Справа № 2518/2257/2012
Провадження №1/743/11/13
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2013 року смт. Ріпки

Ріпкинський районний суд Чернігівської області

в складі: головуючої судді Павленко О.В., при секретарях Сташків І.Г., Прохоренко А.В., Нерус Н.І., з участю прокурора Софієнко В.В., адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Ріпки кримінальну справу про обвинувачення:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України з середньою загальною освітою, невійськовозобовязаного, постраждалого від аварії на ЧАЕС 4 категорії, працюючого різноробочим в ТОВ ЧІМК, розлученого, має на утриманні одну неповнолітню дитину - дочку 1995 р. н., зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_3, проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_4, раніше не судимого,

у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, 05.08.2012 року в проміжок часу з 11 год. 20 хв. до 12 год., перебуваючи в стані алкогольного спяніння, знаходячись в будинку № 10 по вул. Пушкіна в с. Петруші Ріпкинського району Чернігівської області, на ґрунті неприязних відносин, наніс удар в область грудної клітини ОСОБА_3, від чого останній впав на підлогу та вдарився головою (задньою поверхнею шийного відділу тулубу) об двері комори. Внаслідок падіння потерпілий ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми шийного відділу хребта, осколкових переломів тіл 5-го та 6-го шийних хребців, забиття спинного мозку, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких, як небезпечні для життя в момент спричинення.

Після цього, коли потерпілий ОСОБА_3, знаходився на підлозі, ОСОБА_2, продовжуючи свої злочинні дії, умисно, натиснув коліном ОСОБА_3 на грудну клітину, чим заподіяв останньому тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому тіла грудини, яке за ступенем тяжкості за ознакою тривалого розладу здоровя відноситься до категорії середнього степеня тяжкості.

Допитаний в судовому засіданні підсудний ОСОБА_2 вину визнав частково та суду показав, що дійсно 5 серпня 2013 року в першій половині дня між ним та його вітчимом ОСОБА_3 відбулася сварка, під час якої він штовхнув ОСОБА_3 в область грудей. Від поштовху ОСОБА_3 впав на підлогу, обпершись головою об двері комори. Сам він, перечепившись, впав у інший від ОСОБА_3 бік коридору, де відбувалася сварка. Більше він ОСОБА_3 не чіпав, ніяких тілесних ушкоджень йому не наносив, коліном на грудну клітину не давив. Після сварки ОСОБА_3 піднявся самостійно та пішов ліг на ліжко. Наступного дня ОСОБА_3 пересувався самостійно, ні на що не скаржився, але ззаду на шиї в нього була припухлість. 7 серпня 2013 року ОСОБА_3 поїхав у лікарню. В скоєному кається, не бажав настання таких наслідків, просив суворо не карати.

Такої ж самої позиції ОСОБА_2 притримувався і на досудовому слідстві, при допитах його та при відтворенні обстав ноки та обставин події злочину. ( а.с.39-42)

Незважаючи на часткове визнання вини підсудним, його вина в заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_3 знайшла своє підтвердження повному обсязі на підставі зібраних органом досудового слідства та перевірених, досліджених судом доказів.

Підсудний заперечує заподіяння ОСОБА_3 тілесного ушкодження у вигляді закритого перелому грудини, але суд розцінює таку позицію як намагання уникнути відповідальності за скоєне.

Так, органом досудового слідства ОСОБА_3 при житті з невідомих причин не допитаний. Однак, механізм отримання ним тілесних ушкоджень та обставини, за яких ці тілесні ушкодження були завдані, встановлені з його пояснень, які письмово зафіксовані при проведенні дослідчої перевірки. В поясненнях, даних ОСОБА_3 09.08.2012 року, останній розповів, що 05.08.2012 року між ним та ОСОБА_2 відбулася сварка. В ході конфлікту ОСОБА_2 вдарив його рукою в груди, від чого він впав на деревяну підлогу коридору та вдарився головою об двері, які ведуть до кладової кімнати. ОСОБА_2 одразу своїм коліном надавив йому на грудну клітину, бо лежав він на спині. Потім зайшла його дружина і припинила конфлікт. Він пішов у кімнату та ліг на ліжко, в нього погіршилось самопочуття, відчувалися болі в шиї. 7 серпня 2012 року він звернувся до лікарні.

З карток первинного обліку інформації, яка надійшла по телефону встановлено, що 07.08.2012 року до Ріпкинської ЦРЛ звернувся ОСОБА_3 з тілесними ушкодженнями в області грудної клітини та шийного відділу хребта. ( а.с.6,7)

09.08.2012 року у ОСОБА_3 було відібрано усну заяву, зафіксовану у відповідному протоколі, за фактом нанесення йому тілесних ушкоджень його пасинком ОСОБА_2 ( а.с.9)

09.08.2012 року слідчим СВ Ріпкинського РВ УМВС було оглянуто будинок №10 по вул. Пушкіна в с. Петруші Ріпкинського району Чернігівської області. Під час огляду місця події встановлено, що у коридорі будинку, в якому відбувались безпосередньо події, маються двері зеленого кольору, які ведуть до кладової кімнати (комори). ( а.с.10-13)

Допитана на досудовому слідстві в якості потерпілої ОСОБА_4, покази якої були оголошені судом, показала, що ОСОБА_3 являється її братом та протягом близько 17 років співмешкає з ОСОБА_5 06 серпня 2012 року вона прийшла до брата додому провідати його та побачила, що останній ходить зігнутий. Він їй розповів, що його штовхнув пасинок ОСОБА_2, від чого він впав та вдарився головою. Вона порадила брату звернутися до лікарні, що він і зробив наступного дня. Через деякий час ОСОБА_3 виписали з лікарні додому, але він вже був лежачий, в нього виникли пролежні. 19.10.2012 року їй повідомили, що брат помер. Претензій морального та матеріального характеру до підсудного не має.

Допитана судом свідок ОСОБА_6 показала, що 5 серпня 2013 року її син ОСОБА_2 та чоловік ОСОБА_3 у коридорі будинку розпивали спиртні напої. Вона в цей час поралася по господарству і почула що син та чоловік сваряться. Вона увійшла до коридору будинку та побачила, що обидва лежать на підлозі у протилежних напрямах. ОСОБА_3 лежав на підлозі, а головою обпирався на двері комори. Вона посварилася на них, після чого чоловік підвівся та пішов, ліг на ліжко, а син пішов на вулицю. Наступного дня чоловік скаржився на біль в області шиї. А 7 серпня 2013 року чоловік вирішив поїхати до лікарні, де його поклали до стаціонарного відділення. 08 серпня 2013 року чоловіка направили до м. Чернігова на консультацію. Через деякий час перебування у лікарні ОСОБА_3 вже не міг самостійно пересуватися, став прикутим до ліжка. 27 серпня 2013 року чоловіка виписали з лікарні і машиною привезли в село додому. ОСОБА_3 не вставав, ноги не рухалися. Догляд за ОСОБА_3 здійснювали ті, хто був вдома: вона особисто, онуки, пасинок. У ОСОБА_3 були пролежні. 19 жовтня 2013 року ОСОБА_3 помер.

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_7 показала, що підсудний є її батьком, а потерпілий дідом. В перших числах серпня 2012 року вона прихала в село і бабуся їй розповіла, що між батьком та дідом відбувся конфлікт, під час якого батько штовхнув діда. Від цього ОСОБА_3, падаючи на спину, вдарився головою та шиєю об двері комори. 7 серпня 2012 року ОСОБА_3 поїхав до лікарні. Вона потім його постійно відвідувала. Через деякий час у лікарні їй повідомили, що дід впав з ліжка. Коли дід знаходився у лікарні, він поступово втрачав здатність ходити, скаржився, що в нього мліють ноги і він їх не відчуває. 27 серпня 2012 року її сестра приїхала провідати діда і лікар настояв на тому, щоб діда забрали додому.

Допитаний в суді в якості свідка ОСОБА_8 показав, що він працює лікарем травматологічного відділення Ріпкинської центральної районної лікарні. 7 серпня 2013 року до лікарні звернувся ОСОБА_3, мешканець с. Петруші. ОСОБА_3 скаржився на біль в області шиї. Зробивши рентген, у ОСОБА_3 виявили перелом 5 та 6 го шийного хребта. Вважаючи на важкість та характер травми ОСОБА_3, він вважав за необхідне направити його на консультацію до неврологічного відділення Чернігівської обласної лікарні. Після консультації в м. Чернігові, ОСОБА_3 привезли назад до Ріпкинської центральної районної лікарні. На його думку, ОСОБА_3 повинні були залишити на лікування в м. Чернігові, оскільки районна лікарня не в змозі забезпечити спеціалізоване лікування хворим з такими травмами. Коли ОСОБА_3 знаходився на лікуванні у травматологічному відділенні, то вночі впав з ліжка. В звязку з цим ОСОБА_3 робили рентген, оскільки малася підозра на перелом шейки стегна, але підозра не підтвердилася. Через деякий час стан ОСОБА_3 стабілізувався, останній не міг самостійно пересуватися та вставати з ліжка, залишався фактично лежачим і нього зявилися пролежні і цей стан не покращувався. В двадцятих числах серпня він пішов у відпустку і подальше лікування ОСОБА_3 здійснював лікар ОСОБА_9 Вважає, що безпосередньо від отриманих травм ОСОБА_3 не помер би. При умові належного догляду за ним удома, ОСОБА_3 не помер би і від пролежнів.

Допитаний судом в якості свідка лікар ОСОБА_9 суду показав, що він приступив до лікування ОСОБА_3 коли останній вже був лежачим. В лікарні недостатньо молодшого медичного персоналу, тому не має можливості забезпечити цілодобове чергування медичного працівника біля кожного лежачого хворого. В звязку з цим, лікарі звертаються до рідних пацієнтів з проханнями про надання допомоги у догляді за хворими родичами. До хворого ОСОБА_3 рідні приходили, але чергувати біля нього не залишалися. 27 серпня 2012 року приїхали родичі хворого ОСОБА_3 та повідомили, що забирають хворого додому. Оскільки вся необхідна кваліфікована медична допомога ОСОБА_3 була надана і йому потребувався лише догляд та реабілітація, то він ОСОБА_3 виписав з лікарні. Вважає, що отримані ОСОБА_3 травми були смертельними і в будь якому випадку призвели б до смерті останнього, оскільки не було б травми, не виникли б пролежні.

Експерт в судовому засіданні розяснюючи висновок, наголошував на тому, що безпосередньою причиною смерті не є закрита травма шийного відділу хребта, але між травмою та смертю є причинно наслідковий звязок, оскільки травма ускладнилась хронічним гнійно некротичним процесом мяких тканин спини, що призвело до важкої інтоксикації. При цьому не заперечував, що у випадку належного догляду за хворим, можливо не було б таких наслідків.

Відповідно до висновку комісійної судово медичної експертизи № 40 від 19.03.2013 року, у ОСОБА_3 мались тілесні ушкодження у вигляді закритої травми шийного відділу хребта з осколковими переломами тіл 5-го та 6-го шийних хребців, забиття речовини спинного мозку. Описаний комплекс тілесних ушкоджень утворився за життя, від дії тупих предметів, можливо в строк 05.08.2012 року, і за ступенем тяжкості, як небезпечні для життя в мить спричинення, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень. Крім того, при проведенні експертизи виявлені тілесні ушкодження у вигляді перелому тіла грудини, які також утворились за життя від дії тупих предметів, можливо в строк 05.08.2012 року і за ступенем тяжкості це тілесне ушкодження, за ознакою тривалого розладу здоровя на строк більше 21 доби, відноситься до категорії середнього ступеню тяжкості. Для виникнення всього комплексу описаних тілесних ушкоджень потерпілому потрібно було завдати не менше ніж два травматичні впливи. Утворення травми шийного відділу хребта з ушкодженням спинного мозку є можливим внаслідок падіння та послідуючого удару головою об двері. Утворення перелому тіла грудини внаслідок поштовху (удару рукою в грудну клітину) виключається. Утворення перелому тіла грудини можливе внаслідок надавлювання коліном на неї. Утворення всіх описаних вище тілесних ушкоджень є можливим за обставин, на які вказував ОСОБА_3 у своїх поясненнях від 09.08.2012 року.

Аналізуючи всі вищенаведені докази, суд приходить до наступних висновків.

Спосіб та механізм завдання ОСОБА_3 тілесних ушкоджень ОСОБА_2 за обставин, встановлених органом досудового слідства, повністю знайшли своє підтвердження вищезазначеними доказами.

Поряд з цим, суд приходить до висновку, що органом досудового слідства діям підсудного дана невірна така юридична оцінка, як скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, а саме, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Злочин, передбачений ст. 121 КК України характеризується умисною формою вини.

Проте, ні на досудовому слідстві, ні в суді не встановлено, що заподіяння тяжкого тілесного ушкодження охоплювалось наміром підсудного ОСОБА_2, а також передбачалися ним наслідки його дій.

Як було встановлено по справі, тяжкі тілесні ушкодження у ОСОБА_3 виникли не безпосередньо від удару в область грудної клітини, а внаслідок удару об двері комори при падінні. У справі не здобуто доказів, які б свідчили про те, що завдаючи удару ОСОБА_3, від якого останній впав, підсудний мав умисел на завдання тяжких тілесних ушкоджень.

ОСОБА_2 наносячи удар ОСОБА_3 не передбачав настання наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, проте міг і повинен був їх передбачати.

Отже, в частині заподіяння ОСОБА_3 тяжких тілесних ушкоджень дії підсудного слід розцінювати як необережні.

Поряд з цим, на думку суду, завдаючи ОСОБА_3 тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому тіла грудини шляхом надавлення коліном на грудну клітку, ОСОБА_2, не мав на меті завдати тілесні ушкодження, якогось визначеного ступеню тяжкості. При цьому підсудний діяв свідомо, умисно, міг та повинен був передбачати настання наслідків у вигляді шкоди здоровю ОСОБА_3, зокрема завдання йому тілесних ушкоджень. Наведене свідчить про наявність умислу підсудного на заподіяння ОСОБА_3 невизначеної шкоди здоровю, а тому підсудний повинен нести відповідальність за фактично умисно спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Крім того, як встановлено у справі висновками комісійної судово медичної експертизи № 40 від 19.03.2013 року, смерть ОСОБА_3 настала внаслідок важкої інтоксикації, що виникла на тлі хронічного гнійно-некротичного процесу мяких тканин спини, внаслідок закритої травми шийного відділу хребта, осколкових переломів тіл 5-го та 6-го шийних хребців, забиття спинного мозку. Настанню смерті, безумовно, сприяла наявність у останнього перелому тіла грудини. Дефекти надання медичної допомоги негативно вплинули на настання смерті ОСОБА_3 Причиною виникнення гнійно некротичного процесу мяких тканин спини, на думку експертів, є інфікування пролежнів, які в свою чергу утворились внаслідок недостатнього медичного уходу за ОСОБА_3 в процесі його лікування, коли останній довгий час знаходився в лежачому положенні.

Відповідно до п. 4.7 Правил судово медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоровя України від 17.01.1995 року № 6 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 26.07.1995 р. за №255/791, загострення попередніх захворювань після заподіяння тілесного ушкодження, а також інші наслідки ушкодження, що обумовлені не власне характером цього ушкодження, а випадковими обставинами (наприклад, алкогольним спянінням, правцем), індивідуальними особливостями організму (наприклад, гемофілією), дефектами надання медичної допомоги тощо, не повинні враховуватися при оцінці ступеня тяжкості. В таких випадках експерт зобовязаний вказувати характер причинно-наслідкових звязків між ушкодженням і такими наслідками.

Як видно з висновків експертів, а саме, з формулювання причинно- наслідкового звязку, смерть ОСОБА_3 настала не від клінічного перебігу тяжких тілесних ушкоджень, а від дефектів надання медичної допомоги по лікуванню ускладнень, супутніх хворобливих змін у вигляді пролежнів.

На переконання суду, між тяжким тілесним ушкодженням, виявленими у ОСОБА_3 та настанням смерті безумовно існує причинно наслідковий звязок, проте не прямий, а опосередкований.

Для визнання дій винної особи такими, внаслідок яких настала смерть та для кваліфікації цих дій за відповідною статтею Кримінального кодексу України, повинен бути встановлений безпосередній звязок між такими діями (бездіяльністю) та наслідками у вигляді смерті.

Таким чином, в даному випадку, факт настання смерті ОСОБА_3 не впливає на юридичну кваліфікацію дій підсудного, але повинен братися до уваги при визначенні тяжкості наслідків вчинених злочинів.

На підставі вищевикладеного, дії ОСОБА_2, які виразилися у заподіянні ОСОБА_3 необережного тяжкого тілесного ушкодження слід кваліфікувати за ст. 128 КК України.

Умисні дії ОСОБА_2, які виразились в заподіянні тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості підлягають кваліфікації за ч.1 ст. 122 КК України.

Вирішуючи питання про призначення покарання підсудному, суд враховує ступінь тяжкості, обставини та наслідки вчиненого злочину, особу винного.

Обставин, що помякшують покарання підсудного по справі не встановлено, оскільки підсудний вини в повному обсязі не визнав, а відповідно не розкаявся.

Обставиною, що обтяжує покарання підсудного є скоєння злочину в стані алкогольного спяніння.

ОСОБА_2 позитивно характеризується по місцю проживання та роботи, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, перебуває на обліку у лікаря психіатра, у нарколога не перебуває, притягувався до адміністративної відповідальності, є постраждалим від аварії на ЧАЕС, має на утриманні неповнолітню дитину (а.с. 64-71).

При цьому, судом враховуються тяжкі, невідворотні наслідки від скоєних злочинів у вигляді загибелі людини, а також те, що потерпіла не має претензій матеріального та морального характеру до підсудного.

З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що для виправлення ОСОБА_2 та попередження вчинення ним нових злочинів, необхідним, достатнім та справедливим буде покарання за сукупністю злочинів у виді обмеження волі в межах санкцій ст. ст. 122, 128 КК України.

Міру запобіжного заходу підсудному до набрання вироком чинності слід залишити без змін у вигляді підписки про невиїзд.

Цивільний позов по справі не заявлений, речові докази та судові витрати відсутні.

Керуючись ст.ст. 323, 324 К П К України, с у д -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_2 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого статтею 128 КК України і призначити йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

ОСОБА_2 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 122 КК України і призначити йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі частини 1 статті 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання остаточно призначити ОСОБА_2 покарання у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців обмеження волі.

Строк покарання ОСОБА_2 рахувати з моменту фактичного приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід ОСОБА_2 до набрання вироком чинності залишити попередній підписку про невиїзд.

На вирок може бути подано апеляцію протягом 15 діб з моменту його проголошення до апеляційного суду Чернігівської області.

Суддя О.В. Павленко