Справа № 466/5877/14-к
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого-судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

представників потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Львова, громадянки України, українки, приватного підприємця, вдови, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України,
установив:

Обвинувачена ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи зареєстрованою з 21.03.2005 року як фізична особа-підприємець, виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, тобто будучи службовою особою та особою, яка є головним розпорядником коштів, в порушення вимог ст. ст. 43, 44, 45 Конституції України, щодо права особи на своєчасне одержання винагороди за працю, права на відпочинок, права на соціальний захист, в порушення вимог ст. ст. 24, 24-1 Кодексу законів про працю України щодо укладення трудового договору, відповідної у встановленому законом порядку його реєстрації, з метою ухилення від сплати встановлених законодавством внесків та зборів при нарахуванні та виплаті заробітної плати, прийняла на роботу осіб, без їх оформлення у встановленому порядку, чим грубо порушила законодавство про працю.

Так, ОСОБА_7 , будучи зареєстрованою з 21.03.2005 року як фізична особа-підприємець, виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, тобто будучи службовою особою та особою, яка є головним розпорядником коштів, здійснюючи свою підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_2 , на початку січня 2011 року прийняла на роботу ОСОБА_8 , яка виконувала обов`язки фасувальника до грудня 2013 року. Діючи умисно, ОСОБА_7 , знаючи про те, що згідно чинного трудового законодавства вона, як приватний підприємець, зобов`язана укласти з найманим працівником трудовий договір, в порушення вимог ст.ст. 43, 44, 45 Конституції України, щодо права особи на своєчасне одержання винагороди за працю, права на відпочинок, права на соціальний захист, в порушення вимог ст.ст. 24, 24-1, Кодексу законів про працю України щодо укладення трудового договору, відповідної у встановленому законом порядку його реєстрації, діючи умисно, з метою ухилення від сплати податку з доходів фізичних осіб від нарахованої заробітної плати в розмірі 15 % та єдиного соціального внеску в розмірі 36.8% від нарахованої заробітної плати, з останнім трудовий договір не уклала, чим грубо порушила ст.ст. 164, 167 Податкового кодексу України, Закон України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове пенсійне страхування», законодавство про працю та законні права та інтереси працівника щодо його права на відпочинок, права на соціальний захист, а саме: права на відпустку відповідно до вимог чинного законодавства, права на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також матеріального забезпечення у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, чим і заподіяла шкоду такому.

Таким чином ОСОБА_7 , своїми умисними діями, вчинила грубе порушення законодавства про працю, тобто скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 172 КК України.

Окрім цього, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи зареєстрованою з 21.03.2005 року як фізична особа-підприємець, виконуючи організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, тобто будучи службовою особою, та особою, яка є головним розпорядником коштів, здійснюючи свою підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_2 , в травні 2011 року прийняла на роботу ОСОБА_9 , який виконував обов`язки водія до грудня 2013 року. Діючи умисно, ОСОБА_7 , знаючи про те, що згідно чинного трудового законодавства вона, як приватний підприємець, зобов`язана укласти з найманим працівником трудовий договір, в порушення вимог ст. ст. 43, 44, 45 Конституції України, щодо права особи на своєчасне одержання винагороди за працю, права на відпочинок, права на соціальний захист, в порушення вимог ст.ст. 24, 24-1, Кодексу законів про працю України щодо укладення трудового договору, відповідної у встановленому законом порядку його реєстрації, діючи умисно, з метою ухилення від сплати податку з доходів фізичних осіб від нарахованої заробітної плати в розмірі 15 % та єдиного соціального внеску в розмірі 36.8% від нарахованої заробітної плати, з останнім трудовий договір не уклала, чим грубо порушила ст. ст. 164, 167 Податкового кодексу України, Закон України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове пенсійне страхування», законодавство про працю та законні права та інтереси працівника щодо його права на відпочинок, права на соціальний захист, а саме права на відпустку відповідно до вимог чинного законодавства, права на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також матеріального забезпечення у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, чим і заподіяла шкоду такій.

Таким чином ОСОБА_7 , своїми умисними діями, вчинила грубе порушення законодавства про працю, тобто скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.172 КК України.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнала повністю та пояснила, що вона дійсно з 21.03.2005 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, є головним розпорядником коштів та здійснює свою підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_2 . У 2011 року вона прийняла на роботу ОСОБА_8 , яка виконувала обов`язки фасувальника до грудня 2013 року та ОСОБА_9 , який виконував обов`язки водія до грудня 2013 року. ОСОБА_7 , знаючи про те, що згідно чинного трудового законодавства вона, як приватний підприємець, зобов`язана укласти з найманими працівниками трудовий договір, в порушення вимог ст.ст. 43, 44, 45 Конституції України, щодо права особи на своєчасне одержання винагороди за працю, права на відпочинок, права на соціальний захист, в порушення вимог ст.ст. 24, 24-1, Кодексу законів про працю України щодо укладення трудового договору, відповідної у встановленому законом порядку їх реєстрації, з метою ухилення від сплати податку з доходів фізичних осіб від нарахованої заробітної плати в розмірі 15 % та єдиного соціального внеску в розмірі 36.8% від нарахованої заробітної плати, з останніми трудовий договір не уклала, чим грубо порушила ст.ст. 164, 167 Податкового кодексу України, Закон України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове пенсійне страхування», законодавство про працю та законні права та інтереси працівника щодо його права на відпочинок, права на соціальний захист, а саме: права на відпустку відповідно до вимог чинного законодавства, права на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також матеріального забезпечення у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, чим і заподіяла шкоду ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Однак зазначає про те, що останні не бажали укладати з нею трудовий договір. У вчиненому щиро розкаюється та просить суворо не карати.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України суд при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню щодо тих обставин, які ніким із учасників кримінального провадження не оспорюються, і немає сумнівів у добровільності їх позиції, обмежився допитом обвинуваченої. Крім повного визнання обвинуваченої своєї винуватості, її винуватість у вчиненні кримінального правопорушення повністю і об`єктивно стверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження №0000059.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що винуватість обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що дії обвинуваченої ОСОБА_7 органом досудового розслідування вірно кваліфіковані за ст. 172 ч.1 КК України, тобто у грубому порушенні законодавства про працю.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого нею злочину, його наслідки, особу винуватої, яка раніше не судима, позитивно характеризується, щире каяття, що є обставиною, яка пом`якшує покарання, обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено, вважає, що покарання слід обрати в межах санкції статті, за якою кваліфіковано злочин у виді штрафу.

Керуючись ст.ст. 370, 373, 374 КПК України, суд

з а с у д и в:

ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (шістсот вісімдесят) гривень в доход держави.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги встановленого ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м. Львова.

СуддяОСОБА_1