Справа № 192/2049/15-к
Провадження № 1-в/192/3/16
Ухвала
"13" січня 2016 р.смт.Солоне
СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
представника СВК-21 ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 (приймає участь у режимі відеоконференції), розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду заяву засудженого ОСОБА_5 , 1974 року народження, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 судимий:

-03.04.1998 року за ч.3 ст.81 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки з конфіскацією майна;

-27.09. 2002 року за ч.3 ст.185 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки;

-30.06.2006 року за ч.2 ст.185, ст.15, ч.3 ст.185, ч.3 ст.186 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки;

-23.03.2011 року за ч.2 ст.150, ч.2 ст.185, 75 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки з іспитовим строком 3 роки;

-29.11.2012 за ч.ч.2,3 ст.185, ч.2 ст.186 , 71 КК України до позбавлення волі строком на 5 років.

ОСОБА_5 відбуває покарання у Солонянській виправній колонії №21 з 28 березня 2013 року.

Строк відбування покарання закінчується 07 липня 2017 року.

07 листопада 2015 року ОСОБА_5 відбув 2/3 частини строку покарання, 04 грудня 2015 року адміністративною комісією Солонянської ВК-21 йому відмовлено у підготовці матеріалів про умовно-дострокове звільнення.

21 грудня 2015 року засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України.

У судовому засіданні засуджений заяву підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на необґрунтованість відмови адміністрації установи у такому звільненні. Пояснив, що він відбув необхідну частину покарання для застосування умовно-дострокового звільнення. У колонії він працює в механічному цеху; накладені на нього стягнення за порушення режиму погашені і він став на шлях виправлення.

Представник адміністрації Солонянської виправної колонії №21 заперечував проти умовно-дострокового звільнення засудженого. Вказав, що засуджений характеризується посередньо, припинив працювати за власним бажанням.
Прокурор заперечував проти задоволення заяви засудженого ОСОБА_5 , оскільки поведінка останнього не свідчить про те, що він довів своє виправлення.
Суд, вислухавши засудженого, представника адміністрації СВК-21, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали особової справи засудженого, приходить до наступного.

Згідно положень ст.6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої законослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Відповідно до ст.81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання після відбуття певної частини строку, зазначеної у ст.81 КК України, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Згідно довідки про стягнення та заохочення, засуджений за весь період відбування покарання не був жодного разу заохочений, мав стягнення, яке погашене у встановленому законом порядку.

Як встановлено в судовому засіданні, засуджений ОСОБА_5 в установі виконання покарань працював лише 3 місяці, решту часу не працює; участі у програмах диференційованого виховного впливу, у роботі самодіяльних організацій не приймає, не проявляє соціально-корисну активність в організації їх роботи, не прагне до підвищення загальноосвітнього рівня, до виконання обов`язків, передбачених ст.107 та 118 КВК України, відноситься не завжди сумлінно.
Відповідно до положень ст.81 КК України, ставлення засудженого до праці є обов`язковою підставою для його умовно-дострокового звільнення.

Як видно із щоденника індивідуальної роботи із засудженим (а.с.15), ОСОБА_5 за 3 роки відбування покарання в місцях позбавлення волі працював лише 3 місяці. На даний час не працевлаштований.

Відповідно до положень ст.133 КВК України, відносився до злісних порушників установленого порядку відбування покарання.

У своєму клопотанні засуджений не навів передбачених ст.81 КК України підстав для його умовно-дострокового звільнення, і його пояснення у судовому засіданні щодо наявності таких підстав об`єктивного підтвердження не знайшли.

З урахуванням викладеного та враховуючи, що до закінчення строку покарання ОСОБА_5 залишився значний термін: 1 рік 5 місяців 24 дні, протягом усього періоду відбування покарання засуджений не заохочувався, відбуває покарання за злочини, вчинені ним у період іспитового строку, суд приходить до висновку, про те, що засуджений не готовий до самокерованої законослухняної поведінки на волі, тому у задоволенні його клопотання необхідно відмовити.

Керуючись ст. 81 КК України, ст.537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а ОСОБА_5 у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий