванні, а також з підстав виявлених істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час здобуття доказів суд першої інстанції був позбавлений об'єктивних причин для підтвердження обвинувачення органу досудового розслідування.

З урахуванням наведеного, обсяг, зміст та порядок збирання фактичних даних у кримінальному провадженні вплинуло на постановлення судом першої інстанції саме виправдувального вироку щодо ОСОБА_1 та відмову у задоволенні апеляційних вимог прокурора та потерпілого судом апеляційної інстанції з наведенням належних цьому мотивів.

Таким чином, у колегії судді не має підстав не довіряти мотивам виправдання ОСОБА_1, а відтак - і підстав для задоволення касаційних вимог прокурора.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 12 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 19 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника військового прокурора Західного регіону України - без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________

ОСОБА_6 ОСОБА_8 ОСОБА_7