АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/790/1909/14 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Справа № 635/6749/14-к Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: умовно-дострокове звільнення
УХВАЛА
Іменем України
13 січня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

засудженого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 30.10.2014р. про відмову умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від покарання у порядку, визначеному ст.81 КК України, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у вигляді 7(семи) років позбавлення волі за вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29.04.2009р.

Обґрунтовуючи прийняте рішення суд послався на те, що засуджений звернувся до суду із клопотанням про умовно-дострокове звільнення 11.07.2014р., а сама заява надійшла до суду 22.07.2014р. Отже, клопотання про умовно-дострокове звільнення надійшло до суду раніше річного строку після заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, що суперечить вимогам ч.8 ст.154 КВК України, і додаткове клопотання, подане засудженим 15.09.2014р., що надійшло до суду 25.09.2014р. до вирішення по суті первісно поданого клопотання не змінює дати первісного звернення до суду, а тому таке клопотання засудженого задоволенню не підлягає.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що адміністрація Хролівського виправного центру №140, в якій відбуває покарання засуджений, не зверталась до суду у встановленому законом порядку після відбуття установленої КК України частини строку покарання та з урахуванням вимог ч.8 ст.154 КВК України до цього часу не зверталась до суду із клопотанням про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбуття покарання, а характеристика на засудженого містить висновок про те, що останній лише став на шлях виправлення. Оскільки стати на шлях виправлення та довести своє виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці не є тотожними поняттями, то суд прийшов до висновку, що дані про те, що засуджений став на шлях виправлення та був працевлаштований і добре ставився до праці не є тією підставою відповідно до вимог ст.81 КК України яка б дозволяла звільнення особи від відбуття покарання умовно-достроково.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, засуджений подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу районного суду, у зв`язку з неправильними висновками суду щодо його виправлення та застосувати до нього положення ст.81 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який просив залишити ухвалу без змін, перевіривши надані матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Положення ч.ч.2, 3 ст.81 КК України передбачають дві умови для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання: засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення; засуджений фактично відбув не менше двох третин строку покарання, призначеного судом.

У той же час ч.1 вказаної норми вказує, що до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Отже зміст останньої норми, за переконанням колегії суддів підкреслює, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду.

Запровадження вищевказаного правового інституту, згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002р. «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст.50 КК України.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у згаданій Постанові Пленуму в п.13 матеріали про умовно-дострокове звільнення, які подають органи, що відають виконанням покарання, мають відповідати вимогам, передбаченим ст.110 Виправно-трудового кодексу України, яка передбачає, що у поданні мають міститися дані, які характеризують поведінку засудженого, його ставлення до праці та навчання за весь час відбування покарання. Одночасно з поданням до суду направляється особиста справа засудженого.

Матеріали кримінального провадження свідчать, що вищевказане подання до суду не надходило, про що прямо вказано в ухвалі суду першої інстанції (т.1 а.с.21).

Згідно вироку (т.1 а.с.12-14), ОСОБА_7 засуджений вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 29.04.2009р. за вчинення злочину передбаченого ч.3 ст.187 КК України і йому призначено покарання у вигляді 7(семи) років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна (т.1 а.с.14).

З характеристики (т.1 а.с.9) випливає, що ОСОБА_7 до свого засудження притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину передбаченого ч.2 ст.140 КК України, а також, що 24.07.2013р. ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова йому замінено невідбуту частину покарання у виді 2 років 1 місяця 19 днів позбавлення волі на обмеження волі на той самий строк.

Як свідчить довідка про стягнення та заохочення засудженого (т.1 а.с.10) ОСОБА_7 з часу відбування покарання у Хролівському виправному центрі №140 три рази заохочувався за сумлінну поведінку і ставлення до праці.

Відповідно до ч.8 ст.154 КВК України особи, звільнені від відбування покарання з випробуванням або в порядку заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, якщо вони були направлені у місця обмеження волі або позбавлення волі у випадках, передбачених законом, можуть бути знову представлені до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким не раніше як через один рік з дня винесення ухвали про направлення у місця обмеження волі або позбавлення волі.

З наведеної норми, колегія суддів робить висновок, що ця правова норма не перешкоджає, якщо особі замінена невідбута частина покарання більш м`яким покаранням.

Таким чином, суд першої інстанції помилково послався на ч.8 ст.154 КВК України, яка начебто забороняє умовно-дострокового звільнення у цьому випадку, а тому це посилання необхідно виключити з мотивувальної частини ухвали відповідно до ч.2 ст.404 КПК України.

Доводи апелянта проте, що суд не розгляну його другу заяву з того ж предмету спору спростовуються текстом самої ухвали суду в якій ці обставини прямо зазначені (т.1 а.с.21).

Звідси, при спростованих доводів апеляції, колегією суддів, не встановлені підстави для скасування чи зміни судового рішення передбачені ст.409 КПК України, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 30.10.2014р. про відмову умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 змінити, виключивши з її мотивувальної частини посилання на ч.8 ст.154 КВК України.

В іншій частині цю ж ухвалу залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Харківської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді