Справа № 11-549/2007 р. Головуючий
у І інстанції Василенко
115 КК України Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня
2007 року колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду
Чернігівської області в складі:

Головуючого -
судді Гром Л.М. суддів - Зенченко Т.С,
Трейтяк О.П.3 участю прокурора - Лисуна СІ. захисника - ОСОБА_1 засудженого
- ОСОБА_2.

розглянула
у відкритому судовому засіданні в м.
Чернігові кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_2. на вирок
Талалаївського районного суду Чернігівської області від 14 травня 2007 року.

Цим вироком

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
українець, громадянин
України, уродженець та мешканець с.
Понори, Талалаївського
району Чернігівської області, з середньою
освітою, не одружений, військовозобов'язаний, працюючий різноробочим ТОВ
„Понори", раніше не судимий,

засуджений
за ч.2 ст. 15,
ч.1 ст. 115 КК України до 7 років позбавлення волі.

Цивільний
позов прокурора Талалаївського району задоволено в повному обсязі.

Стягнуто
з ОСОБА_2. на користь Талалаївської центральної лікарні Чернігівської області
397 грн. 60 коп. на відшкодування збитків затрачених на лікування потерпілого.

Цивільний позов
потерпілого ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто
з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_3 489 грн. 86 коп. на відшкодування матеріальної
шкоди та 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а всього 3489 грн. 86 коп..

Доля речових
доказів вирішена відповідно до вимог
ст. 81 КПК України.

Засуджений
ОСОБА_2 визнаний судом винним в тому, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 3 години в с
Понори Талалаївського району, в
будинку де мешкав ОСОБА_3, перебуваючи у
стані алкогольного сп'яніння, під час
сварки, на грунті раптово виниклих
неприязних відносин, висловлюючи погрозу
вбивством, намагався нанести ОСОБА_3
кухонним ножем удар в область спини та лише пошкодив одяг. ОСОБА_3 вихопив в
нього з рук ніж, розламав та викинув.
Після чого ОСОБА_2, з метою довести
намір на вбивство до кінця, вихопив з
кишені розкладний ніж та наніс ОСОБА_3 один удар в життєво важливу
область, а саме в область живота та зник
з місця події, так як вважав, що вбив його. Згідно висновку судово-медичної
експертизи № 993 від 29 листопада 2006 року у ОСОБА_3 малися тілесні ушкодження
у вигляді проникаючого поранення черевної порожнини з пошкодженням петлі тонкої
кишки та брижі біля кореня, розлитий
серозно-фібринозний перитоніт, які
виникли від дії колюче-ріжучого предмета типа ножа і відносяться до категорії
тяжких тілесних ушкоджень за ознакою як небезпечних для життя.

Смерть
ОСОБА_3 не настала завдяки своєчасно наданій медичній допомозі.

В
апеляції засуджений ОСОБА_2 вказує, що
органи досудового слідства та суд допустили помилку, що вплинуло на суворість призначеного
покарання. Вину визнає повністю та щиро кається. Просить вирок змінити та
пом'якшити призначене судом покарання.

В
запереченнях на апеляцію засудженого прокурор просить вирок залишити без
зміни, а апеляцію відхилити. Суд, призначаючи покарання ОСОБА_2 відповідно до
вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості
вчиненого злочину, особу
засудженого, обставини, які пом'якшують та обтяжують покарання та
призначив покарання в мінімальному розмірі,
передбаченому санкцією статті КК,
за якою кваліфіковані дії засудженого.

Заслухавши
доповідача, засудженого ОСОБА_2., який підтримав апеляцію та просив його дії
перекваліфікувати на ч. 1 ст. 121 КК України, так як умислу на вбивства ОСОБА_3 не
було, відносини між ним та потерпілим
були завжди дружні, захисник, посилаючись на доводи апеляції просить
змінити судове рішення щодо засудженого,
а саме - про перекваліфікацію його дій на ст. 121 ч.1 КК України і призначити покарання
в межах санкції цієї норми, оскільки
ОСОБА_2 не мав умислу на вбивство ОСОБА_3 і що це підтверджено дослідженими у
справі доказами, думку

прокурора, який просив
залишити вирок без зміни,
перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляції, колегія суддів приходить до висновку про
задоволення апеляції засудженого з наступних підстав.

Органи
досудового слідства і суд, вірно
встановивши фактичні обставини вчиненого злочину, дали діям ОСОБА_2 неправильну юридичне
оцінку, кваліфікувавши їх як замах на
умисне вбивство потерпілого ОСОБА_3

Засуджений
ОСОБА_2 як у стадії досудового слідства так і в судовому засіданні
визнавав, що дійсно 1 листопада 2006
року він перебував разом з односельчанами у будинку ОСОБА_3,
де розпивали спиртні напої, а потім лягли відпочивати. Через деякий час
його розбудила ОСОБА_4 та попросила його провести її додому, він погодився. Провівши ОСОБА_4, він знову повернувся до будинку ОСОБА_3.
Виявивши, що двері зачинені, почав стукати у вікно та вибив шибку. З
будинку вийшов ОСОБА_3, між ними виникла
сварка з приводу розбитої шибки, в ході
якої ОСОБА_3 його вдарив в обличчя. В будинку потерпілому ОСОБА_3 завдав один
удар ножем в область живота, наміру
вбивати потерпілого не мав. Коли потерпілий впав на підлогу, злякавшись учиненого, втік з місця події. Проте, що сталося в будинку нікому не повідомив.

Ці
показання узгоджуються з іншими зібраними у справі доказами, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_3, даними протоколів огляду місця злочину, відтворення обстановки й обставин події, висновком судово-медичної експертизи щодо
характеру і локалізації заподіяних тілесних ушкоджень.

Будь-яких
доказів того, що ОСОБА_2 мав намір
позбавити потерпілого ОСОБА_3 життя, у
справі не має. Про відсутність такого наміру свідчать також характер
взаємовідносин між ними як до, так і
після вчинення злочину і припинення злочинних дій за відсутності перешкод для
їх продовження.

Відповідно
до ст. 15 КК України та п. 4 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 „Про судову практику
у справах про злочини проти життя та здоров'я особи" закінчений замах на
умисне вбивство особи може бути вчинено лише з прямим умислом, тобто коли винна особа усвідомлювала
суспільно небезпечний характер свого діяння,
передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Суд же
визнав засудженого ОСОБА_2 винним у вчиненні закінченого замаху на вбивство
потерпілого ОСОБА_3 з непрямим умислом.

Проте
замах на умисне вбивство потерпілого з непрямим умислом неможливий. Тому
злочинні дії ОСОБА_2. підлягають перекваліфікації з ч.2 ст. 15,
ч.1 ст. 115 КК України на
ч.1 ст.
121 КК України., оскільки
внаслідок завданого ним удару ножем потерпілому ОСОБА_3 було заподіяно тяжке

тілесне
ушкодження, небезпечне для життя в
момент заподіяння.

Покарання
ОСОБА_2 має бути призначене відповідно до вимог ст. . 65 КК
України з урахуванням тяжкості злочину,
особи засудженого та обставин, що
пом'якшують і обтяжують покарання, в
межах санкції закону, за яким ОСОБА_2.
визнано винним.

Керуючись ст.
ст. 365, 366,
379 КПК України, колегія
суддів, -

ухвалила:

Апеляцію
засудженого ОСОБА_2. задовольнити.

Вирок
Талалаївського районного суду Чернігівської області від 14 травня 2007 року
щодо ОСОБА_2 - змінити.

Перекваліфікувати
дії ОСОБА_2. з ст. ст. 15
ч.2, 115 ч.1 КК України на ст.
121 ч.1 КК України і призначити покарання 5 років позбавлення волі.

У решті
цей же вирок залишити без зміни.