Справа № 1328/1272/12
Головуючий у 1 інстанції: Удер П.Т.
Провадження № 11/783/986/13
Доповідач: Олексієнко М. Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2013 року колегія суддів
судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді - ОЛЕКСІЄНКО М.Ю.

суддів - ВОВКА А.С., КОБЗАРА В.М.

при секретарі - МАТЕЙКО Ю.М.

потерпілих - ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника потерпілих -
ОСОБА_3,

та виправданої - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові кримінальну
справу за апеляційною скаргою
представника потерпілих ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_3 на
вирок Шевченківського районного суду
м.Львова від 01 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, українка,
громадянка України, уродженка та
жителька АДРЕСА_1, працююча торговим
агентом ТзОВ «Ніко-Захід», маюча на
утриманні малолітню дитину,
ІНФОРМАЦІЯ_2, раніше не судима,

виправдана у зв'язку з відсутністю в її
діях складу злочинів, передбачених ч.2
ст. 125 КК України.

ОСОБА_4 в порядку ст. 27 КПК України 1960
року обвинувачується потерпілими
ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5 у скоєнні
злочинів, передбачених ч.ч.1,2 ст. 125 КК
України, при наступних обставинах.

Зокрема, що 03 квітня 2011 року ввечері
ОСОБА_4 вчинила скандал та в ході
словесного конфлікту штовхнула свою
сестру ОСОБА_1, внаслідок чого остання
вдарилась потилицею до дверей, потім
нанесла їй декілька ударів, від яких
остання втратила свідомість та впала.
Згідно акту судово-медичного
дослідження № 160/11 від 05 квітня 2011 року
у ОСОБА_1 виявлено струс головного
мозку, забій м'яких тканин
тім'яно-потиличної ділянки голови,
забій (клінічного) І-го пальця правої
кисті, які утворились від контакту з
тупими предметами, так і при падінні та
ударів до тупих предметів, відносяться
до легкого тілесного ушкодження з
короткочасним розладом здоров'я.

Намагання потерпілої ОСОБА_2
заспокоїти ОСОБА_4 не дали результатів,
тому вона викликала працівників
міліції. Приблизно через годину ОСОБА_4
накинулась на ОСОБА_2, подряпала їй
обличчя, шию, стискала руки та шарпала
за них, штовхала, у зв'язку з чим остання
знову викликала працівників міліції.
Відповідно до акту судово-медичного
дослідження № 821 від 05 квітня 2011 року у
потерпілої ОСОБА_2 виявлено садна на
обличчі, шиї, руках, правій нозі, синці
на руках, правій нозі, які утворились
від дії тупих предметів з обмеженою
поверхнею, до яких відносяться і нігті
пальців рук людини та могли виникнути 03
квітня 2011 року, відносяться до легкого
тілесного ушкодження.

Що 16 листопада 2011 року близько 07
години ранку за місцем свого
проживання у АДРЕСА_1 ОСОБА_4 умисно
нанесла потерпілій ОСОБА_2 удари по
тілу, вилила в обличчя невідому хімічну
речовину, чим заподіяла їй легкі
тілесні ушкодження, що спричинили
короткочасний розлад здоров'я, у
зв'язку з чим остання перебувала на
лікуванні з 16 по 21 листопада 2011 року.
Згідно акту судово-медичного
дослідження № 654/2011 рік від 18-22
листопада 2011 року у ОСОБА_2 виявлено
хімічний опік рогівки та кон'юктиви
обох очей, подряпини, синяк, які могли
бути спричинені 16 листопада 2011 року та
відносяться до легкого тілесного
ушкодження.

Що 13 грудня 2011 року ОСОБА_5 перебував
у гостях у сім'ї ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у
квартирі АДРЕСА_1, де біля 21 години 30
хвилин ОСОБА_4 вчинила скандал, почала
нецензурно лаятись, на що він звернув
останній увагу, оскільки вона вчинила
сварку на побутовому рівні. У відповідь
ОСОБА_4 жбурнула в нього кухонним ножем,
від якого він встиг відвернутись, після
чого ОСОБА_4 цілеспрямовано кинула йому
в обличчя горнятко, яке розбилось, а у
нього утворилась сильна носова
кровотеча, у зв'язку з чим звернувся у
травмпункт № 3 при ЛШМД, де йому було
надано першу медичну допомогу.
Відповідно до акту судово-медичного
дослідження № 3321 від 14 грудня 2011 року у
ОСОБА_5 виявлено перелом кісток носа,
рубець, який являється слідом загоєної
рани та плями, які являються слідами
загоєних саден на обличчі, які
утворились від дії тупих предметів та
могли виникнути 13 грудня 2011 року,
відносяться до легкого ступеня
тяжкості з короткочасним розладом
здоров'я.

Постановляючи виправдувальний вирок
відносно ОСОБА_4 за ч.2 ст. 125 КК України,
суд першої інстанції мотивував своє
рішення тим, що пред'явлене ОСОБА_4
обвинувачення в умисному нанесенні
тілесних ушкоджень потерпілим не
знайшло свого підтвердження, оскільки
судовим слідством встановлено, що між
ОСОБА_4 та потерпілими ОСОБА_2, ОСОБА_1,
ОСОБА_5 та її батьком (вітчимом) ОСОБА_6
впродовж тривалого часу існують
неприязні відносини, які не вщухають,
на побутовому рівні, виникають спори
щодо володіння спільним майном -
квартирою АДРЕСА_1, а також проживання у
ній ОСОБА_5 та ОСОБА_6, тому у її діях
відсутній склад злочину, передбачений
ч.2 ст. 125 КК України.

Зокрема, що як ОСОБА_4 так і потерпілі
систематично звертаються з
взаємозвинувачувальними заявами, за
результатами яких останні притягались
до адміністративної відповідальності
за вчинення насильства в сім'ї і з ними
проводились профілактичні бесіди щодо
недопустимості антигромадської
поведінки.

Що рішенням Шевченківського районного
суду м.Львова від 11 липня 2013 року, яке на
момент винесення вироку у цій справі не
набрало законної сили, за позовом
ОСОБА_4 постановлено виселити ОСОБА_6
та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без
надання їм іншого житла.

Що станом на час розгляду кримінальної
справи судом першої інстанції в органі
досудового розслідування перебувають
кримінальні провадження про
спричинення умисних тілесних
ушкоджень ОСОБА_4 громадянами ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_6 та її неповнолітній
доньці - ОСОБА_5, оскільки під час
конфлікту 03 квітня 2011 року та 16
листопада 2011 року безпосередньо ОСОБА_4
були спричинені тілесні ушкодження, а 13
грудня 2011 року - тілесні ушкодження її
малолітній доньці ОСОБА_8, та що під час
конфлікту 13 грудня 2011 року ОСОБА_5
перебував в стані алкогольного
сп'яніння.

Що жоден з потерпілих по справі -
ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_6
чітко та послідовно не пояснили про
обставини та умови виникнення
конфліктів між ними та ОСОБА_4, які саме
дії вчиняла підсудна, а які кожен з них,
щоб уникнути бійок, що обвинувачення
базується виключно на показаннях
потерпілих, двоє з яких, ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 допитувались в якості свідків і
показання яких суд першої інстанції
оцінив як упереджені, оскільки між ними
та ОСОБА_4 існують триваючі неприязні
відносини і, незважаючи на те, що
потерпілі ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є
близькими родичами, потерпілі просять
останній суворого покарання, що вказує
на агресію та злість щодо останньої.

Суд першої інстанції прийшов до
висновку, що ОСОБА_4 під час конфліктів
між нею та потерпілими 03 квітня, 16
листопада, 13 грудня 2011 року діяла
машинально, наперед неумисно,
знаходячись в стані необхідної
оборони, захищаючись від можливих
нападу та ударів зі сторони потерпілих
та у випадку 13 грудня 2011 року, захищаючи
свою малолітню дитину, при цьому, не
перевищуючи її меж, що відповідно до ст.
15 КК України, виключає кримінальну
відповідальність, а якби ОСОБА_4 і
перевищила ці межі, то і за таких
обставин вона не підлягає кримінальній
відповідальності, оскільки причинення
тілесних ушкоджень легкої ступені
тяжкості при перевищенні меж
необхідної оборони за законодавством
України не є кримінально караним.

Представник потерпілих ОСОБА_5, ОСОБА_2,
ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій просить вирок
Шевченківського районного суду
м.Львова від 01 жовтня 2013 року скасувати
та постановити новий, яким ОСОБА_4
визнати винуватою у вчинення злочинів,
передбачених ч.2 ст. 125 КК України.

В обґрунтування вимог скарги
покликається на те, що висновки суду,
викладені у вироку, не відповідають
фактичним обставинам справи, крім того,
судом неправильно застосовано
кримінальний закон. Вважає, що ОСОБА_4
під час нанесення потерпілим тілесних
ушкоджень діяла умисно, а жодних
фактичних даних, які б вказували на те,
що під час вказаних конфліктів ОСОБА_4
перебувала в стані необхідної оборони,
судом першої інстанції не здобуто; що
на момент проголошення вироку у суду не
було жодних доказів вчинення
потерпілими суспільно-небезпечних
діянь відносно ОСОБА_4 чи її доньки
ОСОБА_8; що в основу викладених у вироку
висновків суду лягли показання ОСОБА_4,
до яких слід ставитись критично,
оскільки такі спрямовані на уникнення
останньою відповідальності; що судом
взято до уваги судово-медичні
обстеження щодо нанесення тілесних
ушкоджень ОСОБА_4 та ОСОБА_8, однак
судово-медична експертиза за даними
фактами не призначалась, постанови про
відмову у відкритті кримінальної
справи не оскаржувались та не
скасовані; що судом дані обставини не
досліджувались, а лише покликались на
копії витягів з ЄРДР про наявність
вказаних проваджень в органі
досудового розслідування; що суд,
керуючись власними припущеннями,
випередивши дії органу досудового
розслідування, абсолютно безпідставно
зробив висновки щодо винуватості
ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у
заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_4
та ОСОБА_8, безпідставно виправдавши
обвинувачену, безпідставно відкинув
показання потерпілих та свідків, як
нечіткі, непослідовні та упереджені; що
ОСОБА_4, яка спочатку повністю
заперечувала свою вину у нанесенні
тілесних ушкоджень потерпілим, в
подальшому визнала факт заподіяння
таких, однак зазначила, що діяла в стані
необхідної оборони; що в основу вироку
лягли і суперечливі показання свідка
ОСОБА_9, яка свої припущення будувала
лише на тому, що ОСОБА_4 не могла одна
побити всіх потерпілих, при цьому
свідком зазначених діянь остання не
була, тому її показання важко назвати
такими, що мають суттєве значення для
справи, оскільки даний свідок є собою
похилого віку, родичкою ОСОБА_4 -
бабусею останньої та потерпілих; що
судом не взято до уваги, проігноровано
та не надано належної оцінки
неодноразовим зверненням потерпілих
на неправомірні дії ОСОБА_4 до
правоохоронних органів; що висновки
суду суперечать обставинам справи і
повністю спростовуються доказами,
здобутими в процесі судового розгляду;
що, суд, зробивши висновок про
перебування ОСОБА_4 в стані необхідної
оборони, покликається на ст. 15 КК
України, якою регламентується поняття
замаху на злочин.

Заслухавши доповідача, пояснення
потерпілих ОСОБА_2, ОСОБА_1, їх
представника ОСОБА_3, а останнього - і в
інтересах потерпілого ОСОБА_5 про
задоволення апеляційної скарги,
пояснення виправданої ОСОБА_4 на
заперечення такої, перевіривши
матеріали справи та наведені у скарзі
доводи, повівши частково судове
слідство по справі, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
представника потерпілих - адвоката
ОСОБА_3 підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.4 ст. 334 КПК України
960 року мотивувальна частина
виправдувального вироку повинна
містити формулювання обвинувачення,
яке пред'явлене підсудному і визнане
судом недоведеним, а також підстави для
виправдання підсудного з зазначенням
мотивів, з яких суд відкидає докази
обвинувачення. Не допускається
включення у вироку формулювань, які
ставлять під сумнів невинність
виправданого.

Згідно з п.22 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 5 від 29
червня 1990 року «Про виконання судами
України законодавства і постанов
Пленуму Верховного Суду України з
питань судового розгляду кримінальних
справ і постановлення вироку» зі
змінами у мотивувальній частині
виправдувального вироку належить
викласти формулювання обвинувачення,
за яким підсудного було віддано до
суду; результати дослідження, аналізу і
оцінки доказів як тих, що були зібрані
на попередньому слідстві, так і поданих
в судовому засіданні, а також
мотивовані висновки суду про
недоведеність події злочину;
відсутність у діях підсудного складу
злочину чи недоведеність його участі у
вчиненні злочину.

Однак, зазначених вимог Закону та
роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України судом першої інстанції не було
дотримано.

Відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст. 367 КПК
України 1960 року підставами до або зміни
судових рішень, зазначених у ч.1 ст. 347
цього Кодексу, при розгляді справи в
апеляційному суді є однобічність або
неповнота судового слідства,
невідповідність висновків суду,
викладених у вироку, фактичним
обставинам справи.

Згідно п.1 ч.1 ст. 369 КПК України 1960
року вирок вважається таким, що не
відповідає фактичним обставинам
справи, коли висновки суду не
підтверджуються доказами,
дослідженими в судовому засіданні.

Районний суд, постановляючи
виправдувальний вирок, не в повній мірі
дослідив усі обставини, які мають
істотне значення для справи.

Як вбачається з вироку, суд першої
інстанції, обґрунтовуючи свої висновки
щодо відсутності в діяннях ОСОБА_4
складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 125
КК України, не надав правової оцінки
показанням останньої та не
проаналізував таких і в його основу
поклав пояснення ОСОБА_4, у яких вона не
визнала та заперечила свою винуватість
у пред'явленому потерпілими
обвинуваченні, передбаченому ч.1, ч.2 ст.
125 КК України, та на показання свідка
ОСОБА_9 - бабці ОСОБА_4, яка зазначила, що
її онука ОСОБА_4 одна протистоїть усім
решти мешканцям квартири АДРЕСА_1,
котрі постійно її ображають.

Як на докази, які підтверджують
наявність у ОСОБА_4 легких тілесних
ушкоджень, суд послався на висновки
судово-медичних обстежень № 805 від 04
квітня 2011 року, № 3089 від 23 листопада 2011
року та № 3313 від 23 грудня 2011 року щодо
побиття потерпілими по справі ОСОБА_4
та її малолітньої доньки ОСОБА_8

Матеріали кримінальних проваджень
щодо отримання тілесних ушкоджень
ОСОБА_4 та її малолітньою донькою
ОСОБА_8, які на даний час перебувають в
органі досудового розслідування, і на
які суд покликається у вироку, судом
першої інстанції не досліджувались,
суд обмежився лише покликанням на
копії з витягів ЄРДР щодо наявності
вказаних проваджень в органі
досудового розслідування. Крім того, на
момент винесення вироку, рішення у
вказаних кримінальних провадженнях
органом досудового слідства прийняті
не були, у зв'язку з чим не було
встановлено обставин, за яких ОСОБА_4 та
її малолітня донька ОСОБА_8 отримали
тілесні ушкодження.

Суд першої інстанції, керуючись
виключно припущеннями, випередивши дії
органу досудового розслідування,
фактично зробив висновки щодо
винуватості ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 у заподіянні тілесних ушкоджень
ОСОБА_4 та її малолітній доньці ОСОБА_8
Слід звернути увагу й на те, що судом
взагалі не досліджувались обставини
отримання тілесних ушкоджень
малолітньою ОСОБА_8, суд першої
інстанції керувався лише припущеннями,
які полягали, що ОСОБА_5 був в стані
алкогольного сп'яніння.

Що ж стосується висновків
судово-медичних експертиз № 657/12 від 22
січня 2012 року про заподіяння ОСОБА_1
легкого тілесного ушкодження з
короткочасним розладом здоров'я; № 139
від 30 січня 2012 року про заподіяння
ОСОБА_5 легких тілесних ушкоджень з
короткочасним розладом здоров'я; № 157
від 28 січня 2012 року та № 112/13 від 21
березня 2013 року про заподіяння ОСОБА_2
легких тілесних ушкоджень, то такі
предметом аналізу та обгрунтування
судом першої інстанції взагалі не були.

Суд першої інстанції взяв лише до уваги
показання ОСОБА_4 та не спростував
показань потерпілих ОСОБА_2, ОСОБА_1,
ОСОБА_5, свідка ОСОБА_6, лише зазначив, що
показання потерпілих є нечіткими,
непослідовними та упередженими, хоча
останні, опитані в судовому засіданні,
дали вичерпні, послідовні показання по
кожному епізоду заподіяння тілесних
ушкоджень зі сторони ОСОБА_4, що
стверджуються доказами в матеріалах
справи, в тому числі, висновками
судово-медичних експертиз.

В мотивувальній частині вироку суд
покликається як на обставину, яка
виправдовує ОСОБА_4, її неодноразові
звернення до правоохоронних органів з
приводу протиправних дій з боку
потерпілих ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
однак залишив поза увагою і не надав
належної оцінки неодноразовим
зверненням самих потерпілих ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_1 у правоохоронні органи
щодо протиправних дій відносно них з
боку ОСОБА_4, хоча в матеріалах справи
по даних обставинах наявні докази.

Незважаючи на вищенаведені обставини,
відсутність доказів щодо перебування
ОСОБА_4 у стані необхідної оборони, суд
безпідставно дійшов до суперечливого
висновку, що між ОСОБА_4 та потерпілими
мали місце конфлікти із заподіянням
обопільно як підсудною так і підсудній
з боку потерпілих тілесних ушкоджень,
що ОСОБА_4 не мала іншої можливості
захиститись від нанесення їй тілесних
ушкоджень та тілесних ушкоджень її
малолітній доньці ОСОБА_8

Відповідно до ст. 323 КПК України 1960
року вирок суду повинен бути законним і
обґрунтованим. Суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, керуючись
законом.

Згідно ст. 22 КПК України 1960 року,
прокурор, слідчий і особа, яка
проводить дізнання, зобов'язані вжити
всіх передбачених законом заходів для
всебічного, повного і об'єктивного
дослідження обставин справи, виявити
як ті обставини, що викривають, так і ті,
що виправдують обвинуваченого, а також
обставини, що пом'якшують і обтяжують
його відповідальність.

Так, одна з кримінальних справ про
обвинувачення ОСОБА_4 в порядку
приватного звинувачення за скаргою
потерпілої ОСОБА_2 щодо події 03 квітня
2011 року про заподіяння останній легких
тілесних ушкоджень, що була об'єднана
суддями місцевого суду в одне
провадження (а.с.149), 08 жовтня 2012 року
порушувалась за ч.1 ст. 125 КК України
(а.с.145), однак свого правильного
процесуального вирішення в
оскаржуваному вироку так і не знайшла,
оскільки ОСОБА_4 виправдана судом лише
за ч.2 ст. 125 КК України.

Крім того, по одному з епізодів
приватного звинувачення ОСОБА_4 щодо
події 16 листопада 2011 року потерпілій
ОСОБА_2 було заподіяно, згідно висновку
судово-медичного експерта № 112/13 від 21
березня 2013 року (а.с.177), легкі тілесні
ушкодження, а кримінальна справа щодо
ОСОБА_4 по даному епізоду 03 лютого 2012
року була порушена за ч.2 ст. 125 КК
України за заподіяння потерпілій
ОСОБА_2 умисних тілесних ушкоджень з
короткочасним розладом здоров'я.

Крім того, як вбачається з п.4 ч.2
ст. 368 КПК України судове слідство
визнається однобічним та неповним,
коли не були з'ясовані з достатньою
повнотою дані про особу засудженого чи
виправданого.

З протоколів судових засідань не
вбачається, що судом першої інстанції
належно та повно встановлено особу
виправданої, оскільки встановлено лише
її прізвище, ім'я, по-батькові, дату
народження, де і ким працює та де
мешкає, інші дані про особу не
зазначені.

Таким чином, колегія суддів
приходить до переконання, що вирок суду
першої інстанції за таких обставин не
може залишатись у силі і підлягає
скасуванню у зв'язку з невідповідністю
висновків суду, викладених у вироку,
фактичним обставинам справи,
однобічністю та неповнотою судового
слідства, а справа - направленню на
новий судовий розгляд в той самий суд в
іншому складі суду.

При новому судовому розгляді суд
першої інстанції повинен дати
ґрунтовну оцінку доказам, що містяться
у справі, та залежно від установленого
ухвалити законне та обґрунтоване
рішення.

Керуючись ст. ст. 365, 366, 377, 379 КПК України
1960 року, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
потерпілих ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 -
адвоката ОСОБА_3 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду
м.Львова від 01 жовтня 2013 року відносно
ОСОБА_4 за ч.2 ст. 185 КК України скасувати,
справу направити на новий судовий
розгляд в суд першої інстанції в іншому
складі суду.

С У Д Д І :

ОЛЕКСІЄНКО М.Ю. ВОВК А.С.
КОБЗАР В.М.