ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/127/15
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" липня 2015 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
провівши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві судовий розгляд у кримінальному провадженні по обвинуваченню
ОСОБА_3 , яка народилася у с. Пиковець Козятинського району Вінницької області ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, з неповною вищою освітою, не працює, має малолітню дитину ОСОБА_4 , 2009 року народження, зареєстрована у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 , не судима,
за ст. 166 КК України,
сторони кримінального провадження:
прокурор ОСОБА_5 ,
потерпілий ОСОБА_6 ,
обвинувачена ОСОБА_3 ,
учасники кримінального провадження:
представник Служби у справах дітей ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_3 , умисно, систематично впродовж часу з листопада 2013 року по 31 січня 2014 року не виконувала покладених на неї обов`язків щодо забезпечення належних умов проживання для своєї дитини ОСОБА_8 , забравши малолітню дитину з собою, покинула постійне місце проживання по місцю реєстрації за адресою АДРЕСА_1 та стала спільно проживати із співмешканцем ОСОБА_9 на квартирах, які вони винаймали протягом часу з листопада 2013 року по січень 2014 року. З 22 січня 2014 року ОСОБА_3 разом з малолітньою дитиною і ОСОБА_9 проживали в підвальному приміщенні 5-го під`їзду будинку АДРЕСА_3 , тим самим створивши для дитини незадовільні побутові умови проживання.
Крім того, ОСОБА_3 , зловживаючи спиртними напоями, що сприяло невиконанню нею встановлених законом обов`язків по догляду за своєю малолітньою дитиною ОСОБА_10 , залишала його без нагляду, харчування, одягу відповідного дитині віку, не забезпечувала належним чином лікування дитини.
Згідно із Законом України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на охорону здоров`я, рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини (ст. 8, 12). Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Частина друга статті 150 Сімейного Кодексу України передбачає що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, не допускати фізичних покарань дитини, і не застосовувати інші види покарань, які принижують людську гідність дитини.
Разом з тим, ОСОБА_3 допускала постійне фізичне насилля над своєю дитиною з боку співмешканця ОСОБА_9 , (якого засуджено за ч. 2 ст. 121 КК, ч. 1, 2 ст. 127, 70 КК України на 8 років позбавлення волі), що потягло тяжкі наслідки.
Так, проживаючи разом з ОСОБА_9 та малолітньою дитиною, ОСОБА_3 допускала фізичних покарань своєї дитини, як мати не вжила заходів для захисту дитини та попередження заподіяння ОСОБА_11 фізичного болю і тяжких тілесних ушкоджень, не вживала заходів до співмешканця ОСОБА_9 , який в період часу з 16 січня по 31 січня 2014 року систематично бив малолітнього ОСОБА_12 , а 22 січня 2014 року умисно спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження у виді пошкоджень на обличчі, перелому нижньої щелепи ліворуч, що в сукупності складають лицьову травму. Вказаний перелом супроводжувався постійним травматичним впливом на стан організму дитини з подразненням нервової системи, що супроводжувалося постійним стресовим впливом з виснаженням захисних систем та зривом загального адаптаційного синдрому (стрес).
Не дивлячись на те, що дитина постійно плакала від болю, на який скаржилася, ОСОБА_3 ухилялася від лікування дитини, не зверталася за допомогою лікарів, як мати не вживала заходів для захисту дитини, ухилялась від виконання обов`язків по догляду за дитиною, що в подальшому потягло тяжкі наслідки, а саме ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.
ОСОБА_3 частково визнала свою вину та суду пояснила, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_13 , однак разом вони не проживають і де він знаходиться вона не знає, перебуває у розшуку. Оскільки останній не допомагав їй у вихованні дітей і не забезпечував матеріально, вона приїхала з молодшою дитиною у Київ для того, щоб подати позов про стягнення з нього аліментів. До листопада 2013 року вона з дитиною проживала у квартирі чоловіка на АДРЕСА_4 , де вона і дитина прописані, а потім, свекор її з дитиною з квартири вигнав. До батьків вона не повернулася, оскільки було соромно. Оскільки не було де жити, вона з листопада 2013 року проживала у своєї подруги ОСОБА_14 , яка пізніше познайомила її з ОСОБА_9 . Вони стали спільно проживати: спочатку жили у подруги ОСОБА_15 , пізніше з 3 по 17 січня проживали на Деміївській, 8, потім біля станції метро Шулявка. З 23 по 31 січня вони проживали у підвальному приміщенні на Вербицького, 4-а. Її батьки не знали, що вона проживала у підвалі з дитиною. Після того, як вони жили на вул. Деміївській, з батьками вона не спілкувалася. На дитину вона отримувала грошову допомогу в жовтні 2100 гривень, в листопаді 1750 гривень, в грудні 980 гривень. Вона купляла дитині памперси, їжу, одяг, забезпечувала дитину усім необхідним, дитина належно харчувалася. Крім того ОСОБА_9 працював і також мав кошти (а.п.44 т.3). Після того, як 16 січня 2014 року ОСОБА_9 вдарив дитину, вона до міліції не зверталася, оскільки ОСОБА_9 постійно їй погрожував, нікуди не відпускав, не дозволяв телефонувати батькам, забирав мобільний телефон, а тому у неї не було змоги звернутися за допомогою. 17 числа вона возила дитину до Київського міського центру дитячої хірургії, оскільки у дитині з`явилася на лобі гуля. Лікарям вона не казала про те, що дитину вдарив ОСОБА_9 , оскільки боялася його. Лікар рекомендував нагляд у невролога та хірурга і казав використовувати мазь ОСОБА_16 , сказав прийти до лікаря за місцем проживання через два тижні, разом з тим до лікаря за місцем проживання вона не зверталася (а.п.42, 100).
Також пояснила, що ОСОБА_9 неодноразово бив її і дитину у період з 16 по 31 січня 2014 року. За допомогою ні до кого вона звернутися не могла, оскільки ОСОБА_9 їй погрожував і нікуди не відпускав (а.п.42 т.3). Коли у дитини щось боліло вона давала йому сироп «Нурофен», який у неї завжди був. Коли гуля, яка була на лобі у дитини прорвала вона використовувала мазь «Ліотон» і серветки. В лікарню піти у неї не було можливості, а коли вона хотіла втекти, ОСОБА_9 побив її та дитину. Після приїзду швидкої допомоги 31 січня 2014 року лікарям вона не говорила, що дитину побив ОСОБА_9 , оскільки боялася (а.п. 45, 46 т.3).
При цьому також пояснила, що був випадок у період коли вони жили у підвалі, що вона ходила в магазин і ОСОБА_9 на це дав їй 20 хвилин. Зустрічала свідка ОСОБА_17 , разом з тим ні до ОСОБА_17 , ні в міліцію за допомогою вона не звернулася, оскільки боялася знущань ОСОБА_9 (а.п.42, 115 т.3).
ОСОБА_3 також пояснила, що її дитина була на грудному вигодовуванні (а.п. 43 т.3), алкогольні напої вона практично не вживала (а.п. 42, 205 т.3), а 16 січня 2014 року, коли ОСОБА_9 побив дитину і вона постійно була у стресовому стані, у неї молоко пропало.

В період з 22 по 29 січня 2014 року за допомогою до лікарів вона не зверталася, коли дитині було погано вона давала йому ОСОБА_18 (а.п. 169, 170 т.3).

31 січня 2014 року дитині стало дуже погано і вона просила ОСОБА_9 викликати швидку допомогу. Коли зрозуміла, що дитина вмирає, намагалася робити їй штучне дихання. Швидка допомога дуже довго їхала, коли приїхали, то констатували смерть дитини. Хтось викликав міліцію, ОСОБА_9 тоді втік (а.п.43 т.3).
Потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що донька ОСОБА_3 , з якою він спілкувався по телефону, завжди йому говорила, що в неї все нормально і про умови життя онука ОСОБА_8 йому не було нічого відомо. Телефонувала донька йому приблизно один раз на тиждень. У січні він ще з нею спілкувався. Коли з донькою пропав зв`язок, він став їх розшукувати, написав заяву в міліцію. Потім йому повідомили про смерть онука (а.п.47,48 т.3).
Свідок ОСОБА_19 , в суді пояснила, що більшість часу донька ОСОБА_3 проживала з ними у селі, оскільки чоловік її матеріально не забезпечував та зловживав алкогольними напоями. У ОСОБА_20 донька поїхала, щоб подати заяву про стягнення аліментів та мала повернутися назад. Потім вона телефонувала та повідомила, що зустріла ОСОБА_9 , який добре до неї ставиться. У січні 2014 року з донькою пропав зв`язок і вони звернулися в міліцію. З заявою в міліцію звернувся їх молодший син. Донька їм не розповідала про конфлікти з ОСОБА_9 (а.п. 49, 50 т.3).
Свідок ОСОБА_21 в суді пояснив, що працює лікарем нейрохірургом. 17 січня 2014 року до нього зверталася ОСОБА_3 для отримання консультації щодо стану здоров`я її дитини ОСОБА_8 і він видав довідку з рекомендацією нагляду у лікаря за місцем проживання (а.п. 85 т.3).
Злісне ухилення ОСОБА_3 від виконання батьківських обов`язків по догляду за дитиною, по забезпеченню її належними умовами проживання, а також зловживання ОСОБА_3 спиртними напоями, що сприяло невиконанню нею батьківських обов`язків по догляду за дитиною підтверджується показами свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_17 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 .
Так, свідок ОСОБА_22 суду показала, що ОСОБА_3 була її знайомою, яка деякий час разом з дитиною та ОСОБА_25 проживала у неї в квартирі. У листопаді ОСОБА_3 прийшла до неї з дитиною і залишилась десь на три тижні, потім чоловік попросив їх піти. До дитини ОСОБА_26 та ОСОБА_27 відносилися жорстоко, ОСОБА_9 бив дитину, ОСОБА_3 дитину не захищала, хоча були випадки коли і захищала. Вона та ще одна подруга допомагали ОСОБА_27 , приносили їжу і памперси для дитини. Був випадок, що ОСОБА_28 залишила дитину на неї та десь ходила з ОСОБА_9 , повернулися вони у нетверезому стані. (а.п.89-90 т.3).
Свідок ОСОБА_17 суду показав, що знає, що ОСОБА_3 деякий час з маленькою дитиною проживала в квартирі сусіда ОСОБА_29 . Пізніше він зустрічав на вулиці ОСОБА_3 , яка йому повідомила, що знімає квартиру, про те, що вони живуть у підвалі вона не казала, також не повідомляла, що ОСОБА_9 не випускав її і дитину та бив їх, не скаржилася на нього, була спокійною. Також пояснив, що ОСОБА_3 коли жила у сусіда вживала спиртні напої, бувало таке, що не приходила ночувати, дитину залишала на ОСОБА_22 , дитина постійно плакала, кликала маму. Одяг у дитини був більший розміром, з їжею та одягом для дитини допомагали сусіди (а.п.113-115 т.3).
ОСОБА_23 надала покази про те, що з ОСОБА_3 вона познайомилася коли та проживала у ОСОБА_22 у 161 квартирі. У дитини не було одягу, взуття. Вона носила для хлопчика їжу, інші сусіди допомагали харчами та одягом. ОСОБА_3 погано ставилася до своєї дитини, постійно залишала його без догляду, била його. Бачила неодноразово ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння (а.п.116-118 т.3).
Свідок ОСОБА_24 суду пояснив, що він працює лікарем - фельдшером і виїжджав на виклик до дитини, яка була побита. У хлопчика якого він оглядав в області скроні була гематома, в ніжній щелепі був забій. Він оглянув дитину і констатував її смерть. Коли він оглядав дитину його мати ОСОБА_3 була спокійною, не плакала, йому нічого не розповідала. Зі слів він чув, що матері вдома не було і дитина залишилася зі співмешканцем. ОСОБА_3 казала працівникам міліції, що вона ходила до знайомої (а.п.86-87 т.3).
Суд звертає увагу на щирість, змістовність та послідовність показів свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_17 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 в судовому засіданні, які на думку суду є достовірними і правдивими. Суд не вбачає, що у вказаних свідків є мотиви говорити неправду.
Причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю ОСОБА_3 та тяжкими наслідками, які настали, а саме смерть дитини ОСОБА_8 , підтверджується поясненнями експерта ОСОБА_30 про те, що наявний у дитини перелом щелепи супроводжувався постійним стресовим впливом з виснаженням захисних систем організму та стресом. Дитина постійно відчувала біль, йшло приєднання інфекції, за рахунок чого послаблювалася імунна система. Своєчасне звернення до лікарня могло б запобігти розвитку шоку тяжкого ступеню, нагноєнню, до лікаря необхідно було звернутися одразу після того, як був нанесений удар (а.п.112 т.3), поясненнями обвинуваченої ОСОБА_3 про те, що після того, як ОСОБА_9 22 січня 2014 року вдарив дитину в обличчя і зламав щелепу до лікаря вона не звернулася, розуміла, що дитині погано (а.п.130 т.3, 169 т.3).
Показання обвинуваченої ОСОБА_3 про те, що у неї не було змоги захистити свою дитину, оскільки вона боялася ОСОБА_9 , який постійно знущався над нею та дитиною, а також погрожував їй, суд розцінює як спосіб захисту з метою уникнення відповідальності. При цьому судом також враховується і те, що у ОСОБА_3 неодноразово була можливість повідомити про знущання ОСОБА_9 над нею та її дитиною правоохоронні органи, медичних працівників, батьків, свідка ОСОБА_17 , чого ОСОБА_3 не робила.
У висновку експерта № 314/2 експертом ОСОБА_31 зазначено: «враховуючи наявність перелома щелепи, його стан (відсутність зрощення, прояви продуктивно-гнійного запалення з мікробіозом в м`яких тканинах з ділянки перелому нижньої щелепи) а також наявність при гістологічному дослідженні змін, а саме морфологічні ознаки порушення гемо реології та мікроциркуляції в судинах внутрішніх органів; деякі ознаки шокової (колапсової реакції в тканинах легені, печінки, нирок, виражені метаболічні зміни гіпертрофованого міокарда по типу міоцитолізису, грудочкового розпаду кардіоміоцитів зонально з вираженим деструктивним набряком провідникової системи під фібротизованим ендокардом, спазм, склероз деяких артерій міокарда з їх малокров`ям, продуктивні артеріїти, дрібно вогнищевий ексудативно-продуктивний ендокардит, деструктивний набряк тканини головного мозку, вважаю, що даний перелом супроводжувався постійним травматичним впливом на стан організму з подразненням нервової системи, що супроводжувалось постійним стресовим впливом з виснаженням захисних систем та зривом загального адаптаційного синдрому (стрес). Вказаний постійний стрес закінчився розвитком термінального деструктивного набряку тканини стовбура головного мозку, з гострою недостатністю життєво важливих функцій організму. Таким чином причиною смерті дитини ОСОБА_8 стала лицьова травма з закритим переломом нижньої щелепи, з ушкодженням м`яких тканин обличчя і розвитком шоку (тривало існуючому стресовому стану), та з проявами гострої серцево-судинної недостатності».
У висновках лабораторних досліджень вказаного вище висновку зазначено:
«судово-гістологічне дослідження (акт №319 від 03.02.2014р): «……деякі морфологічні ознаки енцефалопатії, вогнищевий серозній лептоменінгіт в півкулі головного мозку. Дрібновогнищевий жировий гепатоз, неповний септальний цироз печінки» (а.п. щодо ОСОБА_9 33-34 т.1)
В суді експерт ОСОБА_30 підтвердив свій висновок, пояснив, що перелом щелепи спричинений за 5-8 днів, жировий гепатоз, неповний цироз печінки, які виявлені при судово-гістологічному дослідженні трупа ОСОБА_8 утворилися за рахунок токсичного впливу, тобто в організм дитини постійно потрапляли токсичні речовини, найчастіше це алкоголь. З молоком матері до дитини може потрапляти алкоголь, для дитини потрібна невелика кількість алкоголю, щоб розвинулась хвороба. У дитини були хронічні захворювання, які утворилися внаслідок раніше перенесених хвороб. У дитини був виявлений комплекс хвороб, які треба було лікувати (а.п.110-111 т.3).
Також у вказаному вище висновку експерта зазначено, що при судово-криміналістичному досліджені (акт №50-мк від 19.03.2014 року) «при дослідженні клаптя шкіри з лобної ділянки голови група ОСОБА_8 , встановлена наявність трьох ран представленими дефектами шкіри трикутної та прямокутної форми, які мають морфологічні ознаки (рівні, не осаднені, не кровопідтьочні краї; лінійної форми надрізи шкіри в ділянках кінців, що закінчуються гострокутно), які притаманні різаним ранам, що утворилися від дії гострого предмету, який мав ріжучу властивість (а.п. щодо ОСОБА_9 33).
В суді експерт судово-медичної криміналістики ОСОБА_32 підтвердив свій висновок, від дії якого саме гострого предмету утворились вказані рани пояснити не зміг. Пояснив, що ці рани не могли утворитися від прориву рани. (а.п.128-129 т.3).
Згідно вимог ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд, дослідивши запропоновані учасниками процесу докази, прийшов до висновку, що вони є відповідно до вимог ст. 85 КПК України належними, вони прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Розглядаючи докази з точки зору їх допустимості, суд вважає, що вони отримані з дотриманням вимог закону, а тому є допустимими.
Належним і допустимим як джерело доказу є протокол огляду місця події від 01 лютого 2014 року та фототаблиці до нього (а.п.13-18) та суд не вбачає порушення вимог КПК України під час його складання.
Оцінюючи сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд прийшов до висновку про достатність доказів для визнання ОСОБА_3 винуватою у пред`явленому обвинуваченні.
Суд вважає встановленим, що своїми діями, які виразились у злісному невиконанні ОСОБА_3 встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки, ОСОБА_3 вчинила злочин, передбачений ст.166 КК України.
При вирішенні питання про призначення ОСОБА_3 покарання суд враховує вимоги ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, межі санкції ст.166 КК України, ступінь тяжкості злочину, який відноситься до злочину середньої тяжкості, особу обвинуваченої ОСОБА_3 , яка раніше не судима, не перебуває на обліку у лікаря нарколога, психіатра, характеризується позитивно за місцем проживання, має на утриманні малолітню дитину, 2009 року народження.

Згідно ст.66 КК України обставин, які пом`якшують ОСОБА_3 покарання судом не встановлено.

Згідно ст. 67 КК України обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_3 суд визнає вчинення злочину особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи конкретні обставини справи, значну суспільну небезпеку скоєного, суд приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі.

Клопотання ОСОБА_3 про застосування до неї ЗУ від 8 квітня 2014 року № 1185-VІІ «Про амністію у 2014 році» та звільнення її від відбування покарання не може бути задоволено, оскільки згідно п. г) ст. 8 вказаного Закону амністія не застосовується до осіб, які мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами, і вчинили злочини, що посягають на життя, здоров`я, честь, гідність чи інші охоронювані законом права та інтереси цих дітей.

При цьому, ОСОБА_3 під час розгляду даного кримінального провадження надала суду довідку про вагітність (а.п. 168 т.3), наразі перебуває на 36 тижні вагітності.

Вказані обставини дають суду підстави для застосування до ОСОБА_3 положень ст. 79 КК України та звільнення її від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку та покладенням не неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Суд вважає, що звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 79 КК України доцільне, тому що воно сприяє більш повному забезпеченню інтересів майбутньої дитини та звертає увагу на те, що зміст випробування засудженої, крім іншого, передбачає належне виконання обов`язків майбутньої матері, перш за все в частині виховання дитини та догляду за нею.

Процесуальні витрати у справі відсутні.

Речових доказів у справі немає.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 373, 374, 376 КПК України,

з а с у д и в:
ОСОБА_3 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ст.166 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про застосування до неї ЗУ від 8 квітня 2014 року № 1185-VІІ «Про амністію у 2014 році» та звільнення її від відбування покарання відмовити.

На підставі ст. 79 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку три роки.

Згідно п.п. 2, 3 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 - не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції; - повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили обрати особисте зобов`язання.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляції через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя: