У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія
суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного
Суду України у складі:

головуючого, судді

Редьки А.І.

суддів за участю прокурора та засудженої

Канигіної Г.В. та Жука В.Г. Пересунька С.В.
ОСОБА_1

розглянувши в судовому
засіданні 9 серпня 2007 року в м. Києві кримінальну справу за касаційною
скаргою засудженої ОСОБА_1 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від
19 червня 2006 року, яким засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

немаючу
судимості,

за ч. 3 ст. 364 КК
України на п'ять років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в
правоохоронних органах на один рік шість місяців, за ч. 1 ст. 365 КК України на
два роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних
органах на один рік, на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів їй
призначено п'ять років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в
правоохоронних органах на один рік, а на підставі ст. 75 КК України її
звільнено від відбування покарання з випробуванням на один рік шість місяців і
покладено обов'язки, передбачені п. п. 2, 3 ст. 76 КК України,

установила:

ОСОБА_1 визнано винуватою у тому, що вона з квітня по 20 червня 2002 року,
перебуваючи на посаді ІНФОРМАЦІЯ_2 Приморського РВ ОГУ УМВС України в Одеській
області, без реєстрації прийняла до свого провадження заяву від ОСОБА_2 із
інформацією про те, що ОСОБА_3 у шахрайський спосіб заволодів у заявника 17.750
доларами США. Порушила кримінальну справу щодо останнього за ч. 2 ст. 190 КК
України і присвоїла їй номер іншої кримінальної справи, яка також була в її
провадженні щодо інших осіб. У подальшому ОСОБА_1 винесла процесуальні
документи і без погодження їх із прокурором та без постанови суду 31 травня
2002 року провела виїмку майна ОСОБА_3, яке передала на зберігання ОСОБА_2,
після чого закрила кримінальну справу щодо ОСОБА_3 на підставі п. 2 ст. 6 КПК
України.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня
2006 року вирок щодо ОСОБА_1 змінено. Постановлено вважати ОСОБА_1 засудженою за ч. 3 ст.
364 КК України до покарання, призначеного судом, і щодо неї не застосовано
конфіскацію майна на підставі ст. 69, а не ст. 77 КК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вирок і
ухвалу, а справу - закрити за відсутністю в діях складів злочинів. Твердить, що
суд неправильно застосував кримінальний закон, оскільки вона допустила в роботі
помилку, а не вчиняла службові злочини і при цьому своїми діями нікому не
заподіяла будь-якої матеріальної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, виступ
засудженої ОСОБА_1, яка підтримала доводи касаційної скарги, думку прокурора
про відмову в задоволенні касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної
скарги немає.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні
злочинів, за які її засуджено, грунтуються на перевірених доказах, є
правильними і в колегії суддів сумнівів не викликають.

Сама засуджена під час допитів неодноразово твердила, що
вона дійсно під час виконання обов'язків ІНФОРМАЦІЯ_2 Приморського РВ ОГУ УМВС
України в Одеській області допустилась помилки під час порушення кримінальної
справи щодо ОСОБА_3а за ч. 2 ст. 190 КК України. Вона дійсно не реєструвала
заяву ОСОБА_2 і, порушивши кримінальну справу, присвоїла їй номер іншої
кримінальної справи, яка була в її провадженні щодо інших осіб. Не
заперечувала, що винесла процесуальні документи, і без погодження їх із
прокурором та без постанови суду 31 травня 2002 року провела виїмку майна
ОСОБА_3, яке передала на зберігання ОСОБА_2 і тільки після цього кримінальну
справу щодо ОСОБА_3 закрила на підставі п. 2 ст. 6 КПК України.

Вважати, що ОСОБА_1 могла обмовляти себе, суд підстав не
мав, оскільки засуджена була послідовною, її показання у повній мірі
узгоджуються з іншими об'єктивними даними, на які послався суд у вироку, і які
містяться у тому числі в журналі обліку скарг, заяв і пропозицій громадян
Приморського РВ ОГУ УМВС України в Одеській області, та в книзі обліку
інформації про злочини, де зокрема значиться реєстрація зазначеної кримінальної
справи щодо ОСОБА_3а під номером, яким уже реєструвалась інша справа стосовно
інших осіб.

Про те, що ОСОБА_1 незаконно провела виїмку майна зазначеної
особи, свідчать винесені нею процесуальні документи, які були предметом
належної судової перевірки і визнані такими, що суперечать вимогам чинного
законодавства.

Усе це в сукупності було підставою для судових інстанцій
визнати, що працівник правоохоронного органу ОСОБА_1 вчинила умисні діяння, які
за своїми ознаками утворюють склади службових злочинів, передбачені ч. 3 ст.
364 і ч. 1 ст. 365 КК України. Тому твердження в касаційній скарзі про те, що
місцевий та апеляційний суди допустились помилки у кваліфікації її діянь,
безпідставні.

Покарання винуватій призначено з дотриманням положень ст.
65 КК України. Воно є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження
нових злочинів.

Будь-яких даних, які б свідчили про порушення норм КПК
України з боку працівників слідства чи суду, не виявлено.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 394 - 398 КПК
України, колегія суддів

ухвалила :

касаційну скаргу засудженої ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок
Малиновського районного суду м. Одеси від 19 червня 2006 року та ухвалу
Апеляційного суду Одеської області від 12 вересня 2006 року щодо ОСОБА_1 - без
зміни.

Судді:

Жук В.Г.
Редька А.І. Канигіна В.Г.