Справа № 159/712/15-к Провадження №11-кп/773/213/15 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.3 ст.185 КК України Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 червня 2015 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Ковельського міськрайонного суду від 24 березня 2015 року щодо ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з середньою спеціальною освітою, не працюючий, одружений, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей, раніше судимий:

1) 07.12.2010 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ст.190 ч.1 КК України до покарання у виді 240 годин громадських робіт;

2) 13.12.2011 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ст.191 ч.3, ст.389 ч.2, 70 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки з позбавленням права займати посади, пов`язані з обслуговуванням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями, строком на 3 роки, рішенням Рівненського районного суду від 21.03.2013 року проведено заміну невідбутої частини покарання на більш м`яку у виді виправних робіт строком на 1 рік 10 місяців і 8 днів з відрахуванням 20% від заробітної плати;

3) 18.02.2015 року Старовижівським районним судом Волинської області за ч.2 ст.190, 71 КК України до покарання один рік один місяць обмеження волі, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з обслуговуванням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк один рік, у встановленим законом порядку судимість не знята і не погашена;

засуджений:

за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.71 КК України, остаточно за сукупністю вироків, шляхом часткового складання призначеного покарання за даним вироком та не відбутої частини покарання за попереднім вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 18.02.2015 року за ч.2 ст.190, 71 КК України, призначено покарання 2 (два) роки 6 (шість) місяців обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з обслуговуванням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями, на строк один рік.

До набрання вироком законної сили, міру запобіжного заходу ОСОБА_7 залишено попередню домашній арешт.

Вироком вирішено долю судових витрат та речових доказів.

ОСОБА_7 02 вересня 2013 року, близько 20 години, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою таємного викрадення чужого майна, шляхом підбору ключа, проник у гараж, розташований по АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_10 , звідки повторно, таємно викрав 20 мішків зерна пшениці загальною вагою 1 000 кг, чим завдав майнової шкоди останньому на суму 2000 гривень.

Суд першої інстанції, не погодившись із кваліфікацією органом досудового розслідування дій ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України, виключив з обвинувачення кваліфікуючу ознаку проникнення у приміщення, та визнав його винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України.

В поданій апеляційній скарзі прокурор вважає вирок суду незаконним. Вказує на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що суд безпідставно виключив кваліфікуючу ознаку проникнення у приміщення. Крім того, при призначенні остаточного покарання шляхом складання покарань, з врахуванням попереднього вироку, суд застосував ст.71 КК України, а не ч.4 ст.70 КК України.

Просить вирок скасувати та постановити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.185 КК України у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України за правилами ст.72 КК України призначити остаточне покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з обслуговуванням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями строком на 1 рік.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_7 вказує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про виключення кваліфікуючої ознаки проникнення у приміщення, які ґрунтуються на фактичних обставинах справи, та просить вирок суду залишити без змін.

Вислухавши доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційної скарги, прокурора, який подану ним апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити з викладених у ній підстав, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок залишити без змін, перевіривши її доводи та матеріали провадження, апеляційний суд вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суд від 06.11.2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», вирішуючи питання про наявність у діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення в житло, інше приміщення чи сховище, суди повинні мати на увазі таке.

Під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.

Вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном.

Апеляційний суд звертає увагу, що обвинувачений незаконно, без дозволу потерпілого опинився у гаражному приміщенні, потерпілий на час вчинення крадіжки був переконаний у тому, що гараж закритий, а майно, що у ньому знаходиться, недоступне для сторонніх осіб.

Незважаючи на місце виникнення умислу, про яке вказує сторона захисту, обвинувачений залишив приміщення, яке відповідно до показань обвинуваченого зачинив, та провівши потерпілого додому, переконавшись у його відсутності за місцем вчинення злочину, усвідомлюючи незаконність такого проникнення, повернувся та проник у гаражне приміщення саме з метою незаконного заволодіння чужим майном (крадіжки).

Як вбачається із встановлених фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, заволодіння ключем від гаража свідчить, що умисел ОСОБА_7 був спрямований саме на крадіжку вчинену із проникненням у приміщення.

Виникнення умислу на таємне викрадення чужого майна в приміщенні, при вчиненні запланованої крадіжки після залишення приміщення, та після свого перебування у ньому на законній основі, не може виключати такої кваліфікуючої обставини як проникнення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано вірно і кваліфікує його дії за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, з проникненням у приміщення.
Суд першої інстанції, кваліфікуючи дії обвинуваченого за ч.2 ст.185 КК України та визнавши його винним за вказаним злочином, допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що згідно вимог п.4 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.
Доводи апеляційної скарги прокурора щодо призначеного покарання також є слушними.

При ухваленні обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції встановив, що інкримінований злочин обвинуваченим вчинений до ухвалення вироку Старовижівським районним судом від 18.02.2015 року, однак даної обставини не врахував, та при призначенні йому покарання всупереч вимогам закону, не застосував положення ч.4 ст.70 КК України.

Враховуючи вищевикладене, з підстав наведених у ст.409 КПК України, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 за доводами прокурора, вказаними у апеляційній скарзі, підлягає скасуванню із ухваленням нового вироку.

При призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.185 КК України апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких, особу винного.

До обставин, що пом`якшують покарання, суд відносить добровільне відшкодування завданих збитків, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні двох малолітніх дітей.

До обставин, що обтяжують покарання, суд відносить вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Обговорюючи питання про вид і розмір покарання ОСОБА_7 суд враховує те, що обвинувачений виключно позитивно характеризується, його молодий вік, має постійне місце проживання, добровільно відшкодував завдані збитки ще під час досудового розслідування, думку потерпілого, який просив його суворо не карати, наявність на утриманні малолітніх дітей, та непрацюючої дружини, які в сукупності з пом`якшуючими покарання обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність тяжких наслідків, і тому суд вважає за можливе у відповідності із ст.69 КК України призначити йому більш м`який вид покарання, ніж це передбачено санкцією ч.3 ст.185 КК України, у виді обмеження волі.

З урахуванням обтяжуючих покарання обставин, того що ОСОБА_7 раніше судимий, на шлях виправлення не став, що характеризує його з негативної сторони, суд вважає, що визначене покарання слід відбувати реально, що на думку суду буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, і відповідатиме вимогам ст.65 КК України.

Приймаючи до уваги, що злочин, за який засуджується ОСОБА_7 вчинений ним до ухвалення вироку Старовижівського районного суду від 18.02.2015 року, а тому апеляційний суд в даному випадку застосовує положення ч.4 ст.70 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 420 КПК України, Апеляційний суд Волинської області,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ковельського міськрайонного суду від 24 березня 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Ухвалити новий вирок.

Визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та призначити покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначених вироком Старовижівського районного суду від 18.02.2015 року, за яким призначено покарання 1 (один) рік 1 (один) місяць обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з обслуговуванням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 1 (один) рік, та даним вироком, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з обслуговуванням та розпорядженням товарно-матеріальними цінностями на строк 1 (один) рік.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання ним законної сили, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/
Згідно з оригіналом,
Дата набрання законної сили: 18.06.2015 року
Головуючий ОСОБА_2
Помічник судді ОСОБА_11