АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2
- ОСОБА_3
при секретарі судового засідання - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві № 0004557 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року, яким
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України та виправданий у зв`язку з недоведеністю винуватості у вчиненні кримінального правопорушення,
за участю сторін судового провадження
прокурора - ОСОБА_7
захисника - ОСОБА_8
виправданого - ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А:
Згідно вироку суду, органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що він 28 травня 2014 року приблизно о 8 год., перебуваючи за місцем свого проживання - в квартирі АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин спровокував словесний конфлікт зі своєю донькою ОСОБА_9 .
В ході даного конфлікту ОСОБА_6 , відчуваючи до ОСОБА_9 раптово виниклу неприязнь, застосовуючи фізичну силу, умисно наніс рукою, стиснутою в кулак, декілька ударів по правій нозі ОСОБА_9 , заподіявши останній тілесні ушкодження у вигляді: гематом правої гомілки і стегна, саден нігтьових фаланг 2-3 пальців правої руки, які згідно висновку судово-медичної експертизи №1454 від 3 червня 2014 року відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я).
Таким чином, на думку сторони обвинувачення, ОСОБА_6 умисно заподіяв легкі тілесні ушкодження, тобто своїми діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України.
Місцевий суд мотивував своє рішення тим, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, вчинене обвинуваченим ОСОБА_6 .

Посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, прокурор ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу із змінами, в якій просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду першої інстанції, які викладені в мотивувальній та резолютивній частині вироку, містять істотні суперечності в частині мотивів виправдання ОСОБА_6 , оскільки з резолютивної частини вироку вбачається, що ОСОБА_6 виправданий за відсутністю в його діях складу злочину, при тому, що у мотивувальній частині вироку суд вказав, що досліджені судом докази не підтверджують вчинення злочину ОСОБА_6 .
Крім того, на думку прокурора, судом першої інстанції не дано належної оцінки обставинам спільного проживання обвинуваченого та потерпілої, їх неприязним стосункам.
На думку прокурора, поза увагою місцевого суду залишилися обставини кримінального правопорушення в частині часу та місця його вчинення, які вказують на те, що свідків чи очевидців кримінального правопорушення не було та не могло бути. Разом з тим, апелянт звертає увагу на те, що єдиним свідком подій є малолітній ОСОБА_10 , в задоволенні клопотання про допит якого судом безпідставно відмовлено.
Крім того, прокурор звертає увагу на те, що стороною обвинувачення заявлялося клопотання про проведення судово-медичної експертизи з метою підтвердження чи спростування показань обвинуваченого та відповідних медичних довідок щодо неможливості обвинуваченим вчинення дій, які йому інкримінуються, внаслідок хвороби спини, на що судом було відмолено, а, крім того, судом відмовлено у долучені до матеріалів справи фотографій, на яких видно, що ОСОБА_6 вільно нахиляється, що також свідчить про неповноту судового розгляду.
Також прокурор вважає, що висновок експерта № 1454 від 3 червня 2014 року та копія довідки № 6665 від 29 травня 2014 року щодо ступеня тяжкості, механізму та часу спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 дослідженні судом першої інстанції однобічно без врахування всіх обставин справи, а також пояснень потерпілої щодо причин її звернення до медичних закладів з метою фіксування тілесних ушкоджень не у день їх нанесення обвинуваченим.

На апеляційну скаргу прокурора захисником ОСОБА_8 подані заперечення, в яких захисник, вважаючи скаргу прокурора необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а вирок суду - без зміни.

Розглянувши кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення та поданих апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі, захисника та виправданого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши останнє слово виправданому, вивчивши та перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апелянта, колегія суддів уважає апеляційну скаргу такою, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Згідно з принципом безпосередності дослідження показань, речей та документів, закріпленого ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження отримує усно.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

Цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд дотримався, а висновки суду першої інстанції про визнання ОСОБА_6 невинуватим у заподіянні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 за обставин, викладених органами досудового розслідування в обвинувальному акті від 29 липня 2014 року у кримінальному провадженні №80004557, та його виправдання у зв`язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, вчинене ОСОБА_6 , всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, цілком відповідають фактичним обставинам, встановленим судом, підтверджуються доказами, які ретельно досліджені, належно оцінені, детально викладені судом у вироку.

При цьому, як вбачається з показань ОСОБА_6 під час розгляду справи в суді першої інстанції, останній вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та показав, що 28 травня 2014 року приблизно о 8 год. він знаходився на кухні квартири за місцем свого проживання. З кімнати вийшла потерпіла ОСОБА_11 разом із своїм неповнолітнім сином, який плакав, та підійшла до вхідних дверей. Він попросив потерпілу не сварити сина, після чого остання показала йому непристойний жест та, випустивши у вхідні двері сина, вийшла з квартири, вдаривши дверима собі пальці. Вона повернулась хвилин через 5-7, із замотаним пальцем лівої руки та пішла до своєї кімнати. Він в той день потерпілу не бив, міліція до них не приїжджала. Про наявність заяви потерпілої він дізнався тільки через два тижні, коли його викликав слідчий. Крім того, у нього захворювання спини та йому важко нахилятися, а щоб нанести такі пошкодження, які зазначені у висновку експертизи, йому потрібно б було нахилитися. Вважає, що це все відбувається із-за давнього конфлікту через квартиру.

Згідно з положеннями ч. 1 ст.. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на прокурора.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, і це знайшло своє відображення у вироку суду, на обґрунтування винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, сторона обвинувачення послалася на показання потерпілої ОСОБА_11 , показання допитаних за клопотанням прокурора свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , висновок експерта №1454 від 3 червня 2014 року та копію довідки №6665 від 29 травня 2014 року.

Зазначені докази досліджені безпосередньо в судовому засіданні та їм дана належна оцінка.

Так, з показань потерпілої ОСОБА_11 в судовому засіданні вбачається, що 28 травня 2014 року приблизно о 8 год. вона збиралась відвести свого сина у дитячий садок. У зв`язку з тим, що син забруднився, вона перед виходом завела його до ванної кімнати, щоб помити руки. В цей час до ванної кімнати зайшов ОСОБА_6 , який почав її відштовхувати. Між ними виник словесний конфлікт. Після цього вона відкрила вхідні двері, взяла дитину за руку, вийшла у під`їзд та викликала ліфт. За ними вибіг ОСОБА_6 та накинувся на неї з кулаками. Вона нахилилась, прикриваючи собою дитину, та прикрила голову руками. ОСОБА_6 вдарив її. Куди саме та скільки разів її вдарив ОСОБА_6 , вона не пам`ятає, але від ударів в неї зламалися нігті на вказівних пальцях обох рук та потім з`явились синці на правій нозі у верхній частині. Вона відвела дитину у садочок та викликала міліцію. Проте, міліціонери запропонували їй наступного дня прийти до райвідділу, написати заяву та взяти направлення для зняття побоїв, що вона і зробила. В родині дуже неприязні стосунки із ОСОБА_6 . Вона знає, що ОСОБА_6 має певні проблеми зі спиною, проте він прикривається цим, хоча це йому не заважає у повсякденному житті.

З показань свідків ОСОБА_12 мати потерпілої та ОСОБА_13 брата потерпілої - під час допиту їх в суді першої інстанції вбачається, що вони не були безпосередніми свідками подій, а про обставини, що відбулися, їм стало відомо зі слів потерпілої.

При цьому, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показала, що потерпіла є її дочкою, а обвинувачений - колишнім чоловіком. Коли відбувалися ці події, вона не пам`ятає, але їй вранці на роботу зателефонувала донька, яка повідомила, що ОСОБА_6 її побив, що вона викликала міліцію, а працівники міліції запропонували їй на наступний день прийти до райвідділу. Коли вона ( ОСОБА_14 ) повернулась до дому, то побачила у потерпілої поранений палець на лівій руці та синці на правій нозі. З приводу проблем зі спиною у ОСОБА_6 , їй невідомо.

З показань свідка ОСОБА_13 вбачаться, що потерпіла є його сестрою, а ОСОБА_6 - батьком. Особисто події він не бачив, оскільки цілий день був відсутній вдома. Зі слів матері та сестри йому відомо, що у ванній кімнаті між ОСОБА_6 та потерпілою сталася штовханина. Він не пам`ятає, щоб у потерпілої були якісь тілесні ушкодження та не бачив тілесних ушкоджень на потерпілій.

Показання даних свідків місцевий суд визнав недопустимими, оскільки свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не були очевидцями подій, та їх показання є показаннями з чужих слів, враховуючи, що інші належні та допустимі докази, які могли б підтвердити зазначені показання, стороною обвинувачення не надані, про що обґрунтовано, з посиланням на вимоги ст.. 97 КПК України, яка передбачає, що показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими, вказав суд у вироку.

Судом першої інстанції досліджені надані прокурором, як докази вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, висновок експерта №1454 від 3 червня 2014 року та копія довідки №6665 від 29 травня 2014 року.

При цьому, на думку колегії суддів, місцевий суд обґрунтовано вказав у вироку про те, що, прокурором надані зазначені докази без належного їх обґрунтування та аналізу, яким саме чином ці документи підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого. 1 ст. 125 КК України, що знайшло своє відображення й на технічному носії аудіозапису судового засідання.

Як вбачається з висновку експерта №1454 від 3 червня 2014 року, при судово-медичній експертизі ОСОБА_11 виявлено синці по передній поверхні лівого стегна в середній та нижній третинах, які спричинені тупим предметом (предметами), могли утворитися 28 травня 2014 року, внаслідок не менш 2-х травматичних впливів та відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я) (ас. 40-41).
Відповідно до висновку експерта, проводився огляд потерпілої та була надана фотокопія довідки № 6665 від 29 травня 2014 року.

Згідно даних, зазначених у довідці травмпункту Святошинського району м. Києва, ОСОБА_9 29 травня 2014 р. в 11.45 год. звернулася до травмпункту: травма побутова, дата, час травми 27 травня 2014 року о 8 год., діагноз: забої, гематоми правої гомілки і стегна, садна нігтьових фаланг П-Ш пальців правої кисті (ас. 42), що суперечить обставинам вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 , викладених в обвинувальному акті, а саме 28 травня 2014 року.

З огляду на зазначені у вищевказаних документах дані, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано не визнав їх належними доказами у справі, з урахуванням того, що вони суперечать між собою та іншим доказам, на які послався прокурор.
Так, потерпіла ОСОБА_11 вказувала, що обвинувачений пошкодив їй вказівні пальці обох рук, свідок ОСОБА_12 зазначила, що вона бачила один травмований палець на лівій руці, в довідці з травмпункту зазначено садна нігтьових фаланг ІІ-ІІІ пальців правої кисті, а у висновку експерта взагалі відсутні посилання на травми пальців. Також в обвинувальному акті зазначено, що потерпілій заподіяні тілесні ушкодження у вигляді гематом правої гомілки та стегна, в довідці травмпункту зазначено забої, гематоми також правої гомілки і стегна, про наявність синців саме на правій нозі вказували потерпіла ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_12 , проте, відповідно до висновку експерта у ОСОБА_9 встановлена наявність синців по передній поверхні лівого стегна в середній та нижній третинах.
Таким чином, прокурором не надані суду належні докази вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 за обставин, викладених у обвинувальному акті.

Згідно з ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

При цьому, згідно з положеннями ч. 3 ст. 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 101 КПК України висновок експерта надається в письмовій формі, але кожна сторона має право звернутися до суду з клопотанням про виклик експерта для допиту під час судового розгляду для роз`яснення чи доповнення його висновку.
Разом з тим, як вбачається з журналу судового засідання, стороною обвинувачення не заявлялось клопотання про виклик експерта в судове засідання для роз`яснення чи доповнення його висновку, про що обґрунтовано зазначив суд у вироку.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не задоволено клопотання сторони обвинувачення про проведення судово-медичної експертизи з метою підтвердження чи спростування показань обвинуваченого та відповідних медичних довідок щодо неможливості обвинуваченим вчинення дій, які йому інкримінуються, внаслідок хвороби спини, як і відмовлено у долучені до матеріалів справи фотокарток, на яких видно, що ОСОБА_6 вільно нахиляється, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.. 332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо:

1) суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності;

2) під час судового розгляду виникли підстави, передбачені частиною другою статті 509 цього Кодексу.

До ухвали суду про доручення проведення експертизи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, включаються питання, поставлені перед експертом учасниками судового провадження, судом. Суд має право не включати до ухвали питання, поставлені учасниками судового провадження, якщо відповіді на них не стосуються кримінального провадження або не мають значення для судового розгляду, обґрунтувавши таке рішення в ухвалі.

З журналу та аудіозапису судового засідання від 1 жовтня 2014 року, зафіксованого на технічному носії, вбачається, що прокурором дійсно заявлялось клопотання про проведення судово-медичної експертизи щодо ОСОБА_6 , яке було поставлено судом на обговорення та запропоновано прокурору зазначити, які питання необхідно поставити перед експертом.
Разом з тим, прокурор, як і інші учасники судового провадження, не вказав, які саме питання він вважає необхідним поставити на вирішення експертів, у зв`язку з чим судом клопотання прокурора було залишено без розгляду з наданням прокурору часу та можливості підготувати обґрунтоване клопотання про призначення судово-медичної експертизи з зазначенням питань, які він вважає необхідним поставити перед експертами.
Проте, прокурором клопотання з дотриманням вимог кримінального процесуального закону не заявлялось, як і не були надані питання, які прокурор вважав необхідним поставити перед експертом.

Також, відповідно до журналу та аудіозапису судового засідання від 1 жовтня 2014 року потерпілою дійсно заявлене клопотання про долучення до матеріалів справи фотокарток, де, зі слів потерпілої, зображений ОСОБА_6 , який виконує фізичну роботу і наявність хвороби спини не заважає йому нахилятися.
Проте, на думку колегії суддів, судом обґрунтовано у задоволенні даного клопотання відмовлено, оскільки, відмовляючи у задоволенні даного клопотання, суд вказав, що з наданих потерпілою фотокарток не вбачається, яка особа зображена на них, хто, кого та при яких обставинах фотографував.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено й у задоволенні клопотання прокурора про допит малолітнього сина потерпілої в якості свідка, з огляду на те, що психічний та розумовий розвиток чотирирічної дитини не дозволить отримати від свідка вичерпні свідчення та може завдати йому психологічну травму.
Інших доказів стороною обвинувачення не надано.

Згідно положень статті 62 Конституції України, ст.. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Це положення передбачено й пунктом 2 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, в якому зазначено, що кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинуватим, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку.
З огляду на встановлені під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції фактичні обставини провадження, на підставі дослідження всіх наданих сторонами доказів і неможливості отримання нових, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 125 КК України, вчинене ОСОБА_6 .
При цьому колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що висновки суду першої інстанції, які викладені в мотивувальній та резолютивній частині вироку, містять істотні суперечності в частині мотивів виправдання ОСОБА_6 , оскільки як у мотивувальній, так і у резолютивний частині вироку, з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, зазначені підстави виправдання ОСОБА_6 за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду є законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.
Порушень норм кримінального та кримінального процесуального законодавства, які були б підставами для скасування судового рішення, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А :
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, апеляційну скаргу із змінами прокурора ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом 3 місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, засудженим у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

____________________________ _____________________________ ___________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3