УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_15,
суддів за участю прокурора захисника засудженого при секретарі ОСОБА_16 і ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_14, ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_19,

розглянувши в судовому засіданні 16 квітня 2015 року в м. Києві кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 6 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14 серпня 2014 року щодо засудженого,

в с т а н о в и в:

Зазначеним вироком

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він з 9 на 10 березня 2014 року близько опівночі в квартирі АДРЕСА_1, будучи в стані алкогольного сп'яніння, на ґрунті особистих неприязних відносин, через ревнощі, маючи умисел на позбавлення життя ОСОБА_9, завдав їй два удари клинком ножа в ділянку життєво важливих органів - легенів. Однак, злочин не довів до кінця, з причин що не залежало від його волі, оскільки потерпілій було надано своєчасну медичну допомогу.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 14 серпня 2014 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8, що діє в інтересах засудженого ОСОБА_6, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій змінити у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступені тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості. Зазначає, що умислу в ОСОБА_6 на позбавлення життя потерпілої ОСОБА_9 не було. Вважає, що судом безпідставно не взято до той уваги факт, що засуджений, маючи реальну можливість довести до кінця свій умисел на позбавлення життя потерпілої, цього не зробив. Зазначені у вироку показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо погроз засудженого на адресу потерпілого викладені невірно та спростовуються показаннями самої потерпілої ОСОБА_9, яка про це не зазначала. Окрім того, стверджує, що суд безпідставно врахував обтяжуючу покарання обставину - вчинення злочину щодо особи, яка перебувала в безпорадному стані, а при призначенні покарання не врахував ряд пом'якшуючих покарання обставин. У зв'язку з цим, вважає, що дії його підзахисного необхідно перекваліфікувати із ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідача, думку засудженого та його захисника на підтримання поданої скарги, пояснення прокурора про відсутність підстав для задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які суд всебічно, повно і об'єктивно дослідив, правильно оцінив.

Цей висновок ґрунтується на показаннях засудженого ОСОБА_6, де він, зокрема, зазначав, що на кухні взяв кухонний ніж та прийшов до кімнати потерпілої й на ґрунті ревнощів завдав їй удари в ділянку грудей та відразу після цього намагався вчинити суїцид.

Крім того, вина засудженого підтверджується поясненнями потерпілої ОСОБА_9, із яких убачається, що вона є інвалідом 1 групи, пересувається на інвалідному візку, тому постійно спілкується з друзями по телефону та в мережі Інтернету, що викликало безпідставні ревнощі в її колишнього чоловіка ОСОБА_6 Він 9 березня 2014 року після опівночі зайшовши до її кімнати завдав їй удари ножем в ділянку грудей.

Ці показання підтверджуються іншими доказами у справі, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які зазначили, що коли вони прибігли до кімнати потерпілої на її крики, ОСОБА_6 сказав, що доб'є її.

Твердження захисника про те, що його підзахисний не мав умислу на позбавлення життя ОСОБА_9 спростовуються зазначеними вище доказами, при цьому суд правильно врахував поведінку ОСОБА_6, яка передувала події злочину, цілеспрямоване взяття із кухні ножа, несподіване завдання удару ножем в життєво важливі органи, а також його поведінку після вчиненого, не надання медичної допомоги та намагання вчинити суїцид.

Окрім того, доводи касаційної скарги про те, що наміру на позбавляти життя потерпілої у ОСОБА_6 не було, а тому його дії неправильно кваліфіковані, ретельно перевірялися судами першої та апеляційної інстанцій і свого об'єктивного підтвердження не знайшли. З цими висновками погоджується і колегія суддів.

Також із рішення Верховного Суду України від 26.06.2014 року, прийнятого за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно-небезпечних діянь, яке згідно зі ст. 400-25 КПК України 1960 року є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень та для всіх судів України, вбачається, що вирішуючи в справах про злочини проти життя та здоров'я особи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий, суд має виходити із сукупності всіх обставин справи й ураховувати не тільки поведінку винуватого, потерпілого і їх взаємостосунки до злочину, під час і після його вчинення, але й спосіб учинення злочину, застосовані засоби і знаряддя, сам характер заподіяних потерпілим поранень. Про наявність саме прямого умислу можуть свідчити, зокрема, діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілих і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

Характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених засудженим ОСОБА_6, локалізація ножового поранення, механізм його спричинення, - усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_6 мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілої, а не привели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

За таких обставин суд правильно розцінив дії ОСОБА_6 як закінчений замах на вбивство і дійшов обґрунтованого висновку, що за своїми ознаками ці дії утворюють склад злочину, передбаченого статтею 15 і частиною першою статті 115 КК України.

Призначаючи покарання ОСОБА_6 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу засудженого. На думку колегії суддів, рішення суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання мотивовано відповідно до вимог ст. 65 КК України і є правильним. Воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Апеляційним судом при перевірці даного кримінального провадження в апеляційному порядку прийнято правильне рішення. Свої висновки суд належним чином умотивував. Вони підтверджені доказами, які суд апеляційної інстанції ретельно перевірив і належним чином оцінив та надав відповіді на всі доводи апеляційних скарг, які за змістом аналогічні доводам касаційної скарги.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни або скасування судового рішення, не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 434-436 КПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 6 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 14 серпня 2014 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17