У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Верховний Суд України на спільному засіданні

Судової палати у кримінальних справах

та Військової судової колегії

під головуванням

голови Судової палати у

кримінальних справах

Верховного Суду України Короткевича
М.Є.

за участю заступника

Генерального прокурора України Кудрявцева В.В.

розглянув
12 березня 2008 року в м. Києві кримінальну справу за клопотанням заступника
прокурора Житомирської області, внесеним за поданням п'яти суддів, про перегляд
у порядку виключного провадження вироку Бердичівського міськрайонного суду
Житомирської області від 26
вересня 2006 року щодо ОСОБА_1

Цим вироком засуджено:

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше неодноразово
судимого, останній раз 15 липня 1998 року за ч. 2 ст. 140, ст. 43 КК України
1960 року на 4 роки позбавлення волі, звільненого 31 жовтня 2001 року умовно-достроково на 8
місяців 15 днів,

засуджено
за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання за цим вироком
частково приєднано невідбуте покарання
за попереднім вироком від 15 липня 1998 року і визначено ОСОБА_1 остаточне
покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць.

У апеляційному порядку вирок щодо ОСОБА_1 не переглядався.

ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він 11 січня 2002 року в нічний час,
будучи у стані алкогольного сп'яніння, за попередньою змовою з ОСОБА_2
(матеріали щодо якого виділені в окреме провадження і вироком Бердичівського
районного суду Житомирської області від 19 квітня 2002 року його засуджено за
ч. 3 ст. 185 КК України), з метою
викрадення чужого майна, проникли в приміщення ферми приватного
сільськогосподарського підприємства “Віра” у с. Терехове Бердичівського району
Житомирської області, звідки таємно
викрали двох коней, вартість яких
становила 1506 грн. 38 коп.

У клопотанні, поданому в порядку ст. 4009 КПК України, прокурор порушує питання про перегляд постановленого судового рішення у
зв'язку з неправильним застосуванням кримінального закону, оскільки суд,
кваліфікуючи дії засудженого за ч. 3 ст. 185 КК України, врахував і таку
кваліфікуючу ознаку цього злочину як повторність та приєднав до покарання,
призначеного ОСОБА_1 за злочин, за який він був виданий Російською
Федерацією, частину невідбутого
покарання за попереднім вироком, що є порушенням ст. 66 Мінської Конвенції про
правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних
справах від 22 січня 1993 року,
оскільки згоду російською стороною на це не було дано.

Подання про внесення на судовий розгляд клопотання про
перегляд судових рішень щодо ОСОБА_1 внесено п'ятьма суддями Верховного Суду
України.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України,
заступника Генерального прокурора України Кудрявцева В.В., який підтримав
клопотання, судді Судової палати у кримінальних справах та Військової судової
колегії Верховного Суду України вважають, що клопотання підлягає задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 9 Конституції України чинні
міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою
України, є частиною національного законодавства України, які застосовуються у
порядку, передбаченому Законом України “Про міжнародні договори України” від 29
червня 2004 року.

Статтею 66 Мінської Конвенції про
правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних
справах від 22 січня 1993 року, ратифікованої Верховною Радою України згідно із
Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94 ВР, передбачено, що без
згоди запитуваної Договірної Сторони
видану особу не можна притягти до кримінальної відповідальності або покарати за
здійснений до її видачі злочин, за який
вона не була видана.

Як убачається із матеріалів справи, 9 липня 2002 року суд першої інстанції оголосив ОСОБА_1 у розшук. Останній був затриманий на
території Російської Федерації 11 листопада 2005 року.

Відповідно до клопотання Міністерства юстиції України
Генеральною прокуратурою Російської Федерації 9 грудня 2005 року прийнято
рішення про видачу
правоохоронним органам України ОСОБА_1 для його притягнення до
кримінальної відповідальності за вчинення крадіжки при обтяжуючих обставинах.
При цьому відповідно до вимог ст. 66 Конвенції було зроблено застереження про
неможливість задоволення клопотання
запитуючої Договірної Сторони про видачу
вказаної особи в частині інкримінування йому кваліфікуючої ознаки крадіжки -
повторності, оскільки така кваліфікуюча ознака відсутня в кримінальному
законодавстві Російської Федерації.

Незважаючи на це, Бердичівський міськрайонний суд
Житомирської області, кваліфікуючи дії ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 185 КК України, у вироку зазначив і таку кваліфікуючу ознаку
як повторність та на підставі ст. 71
КК України приєднав до покарання, призначеного за вчинення крадіжки, частину невідбутого покарання за попереднім
вироком від 15 липня 1998 року,
на що згоди запитуваної Сторони не було. Тобто суд порушив вимоги зазначеної
Конвенції та вийшов за межі домовленості між Російською Федерацією та Україною.

Виходячи з наведеного та керуючись статтями 4004,
40010 КПК України, Верховний Суд України

у х в а л и в:

клопотання заступника прокурора Житомирської області, внесене
на розгляд за поданням п'яти суддів, задовольнити.

Вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26
вересня 2006 року щодо ОСОБА_1 змінити.

Виключити з вироку кваліфікуючу ознаку
«повторність» та рішення суду про призначення покарання ОСОБА_1 на
підставі ст. 71 КК України.

Вважати ОСОБА_1 засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення
волі.

Головуючий
М.Є. Короткевич

Суддя-доповідач
Г.В.
Канигіна