Справа № 739/431/15-к
Номер провадження 1-в/739/18/15
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2015 року Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 , за участю:
засудженого - ОСОБА_3 ,
захисника - адвоката ОСОБА_4 ,
представника Новгород-Сіверської УВП №31 УДПтС
України в Чернігівській області -
ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області клопотання засудженого ОСОБА_3 про розгляд питання, пов`язаного із виконанням вироку,
Засуджений за вироком від 16 лютого 2001 року судової колегії в кримінальних справах Київського обласного суду (ухвалою від 21 лютого 2002 року колегії суддів судової палати Верховного Суду України з кримінальних справ вказаний вирок залишено без змін) до довічного позбавлення волі ОСОБА_3 звернувся в суд із клопотанням про розгляд питання, пов`язаного із виконанням вироку, а саме про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі. Клопотання мотивує тим, що призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі порушує вимоги ст.3 Конвенції «Про захист прав та основних свобод людини», низки статей КПК України та не співвідноситься з положеннями Рішення від 29.12.1999 року Конституційного Суду України, яким було визнано неконституційність існування і застосування в Україні виключної міри покарання - смертної кари. А відтак, 29 грудня 1999 року максимально передбаченим санкцією статті 93 КК України (в редакції 1960 року) покаранням було покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років. 29 березня 2000 року набрав чинності Закон України від 22 лютого 2000 року, "Про внесення змін до Кримінального Кодексу, Кримінально - процесуального та Виправно-трудового кодексу України", яким за вищевказаною нормою матеріального закону встановлено більш суворе покарання - довічне позбавлення волі. Тому, на переконання ОСОБА_3 , станом на 04.04.2000 року максимально передбаченим санкцією ст.93 КК України ( в редакції 1960 року) покарання було 15 років позбавлення волі.
В судовому засіданні:
ОСОБА_3 подане клопотання підтримав, посилаючись на вказані у клопотанні доводи.
Захисник, адвокат ОСОБА_4 висловився про необхідність задоволення клопотання ОСОБА_3 ..
Представник Новгород-Сіверської УВП № 31 УДПтС України в Чернігівській області ОСОБА_5 висловився про відсутність законних підстав для задоволення клопотання засудженого.
Прокурор ОСОБА_6 висловилася про необхідність залишення клопотання без задоволення, внаслідок його безпідставності.
Вислухавши засудженого, правову позицію захисника, представника Новгород-Сіверської УВП №31 УДПтС України в Чернігівській області, висновок прокурора та дослідивши матеріали
справи суд вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
по справі встановлено, що вироком від 16 лютого 2001 року судової колегії в кримінальних справах Київського обласного суду, який ухвалою від 21 лютого 2002 року колегії суддів судової палати Верховного Суду України з кримінальних справ вирок залишено без змін ( у подальшому тексті Вирок) ОСОБА_3 засуджено за ст.ст. 142 ч.3, 93 п.п. «а», « г», «е», «і», 193 ч.3 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна засудженого.
Відповідно до положень ст. 93 КК України, в редакції 1960 року, за умисне вбивство за обтяжуючих обставин було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертна кара. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення санкцій Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України. На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України ВР України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІП "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" (у подальшому тексті цієї Ухвали - Закон № 1483-Ш), яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. Цей закон набрав чинності 04 квітня 2000 року. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року, з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483-ІП існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України ( в редакції 1960 року) стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари та набранням чинності Законом № 1483-ІП, стосовно встановлення нового виду покарання, та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю положень КК України ( в редакції 1960 року) Конституції України, щодо смертної кари. Однак, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України ( в редакції 1960 року) втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до 15 років.
Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІП, довічне позбавлення волі, - є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою. А згідно припису п. 4 статті 5 КК України передбачається, що якщо після вчинення особою діяння, передбаченого КК України, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність, або іншим чином поліпшує становище особи.
Засудженим ОСОБА_3 злочини, у вчиненні яких його визнано винним за вироком, який у встановленому порядку набрав законної сили - вчинено 13 квітня 2000 року. Тому, призначення ОСОБА_3 за Вироком покарання у виді довічного позбавлення волі - повністю відповідає вимогам матеріального закону .
Отже, судом не встановлено правових підстав для задоволення клопотання ОСОБА_3 , доводи якого в обґрунтування поданого клопотання є безпідставними.
Необґрунтованими суд вважає посилання, в обґрунтування поданого клопотання, ОСОБА_3 на те, що викладену ним у клопотанні правову позицію займав і Верховний Суд України, оскільки у вказаній ОСОБА_3 справі Верховний Суд України діяв як суд касаційної інстанції і його рішення стосувалися лише конкретної справи.
Безпідставними суд вважає і посилання заявника, в обґрунтування необхідності його умовно дострокового звільнення, на практику Європейського суду з прав людини ( ОСОБА_3 у судовому засіданні вказав, що він подав клопотання, фактично «два в одному». Зокрема, просив суд, замінивши призначене покарання - звільнити його, ОСОБА_3 , умовно достроково, оскільки ЄСПЛ вказав на те, що відсутність умовно-дострокового звільнення для засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі осіб порушує права цих осіб), оскільки чинним на час розгляду клопотання законодавством не передбачена можливість умвоно-дострокового звільнення засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі осіб.
На підставі викладеного, керуючись ст. 539 КПК України, вимогами Закону України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІП "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" та враховуючи положення Рішення
Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року та Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про розгляд питання, пов`язаного із виконанням вироку (про заміну призначеного за вироком від 16 лютого 2001 року судової колегії в кримінальних справах Київського обласного суду покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі) - в і д м о в и т и.
Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення, а ОСОБА_3 в той же строк з моменту вручення копії ухвали, до апеляційного суду Чернігівської області - через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області.
Головуючий суддя: ОСОБА_1