ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
5-2715кМ14 У х в а л а
Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
цивільних і кримінальних справ у
головуючого - судді Пойди М.Ф., суддів
-Бех М.О., Квасневської Н.Д., з участю
прокурора - Міщенко Т.М., потерпілої
ОСОБА_1, виправданого ОСОБА_2 та його
захисника ОСОБА_3, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
кримінальну справу за касаційною
скаргою заступника прокурора
Хмельницької області на вирок
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 30 грудня 2013
року та на ухвалу Апеляційного суду
Хмельницької області від 11 березня 2014
року щодо ОСОБА_2, -
Вироком Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 30 грудня
2013 року -

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

раніше не
судимого,

виправдано за ч. 1 ст. 115 КК України у
звʼ?язку з недоведеністю його участі у
вчиненні злочину.

У задоволенні цивільних позовів
потерпілих ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до
ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду
Хмельницької області від 11 березня 2014
року вирок Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 30 грудня 2013 року щодо
ОСОБА_2 залишено без зміни.

Органами досудового слідства ОСОБА_2
обвинувачувався у вчиненні злочину за
наступних обставин.

Вночі 27 жовтня 2001 року виправданий,
будучи неповнолітнім, поблизу
підприємства «Ростмир», що по вулиці
Курчатова, 101/2 у місті

Хмельницькому, у ході сварки з ОСОБА_7,
яка переросла у бійку, з мотивів
особистої неприязні, яка виникла
раптово, умисно з метою позбавлення
життя наніс ОСОБА_7 удари спочатку
кулаком, а потім ногою у голову, від
яких потерпілий, отримавши тілесні
ушкодження в виді переломів кісток
обличчя, знепритомнів.

Вважаючи його мертвим, ОСОБА_2 заховав
тіло поблизу дороги та про вчинене
повідомив свого брата - ОСОБА_8
Повернувшись разом до ОСОБА_7, який не
подавав ознак життя, ОСОБА_2 і ОСОБА_8 з
метою приховування вчиненого вбивства
перевезли тіло автомобілем марки
«Шкода Фаворит», державний
реєстраційний номер НОМЕР_2, який
належав ОСОБА_8, у безлюдне місце та
вкинули у воду осушувального каналу
річки Південний Буг поблизу
пішоходного мосту в напрямку села
Олешин Хмельницького району. В
результаті таких дій смерть ОСОБА_7
настала внаслідок асфіксії від
утоплення у воді.

Участь ОСОБА_2 у вчиненні цього злочину
суд визнав недоведеною.

У касаційній скарзі прокурор,
посилаючись на істотні порушення судом
вимог кримінально-процесуального
закону та неправильне застосування
кримінального закону, порушує питання
про скасування судових рішень і
направлення справи на новий судовий
розгляд. В обґрунтування наведеного
зазначає, що суд, всупереч вимогам ст.
ст. 323, 334 КПК України (1960 року), належним
чином не обгрунтував підстави для
виправдання ОСОБА_2 та не зазначив у
вироку мотивів, через які відкинув
докази обвинувачення, зокрема,
показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, у
сукупності з почтатковими показаннями
ОСОБА_8, як свідка, та ОСОБА_2 як
підозрюваного, підтвердженими у ході
відтворень обстановки і обставин
події, даними явки з повинною ОСОБА_2,
висновків судово-медичних та
судово-криміналістичної експертиз,
протоколу огляду та прослуховування
аудіозаписів розмов ОСОБА_2 з
особою, що знаходилася разом з ним у
камері ізолятора тимчасового тримання
(далі - ІТТ) Хмельницького РВ УМВС
України в Хмельницькій області.

Прокурор вказує, що апеляційний суд,
порушивши вимоги ст. 377 КПК України (1960
року), не здійснив належної перевірки
аналогічних доводів, що були викладені
в апеляції прокурора на вирок, і
помилку місцевого суду не виправив.

Заслухавши доповідь судді, думку
прокурора та потерпілої ОСОБА_1, які
касаційну скаргу підтримали і просили
її задовольнити, пояснення
виправданого ОСОБА_2 та його захисника
ОСОБА_3, які вказували на
безпідставність касаційної скарги і
наводили доводи законності і
обгрунтованності судових рішень, які
оскаржуються, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає її
обґрунтованою, з огляду на що її
задовольняє.

Відповідно до ст. 2 КПК України (1960 року)
завданнями кримінального судочинства
є охорона прав та законних інтересів
фізичних і юридичних осіб, які беруть в
ньому участь, а також швидке і повне
розкриття злочинів, викриття винних та
забезпечення правильного застосування
Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив
злочин, був притягнутий до
кримінальної відповідальності і жоден
невинний не був покараний.

Вирок суду відповідно до ст. 323 КПК
України (1960 року) повинен бути законним
і обґрунтованим. Суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи.

Виходячи з вимог ч. 7 ст. 334 КПК України
(1960 року) та роз'яснень, які містяться в
п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 5 від 29 червня 1990 року «Про
виконання судами України
законодавства і постанов Пленуму
Верховного Суду України з питань
судового розгляду кримінальних справ і
постановлення вироку», в мотивувальній
частині виправдувального вироку
повинні бути викладені: формулювання
обвинувачення, яке пред'явлене
підсудному і визнане судом
недоведеним; аналіз і оцінка доказів,
як тих, що були зібрані на досудовому
слідстві, так і поданих у судовому
засіданні; мотивований висновок суду
про те, чому суд відкинув докази
обвинувачення; підстави для
виправдання підсудного (відсутність
події злочину, відсутність у діянні
підсудного складу злочину;
недоведеність участі підсудного у
вчиненні злочину).

Наведених вимог судом першої інстанції
не дотримано.

Виправдовуючи ОСОБА_2 у вчиненні
злочину, суд виходив із того, що зібрані
у справі докази обвинувачення одержані
незаконним шляхом, мають характер
припущень та не доводять винуватості
виправданого у скоєнні вбивства. Дані
початкових визнавальних показань
ОСОБА_2 як підозрюваного, в тому числі в
ході відтворення обстановки і обставин
події, суд визнав недопустимими
доказами у звʼ?язку з тим, що відповідні
процесуальні дії з ОСОБА_2, який
підозрювався у вчиненні злочину у
неповнолітньому віці, всупереч вимогам
ст. 45 КПК України (1960 року) було
проведено без участі захисника, тобто з
порушенням права на захист. Суд визнав
неефективним розслідування заяв
виправданого про незаконність його
затримання і застосування
недозволених методів слідства,
внаслідок чого він обмовив себе у
початкових свідченнях. Як зазначив суд,
зміст явки з повинною ОСОБА_2 про те, що
вони з братом за допомогою мотузки
привʼ?язали до тіла ОСОБА_7 металевий
диск і вкинули його у річку Південний
Буг, не відповідав даним протоколу
огляду місця події про виявлення трупа
потерпілого у водному каналі поблизу
заводу ДСК, розташованого за 2
кілометри від вказаного підозрюваним
місця, без диска, мотузки та слідів від
останньої. Наведені розбіжності, на
думку суду, свідчили про те, що
виправданий не знав дійсних обставин
вбивства ОСОБА_7

Крім цього, суд зазначив, що висновком
жодної з проведених у справі
судово-медичних експертиз не було
встановлено прижиттєвий характер
заподіяних потерпілому тілесних
ушкоджень, а дані висновку первинної
експертизи № 176 від 2 квітня 2002 року про
настання смерті ОСОБА_7 від асфіксії
через утоплення суперечили висновку
комісійної судово-медичної експертизи
№ 381 від 16 січня 2006 року, згідно з якими
причину смерті встановити не вдалося.

Дані аудіозаписів розмов ОСОБА_2 у
камері ІТТ суд не взяв до уваги з огляду
на те, що відповідне негласне зняття
інформації було розпочато 16 грудня 2001
року, тобто раніше одержання
відповідного дозволу на підставі
постанови Апеляційного суду
Хмельницької області від 17 грудня 2001
року.

Суд визнав недопустимими доказами дані
висновку судово-криміналістичної
експертизи волокнистих матеріалів №
1560 від 8 травня 2002 року про виявлення на
килимовому покритті з багажного
віддділення автомобіля ОСОБА_8 волокон
бавовни спільної родової належності з
волокнами, які входили до складу
тканини штанів ОСОБА_7, пославшись на
відмінності в упакуванні й
опечатуванні обʼ?єктів, вилучених у
ході огляду автомобіля і направлених
на експертне дослідження, що, на думку
суду, породжувало сумніви у їх
ідентичності.

Однак з такими висновками суду
погодитися не можна.

Відкинувши як докази обвинувачення
дані явки з повинною ОСОБА_2 з огляду на
невідповідність її змісту іншим
зібраним у справі доказам, суд не взяв
до уваги, що при цьому виправданий у
період, коли ОСОБА_7 розшукувався як
зниклий без вісти і його доля нікому, в
тому числі працівникам міліції, не була
відома, чітко й послідовно вказав
спосіб його вбивства і приховування
слідів - нанесення ударів рукою та
ногою у голову і викидання тіла саме у
водойму в районі річки Південний Буг,
що було об'єктивно підтверджено даними
протоколу огляду місця події від 2
березня 2002 року з планом-схемою про
виявлення трупа ОСОБА_7 у каналі річки
Південний Буг на вулиці Курчатова, на
якій згідно з показаннями ОСОБА_2 було
вчинено вбивство, а також висновку
комісійної судово-медичної експертизи
№ 381 від 16 січня 2006 року про заподіяння
потерпілому тілесних ушкоджень у виді
переломів кісток лицевого черепа, що
могли утворитися внаслідок
травматичних впливів твердими тупими
предметами з обмеженою поверхнею
контакту (т. 1, а. с. 30-32, т. 2, а. с. 30, т. 8, а.
с. 156-171).

Констатувавши неефективність
розслідування заяв виправданого про
самообмову у явці з повинною, внаслідок
застосування недозволених методів
слідства, суд не здійснив належного
аналізу результатів перевірки,
проведеної прокуратурою міста
Хмельницького в порядку ст. 97 КПК
України (1960 року).

Суд залишив поза увагою, що відповідні
показання ОСОБА_2 перевірено
шляхом проведення додаткової
судово-медичної та
медико-криміналістичної експертиз. За
результатами експертних досліджень
твердження виправданого про нанесення
йому працівниками міліції ударів в
обличчя і тулуб, катування з
застосуванням колюче-ріжучих
предметів, електричного струму та
іншими вказаними ним способами не
знайшли підтвердження об'єктивними
судово-медичними даними (т. 14, а. с. 139-143,
145-151).

За наслідками перевірки прокуратурою
міста Хмельницького винесено
постанову про відмову в порушенні
кримінальної справи, яка у
встановленому законом порядку не
скасована (т. 14, а. с. 164-168).

Не дано у вироку оцінки і показанням
допитаних у судовому засіданні свідків
- працівників міліції та прокуратури
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, які підтвердили
добровільність показань ОСОБА_2 і
ОСОБА_8, категорично заперечили
застосування недозволених методів
слідства, а походження виявлених у
ОСОБА_2 тілесних ушкоджень пояснили
застосуванням на підставі ст. 12 Закону
України «Про міліцію» заходів
фізичного впливу для припинення
насильства з боку виправданого щодо
працівника міліції, що підтверджено
даними відповідних рапортів і висновку
за матеріалами службового
розслідування (т. 1, а. с. 149-160, т. 16, а. с.
59-62, 70-74, 76, 78-79, 85-86, 87-зворот-88).

Пославшись в обґрунтування своєї
позиції на незаконність оформлення 13
грудня 2001 року матеріалів про вчинення
ОСОБА_2 адміністративного
правопорушення, суд не виклав
мотивованого висновку про те, яким
чином вказані обставини вплинули на
допустимість доказів обвинувачення,
враховуючи, що явка з повинною і
показання ОСОБА_2, як підозрюваного,
були одержані починаючи з 14 грудня 2001
року, тобто з дня його затримання в
порядку ст. 115 КПК України (1960 року).

Визнавши недопустимими доказами всі
без винятку визнавальні показання
ОСОБА_2 під час досудового слідства
внаслідок порушення права на захист,
суд не дав належної оцінки протоколу
його допиту як підозрюваного від 15
грудня 2001 року, у присутності
запрошеного самим ОСОБА_2 захисника -
адвоката ОСОБА_21 (т. 1, а. с. 74-89).

Не навів суд і переконливих мотивів,
через які відкинув, як докази
винуватості ОСОБА_2, показанням
свідків: ОСОБА_8, який у початкових
свідченнях, у тому числі в ході
відтворення обстановки і обставин
події, підтверджував повідомлені
виправданим обставини приховування
слідів вбивства і факт вчинення такого
злочину саме ОСОБА_2, відомий йому зі
слів останнього; ОСОБА_9 про те, що в ніч
з 26 на 27 жовтня 2001 року після проведення
часу в молодіжному центрі «Діана», де
виникла сварка між ОСОБА_7 і ОСОБА_2,
вона перебувала разом з ОСОБА_8 у
приміщенні офісу підприємства
«Ростмир», при цьому ОСОБА_8 залишав її
на деякий час, а повернувшись, був дуже
знервований і поспішав покинути це
місце; ОСОБА_12 і ОСОБА_14, що підтвердили
факт конфлікту між виправданим і
потерпілим, при цьому ОСОБА_12
наголошував, що ОСОБА_2 був дуже
озлоблений і ситуація ледве не дійшла
до бійки; ОСОБА_22, якому від
працівників молодіжного центру
«Діана» було відомо, що в ніч з 26 на 27
жовтня 2001 року, після 24 години, ОСОБА_2
або ОСОБА_8 з кимось билися на вулиці
біля бару, після чого в одного з них
були сліди крові на одязі і тілесні
ушкодження на руці (т. 1, а. с. 42-43, 45-46, т. 3,
а. с. 54, 70-72, 74-76, 95-99, 133-134, т. 14, а. с. 125-126, т.
16, а. с. 58-59, 65-зворот-66, 68-зворот-70).

Оцінюючи такі свідчення, суд обмежився
формальною вказівкою на те, що вони не
доводять причетність ОСОБА_2 до
вчинення злочину, яка не ґрунтується на
повному, всебічному і об'єктивному
дослідженні всіх обставин справи в їх
сукупності, як того вимагає ст. 67 КПК
України (1960 року).

Суд безпідставно не взяв до уваги дані
аудіозаписів розмов ОСОБА_2 з особою,
яка перебувала з ним у камері ІТТ, за
результатами заходів по негласному
зняттю інформації в закладах системи
МВС України та Державного Департаменту
України з питань виконання покарань,
зазначивши, що відповідні заходи
почали застосовуватися до одержання
відповідного дозволу суду.

Водночас з матеріалів справи
вбачається, що аудіозаписи, які мали
доказове значення, одержані 17 і 21
грудня 2001 року, тобто після
санкціонування заходів негласного
зняття інформації на підставі
постанови Апеляційного суду
Хмельницької області від 17 грудня 2001
року в порядку, передбаченому ст. 8
Закону України «Про
оперативно-розшукову діяльність».
Магнітні носії саме з такими записами
були оглянуті, прослухані слідчим та
приєднані до справи як речові докази в
порядку ст. ст. 78, 79, 190 КПК України (1960
року), а також досліджувалися експертом
при проведенні судової експертизи
звукозапису (т. 4, а. с. 45-46, 47-а-93, т. 7, а. с.
70-81).

Відповідно до текстової роздруківки
таких записів ОСОБА_2 у вільній розмові
докладно повідомляв причини та спосіб
вбивства ним ОСОБА_7, послідовність
приховування слідів злочину.

Викладені ОСОБА_2 у камері ІТТ
обставини вчинення злочину та
приховування його слідів аналогічні
вказаним ним у явці з повинною та
показаннях як підозрюваного. При цьому
ОСОБА_2 наголошував, що ніколи не дав би
визнавальних свідчень, якби дійсно не
вчиняв злочину, та вказував, що з метою
уникнення відповідальності за скоєне
повідомив правоохоронним органам
неправильне місцезнаходження трупа,
розраховуючи, що його не знайдуть (т. 4,
а. с. 47а-91).

Не дав суд належної оцінки і даним
висновку судово-криміналістичної
експертизи волокнистих матеріалів №
1560 від 8 травня 2002 року про виявлення на
килимовому покритті автомобіля марки
«Шкода Фаворит», державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, що
перебував у коритсуванні ОСОБА_8,
волокон бавовни спільної родової
належності з волокнами, які входили до
складу тканини брюк ОСОБА_7 (т. 2, а. с.
111-113).

Поставивши такі дані під сумнів з
огляду лише на формальні розбіжності в
упакуванні й опечатуванні обʼ?єктів, що
були виявлені в ході огляду місця події
та направлені на експертне
дослідження, суд не перевірив
обʼ?єктивну можливість фальсифікації
виявлених слідів, враховуючи, що
килимове покриття з автомобіля ОСОБА_8
надійшло до експертної установи 13
лютого 2002 року, а труп ОСОБА_7 разом з
одягом, наданим експерту в подальшому
для порівняльного дослідження,
виявлено значно пізніше, лише 2 березня
2002 року (т. 2, а. с. 30-32, 111-113).

Пославшись в обґрунтування прийнятого
рішення на протиріччя у висновках
судово-медичних експертиз № 176 від 2
квітня 2002 року та № 381 від 16 січня 2006
року щодо причин смерті ОСОБА_7, суд не
дотримався положень наведених у п. 13
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 8 від 3 травня 1997 року «Про
судову експертизу у кримінальних і
цивільних справах» (далі - Постанови),
відповідно до яких у випадках, коли в
справі щодо одного й того ж предмета
проведено декілька експертиз, у тому
числі комплексну, комісійну, додаткову
чи повторну, суд повинен дати оцінку
кожному висновку з точки зору
всебічності, повноти й об'єктивності
експертного дослідження. Не повинна
віддаватись перевага висновку
експертизи лише тому, що вона проведена
комісійно, повторно, експертом
авторитетної установи або таким, який
має більший досвід експертної роботи,
тощо.

При перевірці й оцінці експертного
висновку суд відповідно до вимог п. 17
Постанови повинен з'ясувати, зокрема,
достатність поданих експертові
об'єктів дослідження, повноту
відповідей на порушені питання,
обґрунтованість експертного висновку
та його узгодженість з іншими
матеріалами справи.

Всупереч наведеним вимогам, суд не взяв
до уваги, що при проведенні первинної
експертизи № 176 від 2 квітня 2002 року
безпосередніми об'єктами експертного
дослідження були як труп потерпілого в
цілому, так і внутрішні органи. При
цьому експерт дійшов висновку, що
причиною смерті ОСОБА_7 стала механічна
асфіксія від закриття дихальних шляхів
водою, про що свідчила найважливіша
ознака утоплення - наявність у
внутрішніх органах планктону родини
Напівкулових центричних (т. 2, а. с. 85-87).

Водночас, на момент проведення
комісійної експертизи № 381 від 16 січня
2006 року, за результатами якої причину
смерті потерпілого не встановлено,
гістологічні препарати з трупа ОСОБА_7
було втрачено і вони не були об'єктами
безпосереднього дослідження (т. 7, а. с.
10, 27, 57-58, т. 8, а. с. 31).

Суд не вмотивував, чому він надав
перевагу даним висновку експерта № 176
від 2 квітня 2002 року, в частині
невиявлення при дослідженні трупа
ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, над даними
висновку комісійної судово-медичної
експертизи № 381 від 16 січня 2006 року про
наявність у потерпілого ушкоджень
кісток черепа (т. 2, а. с. 85-87, т. 8, а. с.
156-171).

Вказавши як на обставину, що
виправдовує ОСОБА_2, на невстановлення
за результатами експертних досліджень
прижиттєвого характеру таких
ушкоджень, суд не перевірив об'єктивну
можливість вирішення даного питання
експертним шляхом, враховуючи
виявлення трупа ОСОБА_7 більш як через
чотири місяці після смерті у стані
різко виражених гнилісних змін.

Посилання у вироку на показання
свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 і ОСОБА_23 про
те, що ОСОБА_7 пішов з молодіжного
центру «Діана» у супроводі двох
невідомих хлопців, а ОСОБА_2 у цей час
перебував у барі, не ґрунтуються на
точному змісті наведених показань, з
яких не вбачалося, що свідки були
очевидцями місця знаходження ОСОБА_2
Крім цього, свідки не могли конкретно
вказати осіб, у супроводі яких ОСОБА_7,
нібито, залишив заклад, чітко описати
їх зовнішність і вказували, що впізнати
цих осіб не зможуть (т. 1, а. с. 217-218, т. 3, а.
с. 77-78, 86-87, 89-90, т. 16, а. с. 68, 83, 87).

Обґрунтувавши свої висновки
показаннями свідків ОСОБА_24 і
ОСОБА_28 про те, що вони бачили ОСОБА_7
живим удень 27 жовтня 2001 року, суд не
перевірив такі свідчення на предмет
відповідності обставинам справи,
враховуючи, зокрема, протиріччя у
показаннях цих свідків щодо одягу
потерпілого і факти неодноразового
надходження під час розшуку ОСОБА_7
недостовірної інформації про місце
його перебування, в тому числі з
анонімних джерел (т. 1, а. с. 21-22, 32, т. 16, а.
с. 83-84).

Враховуючи викладене, суд всупереч
вимогам ст. 334 КПК України (1960 року) не
виклав у вироку достатніх підстав,
через які він надав перевагу
показанням саме цих свідків над іншими
зібраними у справі доказами і дійшов
висновків про те, що вони спростовують
докази обвинувачення.

Невиявлення в ході огляду місця події
металевого диска і мотузки, які
відповідно до показань ОСОБА_2 і ОСОБА_8
вони прив'язували до тіла ОСОБА_7, та
відсутність слідів такої мотузки на
одязі потерпілого не є переконливими
доказами, які би виправдовували ОСОБА_2,
враховуючи тривале перебування трупа
ОСОБА_7 у водоймі.

Таким чином, суд всупереч вимогам ст. 334
КПК України (1960 року) не здійснив
належного аналізу численних доказів
обвинувачення та не навів у вироку
переконливих мотивів, через які взяв до
уваги одні докази і відкинув інші.
Висновки суду про недоведеність участі
ОСОБА_2 у вчиненні злочину не
ґрунтуються на повному, всебічному й
об'єктивному дослідженні всіх обставин
справи в їх сукупності і всіх
передбачених законом заходів для
такого дослідження судом не вжито.

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув, усупереч вимогам ст. 377 КПК
України (1960 року) не навів в ухвалі
переконливих мотивів, через які визнав
необґрунтованими апеляційну скаргу
прокурора, подану з підстав,
аналогічних наведеним у касаційній
скарзі, і помилку місцевого суду не
виправив.

Зазначені порушення
кримінально-процесуального закону
перешкодили судам першої і апеляційної
інстанцій повно та всебічно розглянути
справу і прийняти законні й
обґрунтовані рішення, а тому,
відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України (1960
року), є істотними.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК України (1960
року) вирок та ухвала підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд, під час якого
необхідно усунути порушення, вказані в
цій ухвалі, повно, всебічно й об'єктивно
дослідити всі обставини справи в їх
сукупності та прийняти законне і
обґрунтоване рішення, виклавши його у
процесуальному документі, який би
відповідав вимогам закону.

Керуючись ст. ст. 394-396, 398 КПК України (1960
року), п. 11, 15 Розділу XI КПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Хмельницької області задовольнити.

Вирок Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від 30 грудня
2013 року та ухвалу Апеляційного суду
Хмельницької області від 11 березня 2014
року щодо ОСОБА_2 скасувати, а
кримінальну справу направити на новий
судовий розгляд.

С у д д і:

Пойда М.Ф. Бех М.О.
Квасневська Н.Д.