Справа №: 1/0306/192/11
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель 10.06.2011

Ковельський міськрайонний суд Волинської області суд під головуванням

судді Панасюка С.Л.

за участю секретаря Віндюк Н.І.

прокурора Давидюка М.М.

захисника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ковелі справу про обвинувачення

ОСОБА_2, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки України, українки, ІНФОРМАЦІЯ_4, працює кухонним працівником Ковельського дитячого навчального закладу №5, не судимої,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України;

в с т а н о в и в :

Підсудна ОСОБА_2 05 березня 2011 року, близько 11 год., у помешканні свого батька у с. Скулин Ковельського району Волинської області по вул. Лесі Українки, 31, під час сварки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин, штовхнула ОСОБА_3, від чого той упав і, вдарившись від падіння, одержав закритий оскольчатий черезвертельний перелом правої стегнової кістки із зміщенням та гематому правого кульшового суглобу, які відносяться до середньої тяжкості тілесного ушкодження. Штовхаючи похилого за віком ОСОБА_3, ОСОБА_2 хоча і не передбачала, але повинна була і могла передбачити, що він може впасти і одержати травму від падіння, тобто діяла необережно.

Допитана в судовому засіданні підсудна вину в пред'явленому обвинуваченні не визнала і показала, що 05 березня 2011 року, близько 11 год., у будинку свого батька у с. Скулин Ковельського району Волинської області по вул. Лесі Українки, 31, дійсно посварилася із ОСОБА_3, однак, його не била, з будинку він вийшов сам і вона зачинила за ним двері. Через деякий час зясувалося, що ОСОБА_3 лежить на землі під порогом і не може встати. У цей час вона, реагуючи на його образу, дала йому рукою ляпаса по обличчю.

Вина підсудної доводиться такими доказами.

Потерпілий ОСОБА_3 показав, що 05 березня 2011 року, близько 11 год., у будинку батька підсудної у с. Скулин Ковельського району Волинської області по вул. Лесі Українки, 31, посварився з останньою. Сварка переросла у його побиття. А саме, ОСОБА_2 вдарила його ногою в пах, від чого він упав на підлогу. Далі вдарила його кілька раз ногою по тілу, взяла його за комір і витягла з будинку за поріг. Після того як він впав на підлогу встати він уже не міг. Родичі підсудної відвезли його додому. Зясувалося, що у нього перелом ноги.

Факт сварки між підсудною і потерпілим у вказаних ними місці і час підтвердили також свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

Згідно висновку судово-медичної експертизи у ОСОБА_3 виявлені такі тілесні ушкодження як закритий оскольчатий черезвертельний перелом правої стегнової кістки із зміщенням та гематома правого кульшового суглобу, які відносяться до тілесних ушкодженнь середньої тяжкості. Найбільш вірогідніше, що ОСОБА_3 міг отримати вказані тілесні ушкодження при падінні з прискоренням (а.с.21, 22).

Підсудна не визнала факт застосування нею фізичного насильства щодо потерпілого, однак, останній відразу ж після події заявив про таке насильство при свідках ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, послідовно і незмінно стверджував про нього під час досудового та судового слідства, даючи детальні показання. Незаперечним є також те, що потерпілий до сварки з потерпілою вільно пересувався і не скаржився на здоровя, а негативні зміни настали відразу ж після неї. Показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не спростовують показання потерпілого: усі троє є родичами або близькими підсудної, що позначається на їх твердженнях. А саме, показання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 непослідовні та плутані, зокрема, перший під час досудового слідства стверджував, що підсудна виштовхувала потерпілого (а.с. 31), а в судовому засіданні під час вільного допиту цього не згадав, ОСОБА_6 стверджував, що бачив як підсудна разом з потерпілим йшла до виходу, в той час як ОСОБА_5, який у цей момент був разом з ним, стверджував, що увага їх обох була спрямована на дошки, з якими вони мали працювати.

До того ж, свідок ОСОБА_9 показав, що, проїжджаючи повз двір ОСОБА_4, бачив підсудну, яка стояла в дверях і кричала на чоловіка, який лежав на землі. Більше нікого він не бачив. В той же час, свідок ОСОБА_5 показав, що він першим побачив потерпілого на землі і після цього потерпілий залишався в його полі зору аж до моменту, коли той був доставлений до рідних. Ляпаса підсудної потерпілому він не бачив. Вказані показання спростовують показання підсудної щодо обставин події і, навпаки, підтверджують показання потерпілого. Свідок ОСОБА_9 у разі правдивості показань підсудної мав бачити у дворі ОСОБА_5, а останній мав бачити ляпас підсудної.

Сама підсудна під час досудового слідства стверджувала, що виштовхувала потерпілого з будинку (а.с.60-61), і не змогла переконливо пояснити в судовому засіданні чому змінила в цій частині свої показання.

Версія, що потерпілий міг сам впасти на землю вже за порогом суперечить показанням потерпілого та його наступній поведінці, висновку судово-медичної експертизи, в якому йдеться про падіння з прискоренням (тобто падіння супроводжувалось застосуванням сили), а не про вільне падіння, і не підтверджується нічим.

Отже, в судовому засіданні доведено, що підсудна, заперечуючи застосоване нею фізичне насильство до потерпілого, дає неправдиві показання, намагаючись уникнути відповідальності.

В той же час, в судовому засіданні не здобуто переконливих доказів того, що зазначені вище тілесні ушкодження виникли у потерпілого внаслідок прямого завдання удару підсудною. Потерпілий такого не стверджує, що, до речі, вказує на те, що він не оговорює підсудну, пояснюючи, що не знає коли і від чого отримав ці ушкодження. Знає лише, що після падіння внаслідок застосування потерпілою сили встати вже не зміг. Сам характер ушкоджень і обставини їх завдання вказують на те, що найбільш вірогідно вони утворилися від падіння з прискоренням, а не від прямого удару підсудної, що, зокрема, знайшло відображення у висновку судово-медичної експертизи.

Тому, заподіяння потерпілому вказаних вище ушкоджень стало наслідком необережних дій підсудної, а не її умисних дій. Штовхаючи похилого за віком ОСОБА_3, ОСОБА_2 хоча і не передбачала, але повинна була і могла передбачити, що він може впасти і одержати травму від падіння, тобто діяла необережно.

Отже, кваліфікацію дій підсудної слід змінити з ч.1 ст.122 на ст.128 КК України.

Таким чином, підсудна ОСОБА_2 необережно заподіяла потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, вчинила злочин, передбачений ст.128 КК України.

Призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної.

До обставин, що обтяжують покарання, суд відносить вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Обставин, що помякшують покарання, з числа передбачених ч.1 ст.66 КК України, суд не вбачає.

Разом з тим, суд враховує те, що підсудна вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується у місці роботи та проживання.

З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що виправлення підсудної можливе шляхом застосування до неї такої міри покарання як громадські роботи.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином, слід задовольнити частково.

Цивільний позов Ковельського міжрайонного прокурора в інтересах Ковельського МТМО слід задовольнити повністю.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Вина підсудної у необережному заподіянні ОСОБА_3 середньої тяжкості тілесного ушкодження доведена.

Потерпілий довів належними і допустимими доказами (довідкою Ковельського МТМО №1169/8-2-11 від 12 квітня 2011 року, епікризом, квитанцією та видатковою накладною № РН-0000019 від 09 березня 2011 року, чеками, за мінусом витрат на благодійну допомогу) завдання йому злочином майнової шкоди на суму 4896 грн.56 коп.

Суд вважає переконливими твердження потерпілого, що внаслідок дій підсудної йому завдана моральна шкода, яка полягає у відчутті фізичного болю від отриманих, вказаних вище, тілесних ушкоджень та від їх лікування, переживань від неможливості вільно пересуватись у звязку з травмою, переживань від того, що травму не вдасться вилікувати і обмеження в пересуванні будуть довічними. Дії підсудної безумовно і беззаперечно прямо зумовили для потерпілого вказану моральну шкоду, що не може бути спростовано.

Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав потерпілий, форму вини підсудної, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди у 2000 грн., тобто в меншій сумі, ніж він просив.

Керуючись ст.ст.323, 324 КПК України, суд

засудив:

ОСОБА_2 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.128 КК України, призначивши їй покарання у виді громадських робіт на строк 240 (двісті сорок) годин.

Міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу залишити щодо засудженої ОСОБА_2 попередню - підписку про невиїзд.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 у відшкодування завданої йому майнової шкоди 4896 (чотири тисячі вісімсот девяносто шість) грн. 56 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 у відшкодування завданої йому моральної шкоди 2000 (дві тисячі) грн.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд протягом пятнадцяти діб з моменту його проголошення.

Головуючий

ОСОБА_10