Справа № 675/760/15-к
Провадження № 1-в/675/115/2015
У Х В А Л А
"16" червня 2015 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю: прокурора ОСОБА_3 , представника ЗВК № 58 ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізяслав заяву засудженого ОСОБА_5 про захист прав і законних інтересів, -

в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою, у якій зазначає, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі без можливості умовно-дострокового звільнення суперечить вимогам ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справах «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» від 09 липня 2013 року, «Лєже проти Франції» від 11 квітня 2006 року, «Кафкаріс проти Кіпру» від 12 лютого 2008 року, ОСОБА_5 просить суд переглянути вирок апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2002 року, привести вказане судове рішення у відповідність до вимог ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та розглянути питання про його умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.

Також захисник засудженого ОСОБА_6 подав до суду заяву, в якій зазначає, що на час вчинення ОСОБА_5 злочинів законом про кримінальну відповідальність покарання у вигляді довічного позбавлення волі передбачено не було, такий вид покарання був введений до Кримінального кодексу України лише з 10 липня 2000 року. Беручи до уваги ч. 2 ст. 4 КК України, якою передбачено, що злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння, та ч. 2 ст. 5 КК України, яка зазначає, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі, захисник ОСОБА_6 вважає, що ОСОБА_5 утримується в місцях позбавлення волі незаконно.

У судовому засіданні ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 заяву підтримали та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення заяви заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Представник установи ОСОБА_4 вважав, що заява засудженого до задоволення не підлягає.

Заслухавши пояснення засудженого та його захисника, представника ЗВК № 58, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши надані матеріали, суд приходить до висновку, що заява до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ОСОБА_5 засуджений 28 січня 2002 року вироком судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Черкаської області за ст. 190-1 КК України 1960 року, ст. 69 КК України 1960 року, ст. 187 ч. 4 КК України 2001 року, ст. 223 ч. 2 КК України 1960 року, ст. 42 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацію майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 09 липня 2002 року вирок апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2002 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Замковій виправній колонії № 58. Згідно з характеристикою на засудженого станом на 11.06.2015 року він характеризується посередньо, за час відбування покарання ОСОБА_5 допустив 4 порушення порядку відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, стягнення погашені, не заохочувався.

У своїй заяві засуджений, крім іншого, стверджує, що стаття 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вимагає наявності реальної можливості дострокового звільнення від довічного позбавлення волі. Натомість, національне законодавство України не передбачає права умовно-дострокового звільнення таких осіб та права на перегляд вироку через певний строк відбування покарання. Кримінальний закон передбачає можливість звернутися до Президента України за помилуванням, однак, таке право на практиці реалізувати неможливо.

Зазначені недоліки законодавства, на думку ОСОБА_5 , є підставою для перегляду вироку апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2002 року та умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання.

Суд не погоджується з такими доводами ОСОБА_5 з наступних підстав.

У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є умовно-дострокове звільнення.

Згідно з ч. 3 ст. 154 КВК України, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленої Кримінальним кодексом України частини строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

У відповідності до ст. 82 ч. 1 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Заміна не відбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована якщо засуджений став на шлях виправлення, та після відбуття не менше двох третин строку покарання, призначеного за особливо тяжкий злочин.

У відповідності до п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовне дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно дострокове звільнення від відбування покарання відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України можуть застосуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що можливість умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, ст.ст. 81, 82 КК України дійсно не передбачена.

Водночас, частиною першою статті 87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

У відповідності до п.п. 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні; засуджена судом іноземної держави і передана для відбування покарання в Україну без умови про незастосування помилування, вирок суду щодо якої приведено у відповідність із законодавством України; засуджена в Україні і передана для відбування покарання іноземній державі, якщо ця держава погодилася визнати і виконати прийняте в Україні рішення про помилування. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.

Таким чином, чинне законодавство України надає особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість дострокового звільнення за певних обставин. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_5 .

Доводи засудженого про те, що підставою умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» від 09 липня 2013 року, «Лєже проти Франції» від 11 квітня 2006 року, «Кафкаріс проти Кіпру» від 12 лютого 2008 року не є переконливими для суду.

Зокрема, у рішенні по справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Довічно ув`язнений має право знати з самого початку свого строку, що він має робити для того, щоб стосовно нього було розглянуто питання про дострокове звільнення, за яких умов такий перегляд має бути здійснений, включаючи, коли він буде чи може бути здійснений. Для належного виконання цього рішення держава відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

Водночас, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

За змістом Рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Велика Палата Європейського суду з прав людини у справі Вінтера постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.

Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Слід зазначити, що жодне із рішень Європейського суду з прав людини, на які посилається ОСОБА_5 , не містить вимогу про умовно-дострокове звільнення засуджених. Зазначені рішення вказують на порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо нескорочуваності довічного позбавлення волі та необхідність проведення законодавчих реформ механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

Таким чином, на думку суду, на даний час відсутні законні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого до довічного позбавлення волі.

Твердження захисника засудженого щодо необхідності звільнення ОСОБА_5 з місць позбавлення волі у зв`язку з відсутності у кримінальному законодавстві на час вчинення злочинів покарання у виді довічного позбавлення волі суд відхиляє з наступних підстав.

Суд вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом, тощо.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на чому наполягає засуджений (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року).

Такі висновки узгоджуються також з рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі)

Також, з огляду на те, що вирок суду відносно ОСОБА_5 набрав законної сили, був предметом касаційного перегляду, а суд першої інстанції в даній стадії процесу не вправі вирішувати ті питання, які вирішуються судом при розгляді справи по суті, вимоги захисника в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону та підлягають відхиленню.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що заява ОСОБА_5 до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного, ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішень Європейського суду з прав людини у справах «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» від 09 липня 2013 року, «Лєже проти Франції» від 11 квітня 2006 року, «Кафкаріс проти Кіпру» від 12 лютого 2008 року, «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, ст.ст. 81, 82, 87, 88 КК України, ст.ст. 152, 154 КВК України, п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовне дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, п.п. 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :
У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про захист прав і законних інтересів відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Хмельницької області через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1