Справа № 447/3649/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/143/15 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
засудженого: ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , із середньо-спеціальною освітою, неодруженого, до засудження не працюючого, раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Воловецького районного суду Закарпатської області від 23.09.2011 р. за ст.ст.185 ч.3, 71, 81 ч.4 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі

на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 05 грудня 2014 р.,

ВСТАНОВИЛА:
Оскаржуваною ухвалою місцевого суду відмовлено в задоволенні подання Держівської виправної колонії №110 Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області про заміну невідбутої ОСОБА_7 частини покарання більш м`яким обмеженням волі.

Не погоджуючись з даною ухвалою засуджений ОСОБА_7 подав на неї апеляційну скаргу, в якій стверджує про безпідставність ухваленого судом першої інстанції рішення і необґрунтованість відмови суду у застосуванні до нього ст.82 КК України. В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначає, що за час відбування покарання у виправній колонії заходи стягнення до нього не застосовувались, і, навпаки, має одне заохочення. Наполягає, що в умовах відбування більш м`якого покарання у виді обмеження волі матиме більше можливостей довести, що повністю змінився і став на шлях виправлення, а також долучитися до праці і таким чином допомогти своїм рідним матеріально. Тому просить застосувати щодо нього ст.82 КК України та замінити невідбуту частину покарання більш м`яким.

Заслухавши доповідача, доводи засудженого ОСОБА_7 на підтримання поданої ним апеляційної скарги, думку прокурора про законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та безпідставність апеляції засудженого, вивчивши та обговоривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ст.82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким є правом, а не обов`язком суду.

При цьому згідно із ч.3 ст.82 КК України така заміна може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Роз`яснення, що містяться у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», націлюють суди на те, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.

Як вбачається з подання Держівської виправної колонії №110 Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області щодо ОСОБА_7 , таке обґрунтоване наявністю обставин, які, на думку ініціаторів подання, свідчать про виправлення засудженого ОСОБА_7 , а саме наголошується на визнанні ним у виховних бесідах своєї вини, відсутності дисциплінарних стягнень, наявності одного заохочення за підсумками роботи у ІІІ кварталі 2013 р., виконанні правил внутрішнього розпорядку установи, відвідуванні заходів виховного та профілактичного характеру, залученні засудженого до суспільно-корисної праці, культурно-масових, просвітницьких та фізкультурно-оздоровчих заходів, а також навчання у 12 класі Київецької загальноосвітньої школи.

У свою чергу, вивчивши дані про особу засудженого ОСОБА_7 , місцевий суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення внесеного подання, мотивуючи свою незгоду з ним рядом обставин, а саме тим, що ОСОБА_7 неодноразово судимий, в тому числі за вчинення тяжких злочинів, останній злочин, за який відбуває покарання, скоїв під час умовно-дострокового звільнення, а адміністрація колонії не надала достатніх доказів про те, що засуджений став на шлях виправлення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно оцінив характеризуючі особу засудженого ОСОБА_7 дані та обґрунтовано відмовив в заміні невідбутої ним частини покарання більш м`яким.

З наявних матеріалів слідує, що ОСОБА_7 4 рази судимий за вчинення злочинів проти власності, з них двічі у 2005 р. кожного разу із звільненням від відбування покарання з випробуванням. У 2007 р. засуджений до реального позбавлення волі за злочин, вчинений під час іспитового строку, в подальшому у 2010 р. звільнений від відбування покарання умовно-достроково, однак під час звільнення вчинив новий злочин, за який на даний час відбуває покарання згідно вироку Воловецького районного суду Закарпатської області від 23.09.2011 р. З вказаного вироку слідує, що ОСОБА_7 визнав свою вину лише частково.

Наведене вказує на стійку схильність ОСОБА_7 до вчинення злочинів та невиправдання ним довіри судів, які неодноразово давали йому шанс стати на шлях виправлення, то встановлюючи йому іспитовий строк, то застосовуючи заохочувальну норму про умовно-дострокове звільнення. Однак, як вбачається, засуджений для себе правильних висновків не зробив, знову вчинив злочин, у зв`язку з чим відбуває покарання. З цих же підстав прокурор у судовому засіданні суду першої інстанції не підтримав подання виправної колонії.

Що стосується доводів засудженого про належну поведінку, відсутність у нього дисциплінарних стягнень, то, на переконання колегії суддів, виконання визначених законодавством правил відбування покарання є обов`язком засудженого, тому саме по собі, як і наявність заохочення, не є підставою для застосування до нього ст.82 КК України. Переконливих доказів, які б дали можливість зробити однозначний висновок про виправлення засудженого, адміністрацією місця відбування покарання не представлено.

Не можна вважати переконливими також твердження апелянта про намір працювати задля матеріальної підтримки рідних, оскільки з матеріалів справи слідує, що до засудження на волі він не працював і вчиняв злочини, пов`язані з посяганням на чужу власність.

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є належним чином обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 05 грудня 2014 р., якою відмовлено в задоволенні подання Держівської виправної колонії №110 Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області про заміну невідбутої ОСОБА_7 частини покарання більш м`яким, без змін.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4