Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів
Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Паневіна В.О.,

суддів

Коротких О.А. та Гриціва М.І.,

розглянувши в судовому засіданні в
місті Києві 11 березня 2008 року кримінальну справу за касаційною скаргою
засудженого ОСОБА_1 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області
від 19 квітня 2007 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 05
липня 2007 року,

встановила:

цим вироком

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця м. Полтави, громадянина України, раніше
двічі судимого, останнього разу - 15 лютого 2005 року за ст. 128 КК України із
застосуванням ст. 71 того ж Кодексу до позбавлення волі на строк 9 місяців,

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК
України до позбавлення волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України до
позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів визначено
остаточне покарання - позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

Постановлено стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 300 гривень на
відшкодування матеріальної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Сумської області від 05 липня 2007 року вирок
змінено: виключено посилання на судимість ОСОБА_1 за вироками суду від 23
листопада 1988 року, 27 лютого 1990 року, 22 лютого 1995 року.

Згідно з вироком суду ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 27 вересня 2006
року близько 03 години, будучи в стані алкогольного сп'яніння, вчинив крадіжку
належного ОСОБА_2 та ОСОБА_3 майна та грошей на загальну суму 666 гривень.

Крім того, ОСОБА_1 03 жовтня 2006 року близько 2 години, будучи в стані
алкогольного сп'яніння, зайшов на подвір'я садиби потерпілої ОСОБА_4 та з
проникненням у гараж намагався незаконно заволодіти її автомобілем ВАЗ-2109,
однак задумане до кінця не довів, оскільки його дії виявила мати потерпілої.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 просить змінити вирок у зв'язку з
неправильним застосуванням кримінального закону та істотним порушенням вимог
кримінально-процесуального закону. Вважає, що його винність у крадіжці чужого
майна ґрунтується на сфальсифікованих органами досудового слідства доказах та
його показаннях, які він дав унаслідок застосування недозволених методів
ведення слідства. Зазначає, що добровільно відмовився від заволодіння
транспортним засобом, а тому, по суті, просить закрити справу у зв'язку з
добровільною відмовою від доведення злочину до кінця. Також твердить, що суд
обрав йому надто суворе покарання .

Заслухавши
доповідь судді Верховного Суду України, перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд правильно
встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про
доведеність винності ОСОБА_1 у вчиненні злочинів. Цей висновок випливає з
показань потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про перебування засудженого в їхньому
будинку незадовго до зникнення належних їм грошей, годинника, мобільного
телефону та іншого майна; показань самого засудженого під час досудового
слідства та в судовому засіданні про те, що він у будинку потерпілих розпивав
разом з ними спиртні напої, а потім викрав звідти майно та гроші; даних
протоколу добровільної видачі засудженим годинника, мобільного телефону та
паспорта ОСОБА_2, який у момент вчинення злочину знаходився в тому самому
місці, що й викрадене майно.

Сукупність
наведених доказів, якими суд дав правильну оцінку, переконливо свідчать про
вчинення ОСОБА_1 крадіжки чужого майна. Тому доводи скарги про незаконність
засудження за цей злочин є необґрунтованими.

Суд перевірив
твердження засудженого про сумнівність даних протоколу добровільної видачі й
обґрунтовано не погодився з ними, оскільки факт виявлення у засудженого
предметів викраденого майна з індивідуальними ознаками належності їх потерпілій
переконливо свідчать про достовірність зафіксованих у ньому даних.

У судовому
засіданні засуджений не заперечував, що за встановлених у вироку обставин
проник у гараж потерпілої ОСОБА_4, розташований на подвір'ї її
домогосподарства, хотів викотити належний їй автомобіль ВАЗ-2109 на вулицю, щоб там запустити двигун
й незаконно заволодіти ним. Однак через
те, що колесо вперлось у бордюр і в будинку в той час засвітилося світло, він
відмовився від свого задуму. З урахуванням цих показань, які підтверджується і
узгоджується з сукупністю інших доказів, наведених у вироку, суд дійшов
обґрунтованого висновку про наявність у ОСОБА_1 умислу на незаконне заволодіння
транспортним засобом, який він не реалізував з незалежних від його волі причин.

Оскільки це
діяння засуджений вчинив після скоєння крадіжки, тобто повторно, з проникненням
у приміщення гаража, суд правильно кваліфікував його дії за ст. 15, ч. 2 ст.
289 КК України.

За таких
обставин твердження ОСОБА_1 про добровільну відмову є безпідставними.

Як убачається з
матеріалів справи, суд перевірив доводи засудженого ОСОБА_1 про те, що він обмовив себе внаслідок
застосування недозволених методів ведення слідства. З цього приводу суд допитав
працівників міліції, які проводили початкові слідчі дії з ним, а також
зобов'язав прокуратуру перевірити його заяви. За результатами прокурорської
перевірки та з урахуванням показань допитаних у судовому засіданні як свідків
працівників міліції, суд прийшов до правильного висновку про необґрунтованість
цих тверджень ОСОБА_1

Істотних
порушень кримінально-процесуального закону, які б могли вплинути на правильність висновків судів
першої та апеляційної інстанції, не виявлено. Не вбачається таких підстав і в у
касаційній скарзі засудженого.

При визначенні
покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості
вчинених злочинів, особу засудженого та обставини, що впливають на
відповідальність. Зокрема, суд зважив на
часткове відшкодування шкоди засудженим та його позитивну
характеристику. Разом з тим, врахував його схильність до злочинів, попередні
судимості, вчинення злочину в стані алкогольного сп'яніння.

З урахуванням
цих даних суд обрав ОСОБА_1 покарання, необхідне й достатнє для його
виправлення й попередження нових злочинів.

Тому твердження
засудженого про призначення йому невиправдано суворого покарання є
безпідставними.

Керуючись ст. 394 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

відмовити у задоволенні касаційної скарг засудженого ОСОБА_1.

С у д д і:

Паневін В.О. Коротких О.А. Гриців М.І.