ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-3587кМ14 У х в а л а
13 листопада 2014 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_3,
суддів - ОСОБА_6, ОСОБА_5, при секретарі судового засідання - ОСОБА_4,
з участю прокурора - Кравченко Є.С., засудженого - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції матеріали провадження № 5-3587км14 за касаційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 березня 2014 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Кіровоградського обласного суду від 31 березня 2000 року, залишеним без зміни ухвалою Верховного Суду України від 29 червня 2000 року, ОСОБА_1 засуджено за п. п. «а», «г» ст. 93; ч. 3 ст. 142; ч. 1 ст. 142; ч. 2 ст. 140; ч. 3 ст. 140; ч. 3 ст. 81; ч. 4 ст. 81; ч. 1 ст. 229-6 КК України (1960 року); на підставі ст. 42 КК України (1960 року), до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Засуджений ОСОБА_1 звернувся до Апеляційного суду Кіровоградської області із заявою про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, в якій порушував питання про заміну призначеного йому покарання на позбавлення волі на певний строк. В обґрунтування наведеного зазначав, що на момент вчинення ним злочину у 1999 році санкція ст. 93 КК України (1960 року) передбачала альтернативні покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертної кари, Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення санкцій Особливої частини КК України (1960 року), що передбачали смертну кару як вид покарання, визнано неконституційними, а покарання у виді довічного позбавлення волі було встановлено лише на підставі Закону України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ, який набрав чинності 4 квітня 2000 року. Виходячи з наведеного, на думку ОСОБА_1, щодо нього підлягало застосуванню лише покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років як таке, що передбачалося санкцією ст. 93 КК України (1960 року) станом на 31 березня 2000 року, тобто на день постановлення вироку.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 березня 2014 року заяву засудженого ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом кримінального закону та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить змінити ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області та задовольнити його заяву про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, а в разі неможливості прийняття такого рішення - скасувати оскаржувану ухвалу і направити його заяву на новий судовий розгляд. При цьому наводить доводи, аналогічні викладеним у заяві, наголошуючи, що на момент постановлення судом вироку закон, яким було передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, ще не набрав чинності, а тому не підлягав застосуванню. Окрім наведеного, автор скарги вказує про порушення судом його права на безпосередню участь у судовому провадженні та права користуватися правовою допомогою захисника, обраного на власний розсуд. Звертає увагу, що в колонтитулі оскаржуваної ухвали неправильно вказано прізвище головуючого судді, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого, який підтримав скаргу, прокурора, яка не вбачала підстав для задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали провадження за заявою та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, вона постановлена з дотриманням вимог ст. ст. 370, 372 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою. При цьому суд належним чином перевірив викладені в заяві доводи та, дійшовши висновку про відсутність передбачених законом підстав для її задоволення, обґрунтування прийнятого рішення виклав у мотивувальній частині ухвали, з яким колегія суддів погоджується.

Згідно з ч. 1 ст. 459 КПК України нововиявленими обставинами визнаються: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу, висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві пояснення свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Тобто нововиявленими можуть вважатися лише обставини (як фактичного, так і правового характеру), які: об'єктивно існували на момент вирішення кримінальної справи; не були та не могли бути відомі на той час суду та хоча б одній особі, яка брала участь у справі.

За відсутності цих умов, які є обов'язковими для визнання обставини нововиявленою, сама по собі неправильність судового рішення не може бути підставою для його перегляду в порядку, передбаченому главою 34 КПК України.

Як правильно зазначив суд, у поданій ОСОБА_1 заяві не було наведено обставин, які б відповідали зазначеним критеріям. Застосування судом кримінального закону, який на момент постановлення вироку ще не набрав чинності, не може бути визнано нововиявленою обставиною. Навіть якщо така помилка дійсно мала місце, вона стосується лише правильності правозастосування в межах обставин, відомих суду і учасникам процесу на момент розгляду справи.

Виходячи з наведеного, суд дійшов обґрунтованих висновків про відсутність передбачених ст. 459 КПК України підстав для задоволення заяви про перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами.

Рішення суду про відмову в задоволенні такої заяви ґрунтується на вимогах ст. 19 Конституції України, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Доводи касаційної скарги засудженого про порушення його права на безпосередню участь у судовому провадженні і права на захист є безпідставними.

Згідно з ч. 2 ст. 466 КПК України учасники судового провадження повідомляються про дату, час та місце розгляду заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду заяви і перегляду судового рішення.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_1 був завчасно належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду його заяви і з клопотаннями про здійснення такого розгляду за його участю до суду не звертався (а. с. 2-3, 6-7).

За таких обставин розгляд судом заяви без участі засудженого не суперечив вимогам ст. 462 КПК України.

Не надходило від ОСОБА_1 і заяв або клопотань про бажання залучити захисника, обраного на власний розсуд. З урахуванням наведеного, суд забезпечив участь у кримінальному провадженні захисника, яка відповідно до вимог ст. 52 КПК України є обов'язковою, у порядку, передбаченому ст. 49 КПК України.

Судове провадження здійснено за участю адвоката ОСОБА_2, призначеного за дорученням суду Кіровоградським обласним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги (а. с. 9, 11-13). Як вбачається з журналу судового засідання та технічного запису процесу, в судовому засіданні захисник ОСОБА_2 повністю підтримав позицію, викладену у заяві засудженого.

Обставин, які б свідчили про очевидну нездатність призначеного захисника ефективно представляти інтереси свого підзахисного, у провадженні не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що право ОСОБА_1 на захист при розгляді судом його заяви порушено не було.

Неправильне зазначення в колонтитулі ухвали прізвища головуючого судді, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, не впливає на зміст судового рішення та не може свідчити про його незаконність чи необґрунтованість.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни або скасування ухвали суду, у провадженні не встановлено.

Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 березня 2014 року про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_1 про перегляд вироку Кіровоградського обласного суду від 31 березня 2000 року щодо нього за нововиявленими обставинами - залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_3 ОСОБА_6 ОСОБА_5