АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/1022/14-к Номер провадження 11-кп/786/389/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст. 190 КК України СТ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем судового засідання ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

представника потерпілих ОСОБА_8

потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11

законного представника

неповнолітніх потерпілих ОСОБА_12

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження стосовно ОСОБА_13 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001557 та № 0000333 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 , законного представника неповнолітніх потерпілих ОСОБА_12 , старшого прокурора Миргородської міжрайонної прокуратури ОСОБА_14 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 червня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 червня 2014 року ОСОБА_15 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , виправдано за ч. 1 ст. 155 КК України та ч. 2 ст. 186 КК України.

Цим же вироком ОСОБА_13 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186 КК України та ч. 2 ст. 125 КК України.

Провадження з розгляду цивільного позову прокурора, поданого в інтересах держави в особі Фінансового управління Миргородської районної державної адміністрації щодо стягнення з ОСОБА_13 витрат на стаціонарне лікування потерплої в Миргородській ЦРЛ в сумі 1 298 грн. 96 коп. на підставі п. 6 ч.1 ст. 207 ЦПК України - закрито.

Згідно вироку суду, ОСОБА_13 визнаний винуватим у тому, що він:

29 листопада 2013 року приблизно 22.30 год., перебуваючи на законних підставах в домогосподарстві розташованому по АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_12 у присутності ОСОБА_11 відкрито заволодів його мобільним телефоном «Star NV E 71», вартістю 111 грн. з сім-картами мобільних операторів МТС, вартістю 10 грн. та Київстар, вартістю 10 грн., завдавши потерпілому ОСОБА_11 матеріальної шкоди на загальну суму 131 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Також 15 квітня 2014 року приблизно 12.30 год. в с. Шахворостівка Миргородського району ОСОБА_13 , йдучи по вул. Леніна, зустрів ОСОБА_9 та вчинив з нею сварку в ході якої наніс останній три удари долонею лівої руки в область голови та хапав її за праву руку, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою 1 пальця правої кисті, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Крім цього, згідно обвинувального акту ОСОБА_13 обвинувачується у тому, що він в кінці травня 2011 року у післяобідній час, в липні 2012 року у вечірній час та 28 жовтня 2013 року в помешканні неповнолітньої ОСОБА_9 в АДРЕСА_1 , володіючи інформацією про вік останньої, який свідчив про недосягнення нею статевої зрілості, шляхом умовлянь, з метою задоволення статевої пристрасті, схиляв її до вступу із ним у статевий зв`язок та здійснив із нею природний статевий акт, вступивши таким чином у статеві зносини із особою, яка не досягла статевої зрілості.

25 листопада 2013 року, приблизно о 7 год. 40 хв. в с. Шахворостівка Миргородського р-ну, ОСОБА_13 , перебуваючи на законних підставах в домогосподарстві розташованому по АДРЕСА_1 , відкрито викрав мобільний телефон «Nokia 1202-2» з сім-карткою мобільного оператора «МТС», вартістю: 133 грн. (телефон), 10 грн. (сім карта), завдавши матеріальну шкоду у розмірі 133 грн. ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у розмірі 10 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Дії ОСОБА_13 щодо статевих зносин із особою, яка не досягла статевої зрілості, відкритому викраденні мобільного телефону ОСОБА_10 та відкритому викраденні мобільного телефону ОСОБА_11 , вчиненого повторно, на досудовому слідстві кваліфіковані по ч. 1 ст. 155, ч. 1, 2 ст. 186 КК України.

Виправдовуючи ОСОБА_13 в частині обвинувачення за ч.1 ст.155 КК України, щодо статевих зносин з особою, яка не досягла статевої зрілості суд зазначив, що докази, які були надані стороною обвинувачення не є достатніми.

Виправдовуючи ОСОБА_13 по епізоду відкритого викрадення мобільного телефону неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 суд вказав, що в ході судового розгляду знайшли своє підтвердження показання ОСОБА_13 про те, що потерпіла ОСОБА_9 добровільно передала йому телефон марки Nokia 1202-2 для здійснення його незначного ремонту знайомим обвинуваченого.

У апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить вирок суду змінити, виключивши з вироку визнання ОСОБА_13 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України та закрити кримінальне провадження по епізоду відкритого викрадення мобільного телефону ОСОБА_11 за відсутності в діях ОСОБА_13 складу вказаного злочину. В обґрунтування своїх вимог захисник вказав, що у суді першої інстанції було встановлено, що 29 листопада 2013 року мобільний телефон ОСОБА_11 спочатку перейшов у користування на законних добровільних підставах до ОСОБА_13 у зв`язку з цим дії останнього суду необхідно було кваліфікувати не як грабіж, а як шахрайство.

У апеляційній скарзі законний представник неповнолітніх: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - ОСОБА_12 просить вирок місцевого суду скасувати в частині виправдання ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 155, ч.2 ст.186 КК України та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_13 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 155, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 125 КК України. При цьому ОСОБА_12 зазначила, що висновки суду, викладені у оскаржуваному судовому рішенні щодо виправдання обвинуваченого по вказаних злочинах не відповідають фактичним обставинам провадження.

У апеляційній скарзі прокурор Миргородської міжрайонної прокуратури ОСОБА_14 просить вирок місцевого суду скасувати та ухвалити новий вирок яким ОСОБА_13 визнати винуватим за ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст.186, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст.155 КК України, а кримінальне провадження на підставі п. 5 ч.1 ст. 284 КК України закрити. В іншій частині вирок залишити без зміни. Свої вимоги прокурор обгрунтував тим, що суд чітко не мотивував виправдання ОСОБА_13 за ч.1 ст. 155 КК України, повністю не взявши до уваги та не спростувавши показання неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 , яка зазначала, що у статеві зносини ОСОБА_13 з нею вступав, і в судовому засіданні розповіла про обставини, при яких такі зносини мали місце і коли саме. Про те, що ОСОБА_13 чіпляється до неповнолітньої ОСОБА_9 зазначали і свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .. Крім того, вказав, що, виправдовуючи ОСОБА_13 по факту повторного викрадення мобільного телефону, судом не взято до уваги, той факт, що сама потерпіла ОСОБА_9 , у присутності якої відбувалося викрадення, заперечувала проти добровільної передачі мобільного телефону, а сам обвинувачений ОСОБА_13 повернув телефон тільки на третій день і тільки після того, як до нього звернулися працівники міліції за заявою ОСОБА_18 .

Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_7 , який просив задовольнити його апеляційну скаргу та заперечував проти інших апеляційних скарг; законного представника неповнолітніх потерпілих ОСОБА_19 , яка просила задовольнити її апеляційну скаргу та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника; потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які просили задовольнити апеляційну скаргу їхнього представника та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника; представника потерпілих ОСОБА_8 , яка наполягала на кваліфікації дій ОСОБА_13 по епізоду від 29.11.2013 за ч. 1 ст. 190 КК України; прокурора ОСОБА_6 , який частково підтримав апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_14 , а саме просив перекваліфікувати дії ОСОБА_13 по епізоду незаконного заволодіння мобільним телефоном потерпілого ОСОБА_11 з ч.1 ст.186 на ч.1 ст.190 КК України, вирок суду за ч.2 ст.125, ч.1 ст.190 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_13 на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України, в іншій частині вирок суду залишити без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг колегія суддів прийшла до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.ст. 94, 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

У відповідності до ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження судом першої інстанції дані вимоги закону дотримані. В основу вироку покладено лише належні та допустимі докази, досліджені в судовому засіданні, яким суд дав правильну оцінку, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності.

Дослідивши безпосередньо та оцінивши в сукупності надані прокурором докази, суд прийшов до висновку, щодо відсутності належних, допустимих та достатніх доказів. Таким чином, у зв`язку з тим, що прокурором не доведено вину ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 155, ч. 2 ст. 186 КК України суд визнав його невинуватим та виправдав.

Зокрема, виправдовуючи ОСОБА_13 за ч.1 ст.155 КК України суд послався на те, що в основу обвинувачення ОСОБА_13 було покладено показання неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 про обставини статевих зносин з обвинуваченим, які з її слів відбулися в травні 2011 року, липні 2012 року та 25 листопада 2013 року. Про статевий контакт, який згідно обвинувачення відбувся 25.10.2013 потерпіла в своїх показаннях взагалі не повідомляла. Крім того, в основу обвинувачення було покладено висновок судово-медичної експертизи № 516 від 11.12.2013, відповідно до якого ОСОБА_9 не досягла статевої зрілості та має давнє пошкодження цілісності дівочої перетинки.

Інших доказів вини обвинуваченого у даному злочині суду не надано, а тому суд прийшов до висновку про недоведеність вини ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.155 КК України. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Потерпілим від злочину, передбаченого ст.155 КК України є особа жіночої або чоловічої статі, яка не досягла статевої зрілості. Особи жіночої і чоловічої статі віком до 14 років вважаються такими, що не досягли статевої зрілості. Питання про досягнення статевої зрілості особою у віці від 14 років до шлюбного віку вирішується у кожному конкретному випадку на підставі висновку судово-медичної експертизи, яка за таких обставин є обов`язковою.

Як вбачається зі змісту висновку судово-медичної експертизи № 516 від 11.12.2013, експерт прийшов до висновку про те, що ОСОБА_9 не досягла статевої зрілості на підставі даних ультразвукового дослідження та висновку лікаря-гінеколога. При цьому, як зазначено у висновку, експерт керувався «Наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 «Про встановлення статевої зрілості осіб жіночої статі».

Хоча у вироку суду не зазначено, але, на думку колегії суддів, зі змісту висновку судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 (якій на час проведення експертизи було повних 15 років) незрозуміло, яким чином вибіркові дані про антропометричні дані (п.2.1.4 « 3» Правил) не узгоджуються з висновком лікаря-гінеколога про те, що обстежувана ОСОБА_9 статево дозріла.

Крім того вбачається, що цей висновок не відповідає вимогам Правил проведення судово-медичних експертиз (обстежень) з приводу статевих станів в бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом МОЗ України 17.01.1995 № 6.

Так, у висновку експерта не зазначені особи, які були присутні при проведенні експертизи (п.1.7, 1.8 Правил); обставини справи у висновку викладені стисло, а не в тому обсязі, який вимагає п.1.6 Правил; відсутні дані про те, що зміст обставин провадження був зачитаний обстежуваній, а також відсутні підписи як неповнолітньої обстежуваної, так і особи, яка повинна була її супроводжувати. Наведені обставини в даному випадку мають суттєве значення, оскільки ці обставини не були зачитані обстежуваній, а викладений в висновку експерта стислий виклад обставин провадження щодо кількості випадків та періоду часу вступу ОСОБА_13 у статеві зносини з ОСОБА_9 не відповідають змісту обвинувального акту та показанням самої ОСОБА_9 в суді.

Такий висновок експерта не може бути беззаперечним доказом обвинувачення ОСОБА_13 у статевих зносинах з особою, яка не досягла статевої зрілості. Не можуть бути таким доказом одні лише показання потерпілої ОСОБА_9 , які не підтверджені іншими об`єктивними доказами. Показання померлого ОСОБА_13 про те, що він дійсно сильно кохав ОСОБА_9 , але жодного разу не вступав з нею в статеві зносини фактично нічим не спростовані.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних висновків щодо недоведеності вини ОСОБА_13 , а тому вважає безпідставними доводи апеляційних скарг прокурора та законного представника неповнолітньої потерпілої в частині виправдання ОСОБА_13 за ч.1 с.155 КК України.

Виправдовуючи ОСОБА_13 у відкритому заволодінні мобільним телефоном ОСОБА_10 в якому знаходилась сім-карта, що належала ОСОБА_9 суд послався на:

- показання самого ОСОБА_13 , який стверджував в суді, що даний телефон йому 25.11.2013 дала сама ОСОБА_9 для того щоб він передав його в ремонт;

- показання свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які 25.11.2013 їхали в одному автобусі до м. Миргород разом з ОСОБА_13 та ОСОБА_9 .. При цьому останні дружньо спілкувалися між собою заходили на автовокзалі до майстерні по ремонту мобільних телефонів;

- показання свідка ОСОБА_22 , яка стверджувала, що 25.11.2013 вона вигнала свого сина ОСОБА_13 з будинку ОСОБА_18 . При цьому ОСОБА_23 скаржилась, що ОСОБА_13 не пускає її до школи, але нічого не повідомляла про нібито викрадений ним телефон.

Потерпіла ОСОБА_9 у суді першої інстанції підтвердила свої показання про те, що у них з ОСОБА_13 25.11.2013 відбувся конфлікт з приводу того, що він вимагав від неї повернути кошти, які він витратив їй на подарунки. Коли потерпіла відмовилася віддати в рахунок боргу свій ноутбук ОСОБА_13 забрав собі мобільний телефон її брата.

Потерпілий ОСОБА_10 про обставини заволодіння ОСОБА_13 його мобільним телефоном дізнався зі слів ОСОБА_9 , а сам телефон йому згодом повернули працівники міліції.

Тобто, самі потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили, що подіям 25.11.2013 передували розмови між ОСОБА_13 та ОСОБА_9 про повернення коштів та подарунків. За таких обставин суд прийшов до правильних висновків щодо недоведеності вини ОСОБА_13 у відкритому викраденні мобільного телефону потерпілого ОСОБА_10 .

З огляду на вищевказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності вини обвинуваченого ОСОБА_13 в інкримінованих йому злочинах, передбачених ч. 1 ст. 155, ч. 2 ст. 186 КК України та постановленим в цій частині виправдувальним вироком, який відповідає вимогам ст.ст. 373, 374, 284 КПК України.

В той же час, вирок суду в частині визнання ОСОБА_13 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.186 та ч.2 ст.125 КК України підлягає скасуванню.

Правильно встановивши фактичні обставини справи щодо заподіяння ОСОБА_13 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілій ОСОБА_9 суд послався на досліджені в суді докази:

- показання обвинуваченого ОСОБА_13 , який повністю визнав свою вину та дав докладні пояснення з приводу нанесення ним в ході сварки ударів потерпілій;

- показання потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_16 про обставини нанесення ОСОБА_13 тілесних ушкоджень потерпілій;

- протокол слідчого експерименту в ході якого потерпіла показала механізм нанесення їй тілесних ушкоджень;

- висновок судово-медичної експертизи № 112 від 17.04.2014 відповідно до якого у потерпілої ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою першого пальця правої кисті, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

У відповідності до досліджених доказів, суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_13 за ч.2 ст.125 КК України.

За змістом п. 5 ч. 1, ч.6 ст.284 КПК України, якщо під час судового провадження виявляється, що обвинувачений помер, суд (крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого) постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

30.05.2014 під час судового провадження обвинувачений помер. Питання про його реабілітацію щодо звинувачення за ч. 2 ст. 125 КК України ніким не ставилося. За таких обставин, вирішуючи питання щодо доведеності в суді обвинувачення ОСОБА_13 в частині умисного заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , що спричинило короткочасний розлад її здоров`я, суд першої інстанції встановивши, що обвинувачений ОСОБА_13 помер, у відповідності до приписів п. 6 ч. 2 ст. 284 КПК України повинен був закрити кримінальне провадження. Натомість, суд не дотримався цих вимог закону та постановив в цій частині обвинувальний вирок.

За таких обставин доводи апеляційної скарги прокурора щодо скасування вироку в частині засудження ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 125 КК України та закриття кримінального провадження на підставі ч. 6 ст. 284 КПК України підлягають до задоволення.

Також підлягають до часткового задоволення апеляційні вимоги захисника ОСОБА_7 щодо скасування вироку в частині визнання ОСОБА_13 винуватим за ч.1 ст.186 КК України (епізод від 29.11.2013). виходячи з такого.

Визнаючи ОСОБА_13 винуватим, суд послався на: - показання потерпілого ОСОБА_11 , який пояснив, що 29.11.2013 ОСОБА_13 розшукував ОСОБА_9 , а дізнавшись, що її немає вдома попросив потерпілого ОСОБА_11 зателефонувати їй зі свого мобільного телефону, коли останній відмовився, мотивуючи відсутністю коштів ОСОБА_13 попросив передати йому телефон, щоб пересвідчитись у правдивості його слів. ОСОБА_11 погодився та передав телефон ОСОБА_13 , але останній відмовився його повертати; - показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_24 , які зі слів потерпілого ОСОБА_11 знають про вище зазначені обставини; - висновок судово-товарознавчої експертизи № 584 від 18.12.2013 року щодо вартості мобільного телефону; - заяву ОСОБА_13 від 03.12.2013 про видачу працівникам міліції телефону, який належить потерпілому ОСОБА_11 ; - протокол огляду виданого ОСОБА_13 мобільного телефону, що належить ОСОБА_11 ..

При цьому, суд прийшов до висновку, що дії ОСОБА_13 по цьому епізоду слід кваліфікувати за ч.1 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна.

Однак, з такими висновками суду погодитись неможна виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.186 КК України грабіж з об`єктивної сторони є відкритим викраденням чужого майна, тобто вилученням майна в присутності власника або інших осіб, які усвідомлюють вчинення викрадення. Водночас і особа, яка викрадає майно, усвідомлює, що її дії помічені іншими і оцінюються ними, як викрадення, але вона ігнорує це.

Під час апеляційного перегляду потерпілий ОСОБА_11 підтвердив, що ОСОБА_13 дійсно розшукував ОСОБА_9 і з цією метою попросив у нього мобільний телефон, який він в той момент добровільно передав обвинуваченому. Після того, як ОСОБА_13 по телефону не зміг знайти ОСОБА_9 , ОСОБА_13 кинув його телефон в рукав і на його вимогу повернути телефон не повернув.

За таких обставин, вбачається відсутність умислу обвинуваченого на відкрите заволодіння майном потерпілого ОСОБА_11 , що виключає кваліфікацію його дій за ч.1 ст.186 КК України.

Аналізуючи показання потерпілого ОСОБА_11 надані ним в апеляційній інстанції та докази досліджені судом першої інстанції по епізоду злочину, вчиненого ОСОБА_13 29.11.2013, колегія суддів встановила, що ОСОБА_13 29 листопада 2013 року приблизно 22.30 год. по АДРЕСА_1 , шляхом обману та зловживання довірою попросив у ОСОБА_11 мобільний телефон «Star NV E 71» з сім-картами передзвонити, після чого кинув його в рукав і зник, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 131 грн..

Виходячи з вищевказаного колегія суддів вважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_13 по епізоду вчинення ним злочину 29.11.2013 з ч.1 ст.186 КК України на ч. 1 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою. Через це ОСОБА_13 не може бути виправданим (реабілітованим).

Відповідно до ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Згідно з п.5 ч.1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо: помер обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.

ІНФОРМАЦІЯ_3 під час судового провадження обвинувачений помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т. 1 а.п. 119).

За таких підстав вирок суду в частині засудження ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 190 та ч.2 ст.125 КК України належить скасувати, а кримінальне провадження у цій частині закрити на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України, а вирок суду щодо виправдання ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 155, ч. 2 ст. 186 КК України залишити без зміни.

Зважаючи на вищенаведені підстави апеляційні скарги прокурора та захисника підлягають до часткового задоволення, а підстав для задоволення апеляційної скарги законного представника неповнолітніх потерпілих щодо ухвалення стосовно ОСОБА_13 нового обвинувального вироку за ч.1 ст.155, ч.2 ст.186 та ч.2 ст.125 КК України не вбачається.

Керуючись ч. 2 ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу законного представника неповнолітніх потерпілих ОСОБА_12 залишити без задоволення, апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , прокурора Миргородської міжрайонної прокуратури Полтавської області частково задовольнити.

Вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 червня 2014 року в частині засудження ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 190 та ч.2 ст.125 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження в частині засудження ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190 КК України та ч. 2 ст.125 КК України на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України.

В іншій частині вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 24 червня 2014 року щодо виправдання ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 155, ч. 2 ст. 186 КК України залишити без зміни.

С У Д Д І :
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4