Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_4,

суддів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

прокурора ОСОБА_7,

розглянула у судовому засіданні в м. Києві 9 липня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2015 року щодо ОСОБА_2

Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2014 року

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на 7 років позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2015 року вирок щодо ОСОБА_2 залишено без зміни.

ОСОБА_2 засуджено за те, що він 7 січня 2012 року, приблизно о 21 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння у АДРЕСА_1, реалізуючи свій умисел на умисне вбивство ОСОБА_3, ножем намагався завдати удар у ліву частину її грудної клітини спереду. Потерпіла, зрозумівши направлення умислу ОСОБА_2, почала чинити опір та заблокувала рукою удари ножем у груди, однак ОСОБА_2, подолавши опір потерпілої, наніс їй декілька ударів ножем в область грудної клітини справа та верхній треті лівого передпліччя, спричинивши середньої тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Свій умисел, направлений на умисне вбивство ОСОБА_3 ОСОБА_2 не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпіла змогла вибігти з квартири та їй була надана невідкладна медична допомога.

У касаційній скарзі захисник посилається на неправильне застосування кримінального закону, просить змінити судові рішення, перекваліфікувати дії ОСОБА_2 на ч. 1 ст. 121 КК України та призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України. Вказує на ту обставину, що в процесі розгляду справи судом не доведено направленість умислу засудженого на вчинення убивства потерпілої. Крім того, вважає, що засудженому було призначене покарання, яке не відповідає вимогам ст. 65 КК України внаслідок суворості. Ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 377 КПК України (1960 р.), оскільки не дано відповіді на доводи аналогічної апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров'я особи», для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (частина друга статті 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з'ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб'єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Згідно з даними, які містяться у висновку судово-медичної експертизи № 108 від 26 травня 2014 року потерпілій ОСОБА_3 спричинено наступні тілесні ушкодження: колото-різана наскрізна рана верхньої третини лівого передпліччя з ушкодженням біфуркації плечової артерії, серединного нерва, перетином поверхневого і глибокого сгибателей пальців; контузія променевого нерва; колото-різана рана в нижній третині лівого плеча по внутрішній поверхні; сліпа колото-різана рана лівої молочної залози; сліпа колото-різана рана правої молочної залози в нижніх зовнішніх квадрантах.

Наскрізна колото-різана рана верхньої третини лівого передпліччя з ушкодженням плечової артерії, серединного нерва, перетином м'язів передньої групи передпліччя супроводжувалася сильною кровотечею, що привело до розвитку небезпечного для життя стану - геморагічного шоку 2-3 ступеня. Колото-різана рана лівого передпліччя належить до тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя. Враховуючи динамічне зниження показників артеріального тиску, який спостерігався при надходженні потерпілої до медичної установи, це ушкодження за відсутності необхідної медичної допомоги призвело б до смерті ОСОБА_3 від крововтрати.

Колото-різана рана лівої молочної залози; колото-різана рана правої молочної залози; колото-різана рана внутрішньої поверхні лівого плеча в нижній третині не були небезпечними для життя, спричинили тривалий розлад здоров'я терміном понад 21 день і за цим критерієм, належать до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Суд першої інстанції, проаналізувавши даний висновок у сукупності з іншими доказами, які були досліджені, в тому числі показання потерпілої, свідків, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2, заподіюючи тілесне ушкодження потерпілій у спосіб та за обставин, викладених у вироку, розумів можливі наслідки своїх дій, у тому числі й ті, що фактично настали, долаючи опір потерпілої та завдаючи удари ножем в грудну клітку, усвідомлював небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок таких дій може настати смерть останньої, однак свій умисел, направлений на умисне вбивство ОСОБА_3 не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпіла змогла вибігти з квартири та їй була надана невідкладна медична допомога.

У зв'язку з викладеним вважати, що засуджений, завдаючи удари потерпілій ножем, у тому числі в область грудної клітки зліва в ділянку серця, не мав умислу на вбивство потерпілої, про що вказує захисник у касаційній скарзі, немає підстав.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідне й достатнє для виправлення винної особи та попередження нових злочинів.

Як убачається з оскаржуваного вироку, при призначені покарання засудженому судом було враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який законом віднесено до категорії особливо тяжких, наслідки вчинення злочину, дані про особу ОСОБА_2, у тому числі ті, на які посилається захисник у касаційній скарзі.

Крім того, судом було враховано наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп'яніння та відсутність обставин, які пом'якшують покарання.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої, що призначене засудженому покарання є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

Підстав вважати призначене покарання несправедливим внаслідок суворості у колегії суддів немає.

На вимогу ст. 377 КПК України (1960 р.), при перегляді справи апеляційним судом, належним чином перевірені докази, які містяться у матеріалах кримінальної справи, викладені в апеляціях захисників доводи та прийнято рішення з наведенням у ньому докладних мотивів.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, неправильного застосування кримінального закону, які б були безумовною підставою для скасування або зміни судових рішень по справі, не встановлено.

Керуючись ст. 394-396 КПК України (1960 р.), пунктами 11, 15 розділу XI Перехідних положень КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2015 року щодо ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 - без задоволення.

С у д д і :

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6