Апеляційний суд Рівненської області
______________________________________________копія:_________
У Х В А Л А
Іменем України
30 липня 2015 року м. Рівне

ёКолегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:
судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000914 відносно:

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_7 (далі-прокурор) та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 травня 2015 року,

За участі:
прокурора ОСОБА_9

обвинувачених: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисників обвинувачених - ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_10 , ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_11

законного представника неповнолітнього ОСОБА_6 ОСОБА_12

потерпілого ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:
В поданій апеляційній скарзі прокурор просить вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 травня 2015 року відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в частині призначеного ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді семи років позбавлення волі кожному.

Потерпілий ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 травня 2015 року відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в частині призначеного ОСОБА_5 покарання змінити та призначити останньому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 травня 2015 року:

- ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді трьох років позбавлення волі;

- ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді трьох років позбавлення волі. На підставі ст.104 КК України, ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання звільнено та встановлено іспитовий строк тривалістю два роки, з покладенням відповідно до ст.76 КК України обов`язків: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Цивільний позов задоволено частково та стягнуто солідарно з обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь відділу охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_8 в сумі 6730 (шість тисяч сімсот тридцять) грн. 35 коп., які підлягають зарахуванню до бюджету м.Рівне, з якого фінансується Рівненська центральна міська лікарня.

Судом також було вирішено питання щодо речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеності вини обвинувачених у вчиненні даного кримінального правопорушення доводить, що вирок є незаконним і необгрунтованим з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених. Зазначає, що при визначенні ступеня тяжкості вчиненого злочину, суд першої інстанції не повній мірі врахував особливостей та обставин його вчинення, а саме те, що злочин є умисним, закінченим, вчиненим групою осіб та із застосуванням насильства. Також стверджує, що призначаючи покарання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суд необгрунтовано, без достатніх на те підстав, застосував ст.69 КК України та призначив покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.121 КК України, і при цьому не врахував, що злочин вчинено у стані алкогольного сп`яніння, що відповідно до ст.67 КК України є обтяжучою покарання обставиною.

Потерпілий ОСОБА_8 в апеляційній скарзі вважає вирок незаконним зазначаючи, що обвинувачений ОСОБА_5 повністю відшкодував йому матеріальні збитки, допомагає йому у веденні домашнього господарства, на даний час він жодних претензій до обвинуваченого не має. Крім того вказує, що у нього з обвинуваченим ОСОБА_5 завжди були хороші відносини і причиною того, що сталося на момент вчинення ОСОБА_5 даного злочину, в деякій мірі була і його неправомірна поведінка, а тому не знаходить підстав для призначення ОСОБА_5 покарання пов`язаного з позбавленням волі.

В поданих на апеляційну скаргу прокурора запереченнях, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_10 просить вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 травня 2015 року в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення. В обгрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання в повній мірі врахував особу винного, привильно дійшов до висновку та належним чином мотивував можливість застосування до нього ст.104 КК України, пом`якшуючі покарання обставини, і насамперед думку потерпілого ОСОБА_8 , який в судовому засіданні вказав, що не вважає ОСОБА_6 такою особою, яку потрібно ізолювати від суспільства та призначати йому покарання у вигляді реального позбалення волі.

За вироком суду, ОСОБА_5 діючи групою осіб з неповнолітнім ОСОБА_6 , 07 грудня 2014 року, близько 22.00 год., перебуваючи у будинку АДРЕСА_1 , під час суперечки з ОСОБА_8 , яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно нанесли останньому дванадцять ударів кулаками рук в область голови, при цьому ОСОБА_6 наніс чотири удари кулаками рук в область голови потерпілого, а ОСОБА_5 наніс вісім ударів кулаками рук в область голови потерпілого, в результаті чого заподіяли останньому тілесні ушкодження, які згідно висновку судово - медичної експертизи № 386 від 11.12.2014 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх заподіяння.
Заслухавши суддю-доповідача, прохання потерпілого ОСОБА_8 обвинувачених, їх захисників, законного представника обвинуваченого ОСОБА_6 про задоволення апеляційної скарги потерпілого і про відмову в задоволенні апеляційної скарги прокурора, прокурора про задоволення апеляційної скарги прокурора та відмову у задоволенні апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_8 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Винність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України за зазначених у вироку обставин ґрунтується на сукупності зібраних у справі та досліджених у судовому засіданні доказах. Докази, якими суд обґрунтував свій висновок про вчинення ними кримінального правопорушення, є належними, допустимими, достатніми і достовірними, що не оспорюються в апеляційних скаргах прокурора та потерпілого ОСОБА_8 .

Кваліфікація дій ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ч.2 ст.121 КК України, є вірною.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

У п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 (з послідуючими змінами) «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали тощо).

Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Відповідно до п.8 цієї ж Постанови, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Призначаючи обом обвинуваченим покарання із застосуванням ст.69 КК України, суд у вироку зазначив, що, як пом`якшуючі покарання обставини, він визнає визнання вини, їхнє щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а ОСОБА_6 крім цього вчинення злочину у неповнолітньому віці та відшкодування завданої потерпілому шкоди матеріального характеру.

Також при призначенні обвинуваченим покарання суд зазначив, що обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченим він не встановив.

Прокурор, висловивши в апеляційній скарзі прохання про скасування вироку та постановлення нового, зазначив, що призначене обвинуваченим покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, та при цьому вказав, що суд не в повній мірі врахував особливостей та обставин його вчинення.

Разом з тим, прокурор в апеляції не спростував обставини, на підставі яких суд визнав за можливе застосувати ст.69 КК України при призначенні покарання обвинуваченим, та про звільнення неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6 від його відбування на підставі ст.104 КК України та не зазначив, які дані про особу винних при цьому не були враховані.

Не заслуговують на увагу і доводи потерпілого щодо можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання. Відповідно до вимог ч.1 ст.75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Проте, відповідно ст.75 КК України звільнення від відбування покарання можливе лише тоді, коли суд дійде висновку, що виправлення засудженого можливе без ізоляції відбування покарання за наявності цілого комплексу обставин, що пом`якшують покарання.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції при обранні виду та визначенні міри покарання ОСОБА_5 зазначив, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, однак, враховуючи, що останній позитивно характеризується за місцем проживання, відшкодував збитки, претензій у потерпілого до нього немає, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся у вчиненому, то вказані обставини істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, тому і призначив йому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті ч.2 ст. 121 КК України із застосуванням ст.69 КК України, у виді трьох років позбавлення волі.
Доводи потерпілого ОСОБА_8 про суворість призначеного ОСОБА_5 покарання, та що при його призначенні суд не взяв до уваги обставини, що його помякшують, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними та до уваги не бере, оскільки, як вбачається з вироку вони враховані та судом прийнято рішення про застосування ст.69 КК України. Інших обставин для застосування до обвинуваченого ст.75 КК України потерпілий в апеляційній скарзі не навів.

Підстав для зміни вироку чи постановлення нового в частині призначеного покарання обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , колегія суддів не знаходить.

Призначене ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання є необхідним та достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів, і при цьому відповідає вимогам ст.65 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 06 травня 2015 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_8 - без задоволення.

Запобіжний захід ОСОБА_13 залишити попередній тримання під вартою.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення цим судом та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_5 в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Суддя-доповідач - підпис ОСОБА_1

Судді: підписи ОСОБА_2

ОСОБА_3

З оригіналом згідно: суддя-доповідач: ОСОБА_1