АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

02 червня 2015 року розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську кримінальне провадження № 0002915 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2015 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Новоархангельськ, Кіровоградської області, українця, громадянина України, який має середню освіту, вдовець, не працюючий, в силу ст. 89 КК України є таким що не має судимості, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 .

В апеляції обвинувачений ОСОБА_6 , виходячи з її змісту, просить вирок суду змінити, перекваліфікувавши його дії на ст. 124 КК України. В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачений посилається на те, що на нього напав потерпілий, який знаходився в стані алкогольного сп`яніння, а він, ОСОБА_9 , захищався від дій потерпілого. При цьому, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не з`ясовано обставини при яких він отримав тілесні ушкодження, не було допитано свідка ОСОБА_10 , яка бачила всі події та була свідком нападу на нього потерпілим. Крім того, обвинувачений вказує, що судом не було враховано що потерпілий перебував в стані алкогольно сп`яніння, а він, ОСОБА_9 не перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 судом першої інстанції ухвалено обвинувальний вирок за ч. 1ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 5 років та 6 місяців позбавлення волі.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 визнаний винним за те, що він, 17 серпня 2014 року, близько 20 години, знаходився на п`ятому поверсі будинку АДРЕСА_2 , де у нього виник конфлікт з раніше незнайомим ОСОБА_11 , в ході якого у нього раптово виник злочинний намір, спрямований на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 .

Реалізуючи свій злочинний намір, обвинувачений ОСОБА_6 , стоячи біля потерпілого ОСОБА_11 , утримуючи в руці ніж, усвідомлюючи свої злочинні дії та можливі тяжкі наслідки, умисно наніс ножем один удар в область живота знизу ОСОБА_11 , тим самим заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини праворуч з пошкодженням великого сальника та підвздохвинної кишки, гемоперітонеуму, які за своїм характером відносяться тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Таким чином, дії обвинуваченого ОСОБА_6 виразилися в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 121 ч. І КК України.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 просили задовольнити апеляцію першого за доводами зазначеними в ній.

Прокурор просив вирок суду залишити без змін, а апеляцію обвинуваченого без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, міркування прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція обвинуваченого задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Порушень в ході судового розгляду вимог кримінального процесуального законодавства, які могли бути підставою для скасування або зміни вироку суду, перевіркою матеріалів кримінального провадження не виявлено.

Доводи апеляції обвинуваченого, що в його діях не міститься склад кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а його дії повинні бути кваліфіковані за ст. 124 КК України, колегія суддів вважає такими, що суперечать дослідженим в судовому засіданні доказам.

Так, як вбачається з технічного запису та журналу судового засідання, обвинувачений ОСОБА_6 не визнавав себе винним в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення та наводив доводи на свої користь, зазначаючи, що його дії були направлені на самооборону. Такі твердження обвинуваченого судом першої інстанції були ретельно перевірені та їм судом була дана відповідна оцінка.

Так, перевіряючи такі доводи обвинуваченого, суд допитав потерпілого, свідків та дослідив письмові докази.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції оцінюючи безпосередньо досліджені при судовому розгляді докази, а саме покази потерпілого ОСОБА_11 , який чітко вказував на обвинуваченого ОСОБА_6 , як на особу яка спричинила йому тілесні ушкодження, стверджуючи що саме ножем були спричинені тілесні ушкодження, який обвинувачений тримав у руці. При цьому, згідно висновку судово-медичної експертизи №3940е від 10 жовтня 2014 року, відповідно до характеру та локалізації виявлених у потерпілого ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, вони не су печать механізму їх утворення на які вказує ОСОБА_11 , та від дії предмету, що має колюче-ріжучі властивості яким міг бути клинок ножа, який діяв в область передньої поверхні живота, більше праворуч та правого передпліччя. Відповідно до висновків судово-цитологічної експертизи №625 від 16 вересня 2014 року та судово-імунологічних експертиз №849 від 10 вересня 2014 року та №851 від 11 вересня 2014 року, сліди крові вилучені під час огляду місця події та сліди крові на сорочці обвинуваченого можливо від потерпілого ОСОБА_11 .Також свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суду підтвердили, що дійсно 17 серпня 2014 року, ввечері, бачили та затримали біля під`їзду обвинуваченого ОСОБА_6 по АДРЕСА_2 , сорочка якого була забруднена плямами крові, та на якого одразу і на місці вказав потерпілий ОСОБА_11 , як на особу, що близько 20 години, на п`ятому поверсі вказаного під`їзду спричинила йому ножове поранення.

При цьому матеріали кримінального провадження не містять даних, які б були підставою піддавати сумніву покази потерпілого та зазначених свідків.

Крім того, не можна визнати обґрунтованими доводи апеляції обвинуваченого щодо того, що судом першої інстанції було допущено неповнота судового розгляду оскільки не була допитана в якості свідка ОСОБА_10 . Так, з технічного запису та журналу судових засідань вбачається, що судом першої інстанції неодноразово відкладався розгляд кримінального провадження для забезпечення стороною захисту зазначеного свідка, однак в подальшому обвинувачений та його захисник відмовились від клопотання про допит зазначеного свідка, у зв`язку з неможливістю його прибуття в судове засідання.

Між тим, судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання захисту про допит зазначеного свідка в судовому засіданні суду апеляційної інстанції. При цьому свідок ОСОБА_10 зазначила що була присутня на початку конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , який стався з того що ОСОБА_6 стукав в вхідні двері квартири своєї знайомої. Однак не була свідком нанесення тілесних ушкоджень ані потерпілим обвинуваченому ані навпаки, оскільки одразу після початку конфлікту злякалась та втекла. Тобто аналізуючи покази зазначеного свідка, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_10 як не підтверджує так і не спростовує покази ані обвинуваченого ані потерпілого.

Також доводи обвинуваченого, що йому потерпілим були нанесені тілесні ушкодженні, які відповідно судово-медичної експертизи відносяться до середнього ступеню тяжкості, на думку колегія суддів, суперечать його показам даним в суді першої інстанції, де він пояснював, що потерпілий наніс йому один удар в щелепу, та після того, як він у відповідь наніс удар потерпілому, вийшов з під`їзду, почув крики, та йому стали наносити тілесні ушкодження невідомі.

У зв`язку з вищенаведеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що всі докази, які були предметом дослідження суду першої інстанції узгоджуються між собою, та у сукупності спростовують покази обвинуваченого щодо того, що ним тілесні ушкодження потерпілому були нанесені в результаті самозахисту.
Крім того, не можна погодитись з доводами апеляції обвинуваченого, щодо того, що є неповнотою судового розгляду те, що суд першої інстанції не з`ясував обставини при яких він, ОСОБА_9 , отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості. Так, як вбачається з технічного запису судового засідання та вироку суду, місцевий суд з`ясувавши всі обставини в рамках розгляду зазначеного кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку, що обвинувачений мав та має право звернутись з відповідною заявою у відповідні органи згідно чинного кримінального процесуального законодавства України про проведення розслідування щодо вчинення відносно нього кримінального правопорушення, оскільки відповідно до ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, суд першої інстанції, у відповідності до ст. 65 КК України, в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, данні про особу обвинуваченого та обґрунтовано прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо тільки в умовах ізоляції від суспільства.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404,407 КПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2015 року, відносно ОСОБА_6 , залишити без змін.

Апеляцію обвинуваченого залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ впродовж трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка тримається під вартою, - в той же строк з дня вручення їй копії ухвали, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції.

судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4