АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа
№ 11-195/2007р. Головуючий
ст. 186 ч.1 суддя Боженко Л.В.
КК України Доповідач
УХВАЛА

ИМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗО січня 2007
року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Кузьменко В.М. суддів: Дрибаса Л.І.,
Ферафонтова В.Ю. за участю прокурора Руденко В.В.

розглянула в відкритому судовому засіданні в м.
Дніпропетровську кримінальну справу за апеляціями прокурора, який приймав
участь у розгляді справи і засудженого ОСОБА_1 на вирок Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2006 року. Цим
вироком

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Павлограда
Дніпропетровської области,
громадянин України, освіта середня, працюючий, на УМТС Лісобаза, раніше не
судимий,

засуджений за ст. 186 ч.1 КК України на 1 рік позбавлення
волі.

На підставі ст.
75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком
один рік.

На підставі ст.
76 КК України ОСОБА_1 зобов'язаний не виїжджати за межі України на постійне
місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої системи, повідомляти
ці органи про зміну місця проживання.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 224 грн.

ОСОБА_1
засуджено за те, що 21 травня 2005 року близько 11 год. 30 хв. на
пішохідній стежці, яка проходить між вулицями Залізничній і Садовниченка в м.
Павлограді, рядом з залізобетонним забором підприємства «Заготзерно», користуючись
тим, що потерпша ОСОБА_2 відійшла в бік і залишила свою сумку без догляду,
проїжджаючи по стежці на велосипеді «Україна», відкрито викрав сумку потерпілої
і з місця події зник, заподіявши останній матеріальну шкоду загальною вартістю
224 грн.

В апеляції
засуджений ОСОБА_1 просить скасувати вирок щодо нього і справу закрити, посилаючись на те, що злочину він не вчиняв, про що
свідчить відсутність будь-яких доказів у справі, а потерпіла ОСОБА_2,
вказуючи на нього, як на особу, яка викрала її сумку, помиляється.

В апеляції
прокурор, який приймав участь у розгляді справи, просить скасувати вирок і
справу направити на новий судовий розгляд, посилаючись на те, що суд при
постановлені вироку нічим не мотивував призначення ОСОБА_1 покарання у вигляді
позбавлення волі, тоді як санкція ст. 186 ч.1 КК України передбачає інші види
покарання. Окрім того, суд у вироку дав оцінку показанням свідків ОСОБА_3 і
ОСОБА_4, але суть цих показань не виклав у вироку.

Заслухавши
доповідь судді апеляційного суду, міркування прокурора, який не підтримав
апеляцію прокурора і заперечував проти апеляції засудженого, вважав за
необхідне вирок залишити без зміни, перевіривши матеріали справи в межах
апеляцій, обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляція
засудженого ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляція прокурора, який приймав
участь у розгляді справи не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як убачається із
матеріалів справи, обвинувачення ОСОБА_1 у відкритому викраденні майна
потерпілої ОСОБА_2 грунтується лише на показаннях самої потерпілої, яка вказала
на засудженого, як на особу, яка проїжджаючи по стежці на велосипеді «Україна»
і викрала її сумку.

Після викрадення
сумки потерпіла звернулася до працівників міліції, яких побачила біля магазина
на території вокзалу, написала заяву, в які вказала, що 21.05.05 р. в 11 год. 30 хв. сумку в
неї викрав хлопець на велосипеді, якого вона може впізнати за одягом и особисто, а
потім написала пояснення, де повторила дані, вказані в заяві. Це всі дані, які
вказала потерпіла щодо особи, яка вчинила злочин до затримання (а.с. 3,9).
Разом з працівниками міліції вона пішла в сторону підприємства «Заготзерно», де
побачили, що назустріч їм їде засуджений на велосипеді і вона на нього вказала,
як на особу, яка викрала її сумку. ОСОБА_1 заперечував цей факт, як під час
затримання, так і протягом декількох досудових і судових слідств, пояснюючи
причини своєї появи там. При цьому він наполягав на тому, що, викравши сумку
потерпілої, він ніколи б не повернувся на місце злочину. Більш того, побачивши
потерпілу і працівників міліції не поїхав би їм назустріч, а намагався би
втекти. Будь-яких речових доказів у нього вилучено не було.

Не є прямими
доказами показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 , оскільки вони не були свідками вчиненого злочину. Не
підтверджується винність ОСОБА_1 і письмовими доказами на які послався суд при
постановленні вироку. Більш того, заслуговує увагу і та обставина, що детальний
опис ОСОБА_1 і його велосипеда потерпіла дала лише 25.05.05 р. після його
затримання (а.с. 10). То за якими прикметами розшукувалася винна особо із
справи не вбачається. Що стосується показань потерпілої, то в даному випадку не
виключається помилка.

Відповідно до ч.
З ст. 62 Конституції України обвинувачення не може грунтуватися на припущеннях
і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Матеріали справи
свідчать про те, що всі можливості для одержання додаткових доказів, які б
підтвердили винність ОСОБА_1, вичерпані, а тому судова колегія вважає за
необхідне вирок суду скасувати а справу закрити на підставі ст. 6 п. 2 КГОС
України.

З вказаних підстав не підлягає задоволенню апеляція
прокурора.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 365, 366 КПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляцію
прокурора, який приймав участь у розгляді справи, залишити без задоволення,
апеляцію засудженого ОСОБА_1 задовольнити, а вирок Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2006 року щодо
нього скасувати і справу закрити на підставі ст. 6 п. 2 КПК України за
відсутністю складу злочину.

Судді апеляційного суду підписи