Дата документу Справа № 236/1783/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 236/1783/14-к Головуючий в 1 інстанції
№ провадження 11-кп/778/1606/14 ОСОБА_1
Категорія ст. 186 ч. 2, Доповідач в 2 інстанції
ст. 186 ч. 3 КК України ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

у режимі відеоконференцї з приміщення Краснолиманського міського суду Донецької області :

за участі захисника ОСОБА_7 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , прокурора Краснолиманської міжрайонної прокуратури Донецької області ОСОБА_10 на вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 03 лютого 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Білозірка Юрївського району Дніпропетровської області, громадянин України, який має середню освітою, неодружений, не працюючий, який проживає по АДРЕСА_1 , раніше судимий:

· 15 грудня 2003 року за ч. 2 ст.185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;
· 21 грудня 2005 року за ч. 3 ст. 185, ст. 75 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік;
· 14 травня 2009 року за ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 358, ст.ст. 70, 75 КК України до 2 років обмеження волі з іспитовим строком 1 рік;
· 09 вересня 2009 року за ч. 2 ст. 263, 75 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки;
· 16 листопада 2010 року за ст.ст. 185 ч. 3, 70 ч. 4, 75 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки; постановою Краснолиманського міського суду Донецької області від 09.12.2013 року від відбування покарання звільнений у зв`язку з закінченням іспитового строку,

визнаний винним у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід не обирався.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Мукачеве Закарпатської області, громадянин України, який має середню освіту, не одружений, непрацюючий, який проживає по АДРЕСА_2 , раніше судимий:

· 22 квітня 1980 року за ст.ст. 81 ч. 2, 140 ч. 2, 42 КК УРСР до 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 30.03.1983 року на підставі Указу ПВС СРСР «Про амністію» умовно на 9 місяців 28 днів, на підставі ухвали Мукачевського міського суду Закарпатської області від 15.07.1983 року повернутий в місця позбавлення волі, звідки звільнений 18.02.1984 року за відбуттям покарання;
· 28 вересня 1984 року за ст. 214 ч. 1, 14 КК УРСР до 2 років позбавлення волі з застосуванням примусового лікування від алкоголізму;
· 23 грудня 1986 року за ч. 3 ст. 81 КК УРСР до 4 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
· 16 вересня 1992 року за ч. 2 ст. 141 КК УРСР до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
· 09 квітня 1996 року за ч. 2 ст. 141 КК УРСР до 5 років позбавлення волі;
· 27 березня 2001 року за ст. 140 ч. 2 КК УРСР до 1 року з конфіскацією майна;
· 05 липня 2006 року за ч. 1 ст. 185, 75 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік;
· 28 січня 2010 року за ч. 1 ст. 263 КК України до 2 років позбавлення волі;
· 27 травня 2010 року за ст. 395, 70 ч. 4 КК України до 2 років 1 місяця позбавлення волі, звільнений 02 березня 2012 року за відбуттям покарання,

визнаний винним у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід не обирався.

Вироком вирішена доля речових доказів у порядку ст. 100 КПК України.

Згідно вироку 23 серпня 2014 року приблизно о 12-00 год., ОСОБА_8 з метою таємного викрадення чужого майна, разом з ОСОБА_9 , якого ввів в оману щодо своїх намірів вчинити крадіжку, проникли через хвіртку огорожі на територію домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_3 , де ОСОБА_9 проник до насосної ями, де від`єднав від резинової шланги водяний центробіжний електронасос марки «Харків БЦ-11-18-У 1.1», який належить ОСОБА_11 . Коли намагалися таємно покинути територію домоволодіння, були помічені свідками, на їх вимоги повернути викрадене не реагували. Відкрито заволодівши викраденим за попередньою змовою між собою, місце правопорушення покинули, викраденим розпорядилися на власний розсуд, заподіявши потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 150 грн.

В апеляційних скаргах:

· в апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи правильність висновків суду щодо доведеності вини обвинувачених та кваліфікації їх дій, вважає, що суд призначив покарання, яке не відповідає тяжкості вчинених злочинів та особам обвинувачених, просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, якому ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 186 КК України призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі, ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 6 років позбавлення волі;
· обвинувачений ОСОБА_8 , заперечуючи вчинення відкритого заволодіння майном з проникненням у інше сховище зазначає, що скоїв таємне викрадання з території, яка неогороджена забором з усіх сторін, і, таким чином вказує на неправильну кваліфікацію його дій судом першої інстанції. Також зазначає, що суд при призначенні покарання не врахував дані про особу обвинуваченого, незначний розмір викраденого та думку потерпілого, який не наполягав не суворому покаранні. Просить вирок скасувати направити справу на новий розгляд в той же суд в іншому складі;
· обвинувачений ОСОБА_9 вказує, що не знав про наміри ОСОБА_8 викрасти насос, проте суд не взяв до уваги пояснення обвинувачених щодо непричетності ОСОБА_9 до викрадення майна, у зв`язку з чим вважає, що його дії повинні кваліфікуватися за ч. 1 ст. 396 КК України, як заздалегідь не обіцяне приховування тяжкого злочину, на підставі чого, просить змінити вирок шляхом зміни правової кваліфікації його дій з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 396 КК України.

Заслухавши доповідача, обвинувачених та захисника, які не заперечували проти здійснення дистанційного судового розгляду та підтримали апеляційні скарги обвинувачених та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, який не підтримав доводи апеляційної скарги прокурора та вважав, що відсутні підстави для задоволення всіх апеляційних скарг, провівши судові дебати, надавши обвинуваченим останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора, який приймав участь у розгляді справи у суді першої інстанції задоволенню не підлягає, апеляційні скарги обвинувачених підлягають задоволенню частково.

Потерпілий ОСОБА_11 був належним чином повідомлений про розгляд справи в апеляційній інстанції.

Згідно з положеннями ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, відповідають фактичним обставинам і підтверджені зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені та детально викладені у вироку.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним даним, які містяться в наступних джерелах доказів:

· показаннях потерпілого ОСОБА_11 , який суду пояснив, що йому належить водяний електронасос, який він встановив на водяну свердловину з дозволу її власниці ОСОБА_12 13 серпня 2014 року, приблизно о 12-00 год., йому зателефонувала ОСОБА_13 та повідомила, що разом з матір`ю переслідує двох чоловіків, які викрали вказаний насос. Він під`їхав на вказане місце, де затримав ОСОБА_9 , який розказав, що викрав насос разом з ОСОБА_8 ;
· поясненнях свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , з яких випливає, що ОСОБА_15 побачила, що обвинувачені знімають з водяної свердловини сусідки насос. Свідки вибігли на вулицю та стали кричати обвинуваченим, щоб вони повернули насос, почувши їх крики, обвинувачені не зупинилися, а навпаки почали тікати, утримуючи насос, а ОСОБА_13 на велосипеді стала переслідувати їх, але змогла наздогнати ОСОБА_16 , який вже був без насосу, вимоги повернути насос, не виконав, насос потім було знайдено;
· поясненнях свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які суду показали, що 23.08.2014 року в їх присутності ОСОБА_8 просив ОСОБА_9 допомогти йому зняти та встановити його сестрі водяний насос, за що він заплатить йому 30-50 грн і ОСОБА_20 погодився. Пізніше ОСОБА_9 повідомив сестрі, що зрозумів, що викрав чуже майно, коли їх стали переслідувати, а його затримали;
· показаннях свідка ОСОБА_21 , який суду показав,що він бачив, як у зустрічному йому напрямку йшли обвинувачені, і один з них, ОСОБА_9 , ніс поліетиленовий пакет з водяним насосом та чув як ОСОБА_14 кричала їм у слід, щоб вони припинили злочинні дії, на що обвинувачені не зупинилися, а навпаки прискорили свій рух в напрямку залізничної колії, після чого, ОСОБА_14 , пояснила, що обвинувачені вкрали водяний електронасос, він намагався їх наздогнати та не зміг, повертаючись, знайшов насос і повернув власнику.

Суд першої інстанції належно дослідив і перевірив усі наявні в матеріалах провадження докази, в тому числі, відносно їх належності та допустимості, надав об`єктивну оцінку доказам в їх сукупності та узгодженості між собою, на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у відкритому викраденні чужого майна, скоєного за попередньою змовою групою осіб з проникненням у сховище, ОСОБА_9 у відкритому викраденні чужого майна (грабежу), вчиненому повторно.

Доводи апеляційних скарг обвинувачених щодо неправильної кваліфікації їх дій є необґрунтованими і не знайшли свого підтвердження доказами наявними в матеріалах провадження.

Згідно роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009р., дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_21 свідчать про те, що таємне викрадення чужого майна, переросло в відкрите викрадення, що достатньо розуміли обвинувачені, які діючи сумісно, на вимоги свідків повернути викрадене, стали убігати від них, утримуючи майно. Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 усвідомлював, що приймає співучасть у відкритому, очевидному для потерпілого і свідків заволодінні чужим майном.

З показань свідків ОСОБА_11 , який вказував, що ОСОБА_9 розказав, що викрав насос разом з ОСОБА_22 ; пояснень ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , які зазначали, що ОСОБА_9 не признавався куди заховав викрадений насос; пояснень ОСОБА_17 , якій після вчинення злочину обвинувачений ОСОБА_9 повідомив, що зрозумів, що викрав чуже майно, чим спростовуються доводи апеляційних скарг обвинувачених щодо неправильної кваліфікації їх дій.

При цьому аргументи обвинувачених були перевірені судом першої інстанції та були аргументовано спростовані судом першої інстанції.

Кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 186 КК України., ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України є вірною.

Судове рішення відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави такого рішення.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, відсутність тяжких наслідків, особи винних, які були неодноразово засуджені, мають постійне місце проживання, де характеризуються посередньо. Між тим, на думку колегії суддів, суд не врахував в достатній мірі вартість предмету злочину, відсутність матеріальної шкоди, думку потерпілого щодо призначення не суворого покарання та призначив обвинуваченим покарання, яке не відповідає критерію справедливого покарання, у розумінні ст.414 КПК України через суворість. З цих підстав колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного покарання.

Судова колегія вважає за можливе пом`якшити призначене покарання до розмірів мінімального, а відносно ОСОБА_8 - близького до мінімального, передбачених статтями обвинувачення засуджених осіб.

Проте, колегія суддів не вбачає підстав до застосування ст.ст. 69, 75 КК України.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:

апеляційну скарги прокурора залишити без задоволення.

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Краснолиманського міського суду Донецької області від 03 лютого 2015 року відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в частині призначення покарання змінити.

Призначене покарання ОСОБА_8 за ч.3 ст. 186 пом`якшити з 5 років позбавлення волі до 4 років 2 місяців позбавлення волі.

Призначене покарання ОСОБА_9 за ч.2 ст. 186 КК України пом`як шити з 4 років 6 місяців позбавлення волі до 4 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Касаційна скарга може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: 1 2 3