№ 5 - 4508 ск 15
Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянула в судовому засіданні 14 вересня 2015 року в м. Києві касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні № 0000106 на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 5 травня 2015 року.

Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 жовтня 2014 року

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця смт. Сосниця, Чернігівської області, громадянина України, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1,

визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу злочинів.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 5 травня 2015 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Як убачається з копій судових рішень, долучених до касаційної скарги, ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що він працюючи старшим слідчим слідчого управління УМВС України в Чернігівській області, маючи спеціальне звання майор міліції, будучи працівником правоохоронного органу та службовою особою, наділеною функціями представника влади, вчинив умисні кримінальні правопорушення за наступних обставин.

Так, перебуваючи у службовому відрядженні згідно наказу УМВС України в Чернігівській області № 1851 від 09.12.2011 року, в період з 12.12.2011 по 10.01.2012 року ОСОБА_4 отримав з УФЗБО УМВС України в Чернігівській області у підзвіт на відрядження грошові кошти у сумі 5040 грн., з яких витратив 80 грн. на проїзд до місця відрядження та в зворотному напрямку, 900 грн. у вигляді добових витрат та 371 грн. за проживання у гуртожитку.

11.01.2012 року ОСОБА_4, перебуваючи в УФЗБО УМВС України в Чернігівській області, діючи з корисливою метою, маючи умисел на привласнення залишку з отриманих у підзвіт на відрядження грошових коштів у сумі 3689 грн., будучи службовою особою, на яку покладено обов'язок складання офіційного документу, а саме звіту про використання коштів, виданих на відрядження, умисно вніс завідомо неправдиві відомості про розмір витрат на оплату проживання до звіту № 4 від 11.01.2012 року про використання коштів, виданих на відрядження, відобразивши витрати на проживання у розмірі 4060 грн. замість фактично витрачених 371 грн. Того ж дня ОСОБА_4 надав завідомо для нього неправдивий офіційний документ - звіт № 4 від 11.01.2012 року про використання коштів, виданих на відрядження, - до УФЗБО УМВС України в Чернігівській області, а невикористаний залишок отриманих на відрядження коштів у сумі 3689 грн. привласнив та використав на власний розсуд, чим заподіяв УМВС України в Чернігівській області майнову шкоду на зазначену вище суму.

Аналогічним способом, ОСОБА_4 привласнив майно УМВС України в Чернігівській області на загальну суму 88800 гривень, яка була виплачена йому за період відряджень 2012 - 2013 років, у відповідності до звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт за оренду житла у фізичних осіб-підприємців.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. При цьому посилається на те, що апеляційний суд безпідставно відкинув докази обвинувачення та визнав їх недостатніми для доведення вини обвинуваченого у інкримінованих злочинах. Одночасно вказує на те, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла до висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Доводи касаційної скарги прокурора про надання місцевим судом, а в подальшому й апеляційним судом, неналежної оцінки зібраним в ході судового слідства доказам, на думку колегії суддів, є непереконливими.

Як встановлено вироком суду та виходячи із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_4 обвинувачувався у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 191 КК України.

Виходячи із закріпленого в ст. 63 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог статей 370, 373, 418 КПК України про те, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим; обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суди першої та апеляційної інстанцій прийняли законні та обґрунтовані рішення про невинуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, які були йому інкримінований та у вчиненні яких він обвинувачувався.

Місцевий суд, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, у судовому засіданні перевірив усі зібрані на досудовому розслідуванні докази, на підставі яких ОСОБА_4 було висунуто підозру, а також на підставі яких прокурор в судовому засіданні підтримував обвинувачення, та, давши їм належну оцінку, обґрунтовано дійшов висновку про невинуватість ОСОБА_4 та виправдав його за відсутністю в його діях складу злочинів з чим погодився й апеляційний суд.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставою для скасування чи зміни судових рішень щодо ОСОБА_4, колегією суддів не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає.

Крім того, як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, наведені у касаційній скарзі доводи прокурора щодо невідповідності вироку суду вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України є аналогічними за своїм змістом доводам апеляції поданої прокурором на вирок місцевого суду, та були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який з наведенням мотивів спростування, визнав їх неспроможними. Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України. В ній повно наведені висновки суду щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції, з якими погоджується й колегія суддів касаційного суду.

На думку колегії суддів касаційного суду, в даному конкретному випадку, порушення вимог кримінального процесуального закону, на які вказує прокурор, не є істотними порушеннями, оскільки вони не перешкодили апеляційному суду в цілому ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Так, відсутність технічного запису судового засідання від 28 травня 2014 року при допиті свідка ОСОБА_5 сама по собі не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки прокурором висловлене лише припущення щодо можливості пересвідчитися у достовірності цих показань, що само по собі не тягне скасування судового рішення, тому, що прокурором по суті не заперечується, що саме такі показання, які відображені у судових рішеннях, надавалися свідком.

Що стосується доводів касаційної скарги прокурора щодо неправильної оцінки доказів судами, то такі є непереконливими.

Як убачається, місцевим судом об'єктивно, повно і всебічно встановлено обставини кримінального провадження, та правильно виправдано ОСОБА_4, з урахуванням сукупності зібраних по провадженню доказів, безпосередньо досліджених в судовому засіданні. Оцінка доказів судами проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності та взаємозв'язку для ухвалення вироку.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу, по справі «Barber, Messegu and Jabardo v. Spain» від 6 грудня 1998 року (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов'язки, судді не починали розгляд справ з упередженої думки, що обвинувачений скоїв злочин, котрий йому ставиться в вину, а обов'язок доказування лежить на органах обвинувачення і будь-який сумнів повинен тлумачаться на користь обвинуваченого.

Таким чином, суд, маючі надані стороною обвинувачення докази у даному провадженні, не зміг дійти до висновку без усяких сумнівів, що обвинувачений мав умисел саме на заволодіння коштів та правильно розтлумачив усі сумніви на користь обвинуваченого.

Інші доводи касаційної скарги не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення в частині виправдання засудженого.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 5 травня 2015 року щодо ОСОБА_4.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3