У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Міщенка С.М.,

суддів

Федченка О.С. і
Кармазіна Ю.М.

за участю прокурора

Кривов'яза Я.І.,

розглянувши
в судовому засіданні 11 березня 2008 року в м. Києві кримінальну справу за
касаційною скаргою захисника ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок
колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду
Хмельницької області від 26 квітня 2007 року,

в с т а н о в и л а:

вироком
Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26 грудня 2006 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1народження,

громадянин України, судимий:

- 29.10.2001 року Хмельницьким міськрайонним судом

за ст. 185 ч. 3 КК України із застосуванням

ст. 44 КК України (1960 р.) на три роки позбавлення волі

з наданням відповідно до ст. 46-1 КК України (1960 р.)

відстрочки
виконання вироку на 1 рік 6 місяців;

- 20.12.2005 року тим же судом за сукупністю злочинів,

передбачених ст.ст. 185 ч. 3, 190 ч.
2, 358 ч. 3 КК України

на три роки позбавлення волі
зі звільненням від покарання

на підставі ст. 75 КК України з випробуванням протягом

дворічного іспитового строку,

був засуджений:

- за
ст. 185 ч. 3 КК України на три роки позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш
суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 було визначено остаточне покарання у
виді позбавлення волі строком на чотири роки з іспитовим строком на два роки.

- за
ст. 185 ч. 2 КК України на два роки позбавлення волі;

- за
ст. 186 ч. 2 КК України на чотири роки позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до
призначеного покарання частково приєднано покарання за вироком Хмельницького
міськрайонного суду від 20 грудня 2005 року та визначено остаточно до
відбування п'ять років шість місяців позбавлення волі.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_3, вирок
щодо якого в касаційному порядку не оскаржується.

Цим же вироком постановлено стягнути:

- із
ОСОБА_1 і ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_4 2115 гривень майнової шкоди і 49
гривень 57 копійок судових витрат;

- із
ОСОБА_1 на користь:

ОСОБА_5 2945 гривень;

ОСОБА_6 1802 гривні;

ОСОБА_71237 гривень;

ОСОБА_8 2029 гривень.

Вироком колегії суддів судової палати у
кримінальних справах апеляційного суду Хмельницької області від 26 квітня 2007
року зазначений вирок Хмельницького міськрайонного суду щодо ОСОБА_1 в частині
призначення покарання за сукупністю злочинів (ст. 70 КК України) та за
сукупністю вироків (ст. 71 КК України) скасовано.

Цим вироком судом апеляційної інстанції
ОСОБА_1 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів до покарання,
призначеного за ч. 3 ст. 185 КК України (епізод крадіжки в жовтні 2003 року), частково
приєднано покарання за вироком від 20.12.2005 року і визначено покарання у
виді позбавлення волі строком на чотири роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених за
ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на два роки та за ч. 2
ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на чотири роки, ОСОБА_1
визначено покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки.

За сукупністю вироків на підставі ст.
71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину
покарання за вироком Хмельницького міськрайонного суду від 20 грудня 2005 року
і ОСОБА_1 визначено
остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на п'ять років шість
місяців.

У решті вирок Хмельницького
міськрайонного суду від 26 грудня 2006 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

Згідно з вироком ОСОБА_1 визнано винним
і засуджено за злочини, які він вчинив за таких обставин.

У жовтні 2003 року вранці ОСОБА_1
проник у квартиру ОСОБА_5, що по АДРЕСА_1, звідки таємно викрав належні
потерпілій гроші, ювелірні вироби із золота, інше майно, загальна вартість яких
складала 2945 гривень.

16 лютого 2006 року приблизно о 21ій
годині ОСОБА_1, перебуваючи в роздягальні спортивної зали середньої
загальноосвітньої школи №7, що по вулиці Заводській, 33 в м. Хмельницькому, з
одягу ОСОБА_9 таємно викрав належний
йому мобільний телефон «Samsung
GGHT-720» зі стартовим пакетом загальною вартістю 1802
гривні.

26 лютого 2006 року ввечері ОСОБА_1
разом із засудженим у цій же справі ОСОБА_3 у парку «Водойма», що в м.
Кам'янець-Подільському Хмельницької області, відкрито викрали в ОСОБА_4 сумку,
в якій знаходились два мобільні телефони, гроші та інше майно, загальна
вартість яких складала 1625 гривень.

27 березня 2006 року опівдні ОСОБА_1,
перебуваючи в маршрутному таксі № 40, що рухалось по м. Хмельницькому, з кишені
куртки ОСОБА_7 таємно викрав належний йому мобільний телефон «Soni Erikson K-700»
зі стартовим пакетом загальною вартістю 1237 гривень.

10 квітня 2006 року опівдні ОСОБА_1,
перебуваючи на перехресті вулиць Проскурівська-Грушевського в м. Хмельницькому,
із сумочки ОСОБА_8таємно викрав
належний їй мобільний телефон «Samsung Д
800» зі стартовим пакетом загальною вартістю 2029 гривень.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_2
просить вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_1 скасувати, а справу провадженням
закрити за відсутністю в його діяннях складів злочинів, за які його засуджено,
хоча своє прохання вмотивовує тим, що висновки суду про винуватість її
підзахисного в інкримінованих йому злочинах ґрунтуються на припущеннях,
оскільки достатніх доказів його причетності до них матеріали справи не містять.
Стверджує, що на досудовому слідстві до ОСОБА_1 застосовувались недозволені
методи, внаслідок чого він обмовив себе у злочинах, яких не вчиняв.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
прокурора, який вважав вирок щодо ОСОБА_1 законним і обґрунтованим, однак
просив виключити з нього в порядку ст. 395 КПК України рішення суду про
стягнення з цього засудженого та ОСОБА_3в солідарному порядку судових витрат,
перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що вона задоволенню не підлягає, але вирок в порядку
ст. 395 КПК України підлягає зміні з наступних підстав.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у
злочинах, за які його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і
підтверджуються наявними в ній доказами, які судом належно досліджено та
правильно оцінено.

Доводи касаційної скарги про те, що
матеріали справи не містять достатніх доказів причетності ОСОБА_1 до злочинів,
за які його засуджено, на матеріалах справи не ґрунтуються і спростовуються
наступними наявними у ній доказами.

1. Крадіжка належного ОСОБА_5 майна.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 25 квітня 2006 року звернувся в
установленому законом порядку з явкою з повинною, в якій стверджував, що
наприкінці 2003 року вчинив крадіжку майна із АДРЕСА_1. Вказував, що викрав
радіотелефон, гроші, магнітофон, фотоапарат, відеоплеєр, інше майно, тощо (т.
1, а.с. 35).

На допиті як підозрюваний ОСОБА_1 підтвердив факт вчинення ним крадіжки із
зазначеної вище квартири та на місці в подробицях відтворив обстановку і
обставини події (т. 1, а.с. 41, т. 2, а.с. 53).

Не заперечував факту вчинення цієї крадіжки засуджений і на очній ставці з
ОСОБА_10 та на допиті як обвинуваченого (т. 2, а.с. 51, а.с. 65).

Показання ОСОБА_1 про обставини вчинення крадіжки із квартири ОСОБА_5 та
про кількість і асортимент викраденого майна об'єктивно узгоджуються з даними
протоколу огляду місця події, показаннями потерпілих ОСОБА_11та ОСОБА_5 про те,
що з їх квартири було викрадено майна і грошей на загальну суму 2945 грн (т. 1,
а.с. 3-5, 58, 71; т. 2, а.с. 191).

2. Крадіжка належного ОСОБА_9 мобільного телефону.

Із матеріалів справи видно, що 25
квітня 2006 року ОСОБА_1 в установленому законом порядку звернувся з явкою з
повинною, в якій повідомив про вчинення ним у середині лютого того ж року
крадіжки мобільного телефону з кишені однієї з курток, що зберігались у
роздягальній кімнаті спортивної зали СЗОШ № 7, що по вулиці Заводській, 33 в м.
Хмельницькому (ч. 1, а.с. 93).

На допиті як свідка ОСОБА_1 підтвердив
факт вчинення ним зазначеної вище крадіжки і на місці в подробицях відтворив
обстановку і обставини вчинення цього злочину (т. 1, а.с. 94-95, 96-97).

Допитані на досудовому слідстві свідки
ОСОБА_13і ОСОБА_14 які брали участь у проведенні цієї слідчої дії як поняті,
підтвердили ту обставину, що ОСОБА_1 без будь-якого примусу добровільно
розповів на місці за яких обставин він скоїв крадіжку телефону та вказав на
спосіб учинення цього злочину.

Показання ОСОБА_1 про обставини
вчинення цього злочину, в тому числі й ті, які він давав на допиті як
обвинуваченого, об'єктивно узгоджуються з даними протоколу допиту потерпілого
ОСОБА_9 і його законного представника ОСОБА_6, які досліджувались судом і
згідно яких вартість викраденого телефону складала 1802 гривні (т. 1, а.с. 86,
88).

3. Крадіжка належного ОСОБА_7 мобільного
телефону.

25 квітня 2006 року ОСОБА_1 в установленому законом порядку звернувся з
явкою з повинною, в якій повідомив, що у березні того ж року в маршрутному
автобусі, який курсував між зупинками «Либідь Плаза» і «Вулиця Шевченка» в м.
Хмельницькому, з кишені одного із пасажирів ним був викрадений мобільний
телефон та документи на автомобіль (т. 1, а.с. 118).

На допитах як свідок ОСОБА_1 підтвердив викладені ним в явці з повинною
обставини вчинення крадіжки телефону, який, як було встановлено при
розслідуванні справи, належав ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 119, 120).

Не заперечував цього факту засуджений і на допиті як обвинувачений (т. 2,
а.с. 65).

Показання ОСОБА_1 про обставини вчинення цього злочину об'єктивно
узгоджуються з даними протоколів допиту потерпілого ОСОБА_7, за показаннями якого
вартість викраденого в нього телефону складала 1237 грн. (т. 1, а.с. 114, т. 2,
а.с. 218).

4. Крадіжка належного ОСОБА_8 мобільного телефону.

25 квітня 2006 року ОСОБА_1 в
установленому законом порядку звернувся з явкою з повинною, в якій повідомив,
що в перших числах квітня 2006 року біля кіоску на перехресті вулиць
Проскурівська і Грушевського в м. Хмельницькому із сумки
незнайомої дівчини він викрав телефон, якого продав, а грошима скористався на
свій розсуд (т. 1, а.с. 136).

На допитах як свідок ОСОБА_1 підтвердив
викладені в явці з повинною обставини вчинення ним крадіжки телефону, який, як
було встановлено при розслідуванні справа, належав ОСОБА_8 та на місці
відтворив обстановку, за якої вчинив цей злочин (т. 1, а.с. 137, 138, 139-140).

Допитані на досудовому слідстві свідки
ОСОБА_13 і ОСОБА_14 які брали участь у проведенні відтворення обстановки і
обставин події як поняті, підтвердили добровільний характер показань ОСОБА_1
при проведенні цієї слідчої дії (т. 1, а.с. 141, 142).

На допиті ОСОБА_1 як обвинуваченого він не заперечував факту вчинення цієї
крадіжки (т. 2, а.с. 65).

Показання засудженого про обставини
вчинення цього злочину об'єктивно узгоджуються з показаннями потерпілої
ОСОБА_8, в яких вона стверджувала, що 10 квітня 2006 року біля кіоску із її сумки
був викрадений мобільний телефон «Samsung», вартість якого складала 2029 грн. (т. 1, а.с. 132,
170).

5. Грабіж належного ОСОБА_4 майна.

17 квітня 2006 року засуджений у цій же
справі ОСОБА_3 в установленому законом порядку звернувся з явкою з повинною, в
якій повідомив про вчинення наприкінці лютого 2006 року приблизно о 21-ій
годині грабежу майна, належного незнайомій дівчині. При цьому він стверджував,
що цей злочин вчинив із ОСОБА_1 в парку м. Кам'янець-Подільського (т. 2, а.с.
49).

Конкретизуючи свої показання на допиті
як свідка, ОСОБА_3 показував, що в лютому 2006 року гостювали в знайомих
ОСОБА_1 в м. Кам'янець-Подільському. Ввечері 21 лютого йшли по парку і побачили
дівчину, яка розмовляла по телефону. Підійшли до неї, ОСОБА_1 схопив її за шию
і оскільки вона почала кричати, закрив їй рота. Він забрав у дівчини сумку, а
ОСОБА_1 - телефона «Samsung». У сумці виявили ще один телефон «LG», косметику, документи, 50 гривень
і залікову книжку. Документи, косметику, залікову книжку із сумкою викинули, а
телефони і гроші забрали (т. 2, а.с. 50).

ОСОБА_1 на допитах як обвинуваченого та
на очній ставці з ОСОБА_3 підтвердив обставини вчинення цього злочину. Із його
показань, зокрема, вбачається, що саме він застосував до потерпілої фізичне
насильство, внаслідок якого їй були заподіяні легкі тілесні ушкодження (т. 2,
а.с. 56, 75-76, 97, 20).

Показання ОСОБА_1 про обставини
відкритого заволодіння майном ОСОБА_4 об'єктивно узгоджуються з показаннями
потерпілої, яка впізнала в судовому засіданні в особі ОСОБА_1 особу, яка
заволоділа її майном, вартість якого складала 1625 грн. (т. 2, а.с. 14, 170).

З огляду на те, що показання ОСОБА_1,
які він давав упродовж досудового слідства і в яких визнавав себе винним в
інкримінованих йому цим вироком злочинах, об'єктивно узгоджуються з іншими
наявними у справі доказами, зокрема, з показаннями потерпілих про обставини
вчинення стосовно них злочинів, даними, одержаними на оглядах місць подій,
тощо, суд, навівши у вироку переконливі мотиви, обґрунтовано поклав їх в основу
судового рішення, відхиливши показання засудженого в судових засіданнях, в яких
той заперечував свою причетність до цих суспільно небезпечних діянь.

Доводи касаційної скарги про те, що
ОСОБА_1 обмовив себе у злочинах унаслідок застосування до нього недозволених
методів досудового слідства, суперечать даним прокурорської перевірки, під час
якої засуджений стверджував, що в міліції його не били, а наявні в нього
тілесні ушкодження були заподіяні йому вітчимом. Останню обставину підтвердив і
вітчим засудженого - свідок ОСОБА_15 (т. 2, а.с. 310, 314, 344).

Проаналізувавши ці та інші наявні в
матеріалах перевірки дані, помічник прокурора м. Хмельницького прийняв
обґрунтоване рішення про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом
отримання ОСОБА_1 тілесних
ушкоджень (т. 3, а.с. 318).

Суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_1
за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 і
ч. 2 ст. 186 КК України, однак при призначенні покарання припустився помилок,
які полягають у наступному.

Як установлено вироком, ОСОБА_1
крадіжку належного ОСОБА_5 майна
вчинив у жовтні 2003 року, тобто до постановлення вироку Хмельницьким
міськрайсудом від 20.12.2005 року, яким він був засуджений за сукупністю
злочинів, передбачених ст.ст. 190 ч. 2, 358 ч. 3, 185 ч. 3 КК України, на три
роки позбавлення волі і на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування
покарання з випробуванням протягом дворічного іспитового строку.

Судом установлено й те, що ОСОБА_1 в
період іспитового строку вчинив три крадіжки та грабіж чужого майна, що
беззаперечно свідчило про неуспішність проходження цим засудженим наданого йому
випробування, і втрату в зв'язку з цим відповідно до положень ч. 3 ст. 78 КК
України статусу умовно засудженого, що, в свою чергу, зумовлювало необхідність
призначення йому реального покарання як за сукупністю злочинів, учинених до постановлення вироку від 20.12.2005 року і
після нього, так і за сукупністю вироків.

Отже, за таких умов суду необхідно було
спочатку призначити покарання за злочин, вчинений до першого вироку, і
визначити остаточне покарання за сукупністю всіх чотирьох злочинів,
передбачених ст.ст. 185 ч. 3, 190 ч. 2, 358 ч. 3, 185 ч. 3 КК України, з
урахуванням покарань, призначених вироком від 20 грудня 2005 року за кожний із
трьох останніх злочинів.

Після цього суд мав призначити
покарання за кожний із злочинів, передбачених ст.ст. 185 ч. 2, 186 ч. 2 КК
України, вчинених після постановлення першого вироку, і остаточне покарання
визначити за сукупністю цих злочинів.

Призначивши покарання в зазначеній
послідовності, суд повинен був визначити остаточне покарання за сукупністю
вироків.

Як видно із вироку від 26 грудня 2006
року, Хмельницьким міськрайонним судом така послідовність у призначенні ОСОБА_1
покарання дотримана не була, внаслідок чого суд припустився помилок як при
застосуванні правил ст. 70 КК України, так і правил ст. 71 цього ж Кодексу.

Так, призначивши ОСОБА_1 покарання у
виді позбавлення волі строком на три роки за ч. 3 ст. 185 КК України, тобто за
злочин, який він учинив до постановлення першого вироку, суд замість того, щоби
визначити остаточне покарання за сукупністю цього злочину та злочинів,
передбачених ст.ст. 185 ч. 3, 190 ч. 2, 358 ч. 3 КК України, з урахуванням
покарань, призначених судом за кожен із цих злочинів, поглинув призначене за ч.
3 ст. 185 КК України покарання остаточним покаранням, визначеним засудженому за
сукупністю злочинів за вироком від 20.12.2005 року, що є неправильним.

Не вправі був суд звільняти засудженого
від відбування покарання, призначеного за першим вироком із застосуванням ст.
75 КК України, оскільки він вчинив під час іспитового строку нові злочини.

Крім того, призначаючи покарання за
кожний окремий злочин, вчинені після постановлення першого вироку, суд на
порушення вимог ст. 70 КК України не призначив остаточного покарання за
сукупністю цих злочинів.

Виправляючи ці помилки місцевого суду,
апеляційний суд сам припустився помилок, які полягають у наступному.

Так, визначаючи ОСОБА_1 покарання за
сукупністю злочинів за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, апеляційний суд
застосував принцип (дослівно) «часткового приєднання до покарання за ст. 185 ч.
3 КК України по епізоду жовтня 2003 року у вигляді 3 років позбавлення волі -
покарання за вироком від 20.12.2005 року, остаточно обрати ОСОБА_1 4 роки
позбавлення волі» (т. 2, а.с. 352).

Таке рішення апеляційного суду не
ґрунтується на вимогах закону, оскільки: по-перше: принцип часткового
приєднання покарань при визначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів
не застосовується, і по-друге: цим судом продубльована помилка місцевого суду,
бо при визначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів необхідно було
враховувати покарання, призначені за окремі злочини, а не остаточне покарання,
яке визначив Хмельницький міькрайонний суд своїм вироком від 20.12.2005 року за
сукупністю злочинів. Припустився помилки апеляційний суд і при визначенні
остаточного покарання за сукупністю злочинів, учинених після постановлення
першого вироку.

Так, обираючи принцип часткового
складання покарань, призначених місцевим судом за ч. 2 ст. 185 КК України у
виді позбавлення волі строком на два роки і за ч. 2 ст. 186 КК України у виді
позбавлення волі строком на чотири роки, і визначаючи остаточне покарання за
сукупністю цих злочинів у виді позбавлення волі строком на чотири роки, суд
фактично застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим,
оскільки при частковому складанні розмір остаточного покарання в усякому разі
мав бути більшим за розмір кожного з покарань, призначених за окремі злочини.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія
суддів дійшла висновку, що з метою виправлення допущених помилок при
призначенні ОСОБА_1 покарання, необхідно у вирок апеляційного суду в порядку,
передбаченому ст. 395 КПК України, внести зміни, відповідно до яких вважати
його засудженим:

- на підставі частин першої, четвертої
ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, учинених до постановлення вироку
Хмельницького міськрайсуду від 20.12.2005 року і передбачених ст.ст. 185 ч. 3,
358 ч. 3, 190 ч. 2, 185 ч. 3 КК України, шляхом часткового складання
призначених покарань за кожний злочин, що входить у зазначену сукупність, а не
шляхом часткового приєднання покарань, як це вирішив апеляційний суд;

- на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів, учинених після постановлення зазначеного вище вироку і
передбачених ст.ст. 185 ч. 2, 186 ч. 2 КК України, шляхом поглинення менш
суворого покарання більш суворим, а не шляхом часткового складання призначених
покарань.

Судом першої інстанції допущена також
помилка при вирішенні питання про відшкодування судових витрат. Покладаючи на
ОСОБА_1 і ОСОБА_3обов'язок відшкодувати судові витрати в солідарному порядку,
суд знехтував положеннями ч. 2 ст. 93 КПК України, відповідно до яких судові
витрати в разі визнання винними декількох осіб стягуються не в солідарному, як
це вирішив суд, а в дольовому порядку.

З огляду на це, колегія суддів вважає за необхідне у порядку ст. 395 КПК
України вирок місцевого суду та пов'язані з ним наступні судові рішення
апеляційного суду щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_3в частині вирішення судових витрат
скасувати і запропонувати місцевому суду вирішити це питання в порядку,
передбаченому ст.ст. 409, 411 КПК України.

Інших порушень норм
кримінально-процесуального закону при провадженні досудового та судового
слідства, які були б підставами для зміни чи скасування постановлених у справі
судових рішень, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 394-396 КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу захисника ОСОБА_2
залишити без задоволення, але у вирок колегії суддів судової палати у
кримінальних справах апеляційного суду Хмельницької області від 26 квітня 2007
року щодо ОСОБА_1в порядку ст. 395 КПК України внести зміни, відповідно до яких
вважати його засудженим:

- на підставі частин першої, четвертої
ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 185 ч. 3, 358 ч.
3, 190 ч. 2, 185 ч. 3 КК України, шляхом часткового складання призначених
покарань, з урахуванням покарань, призначених вироком Хмельницького
міськрайонного суду від 20.12.2005 року за кожний із трьох останніх злочинів,
що входять у зазначену вище сукупність, до покарання у виді позбавлення волі
строком на чотири роки;

- на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 185 ч. 2, 186 ч. 2 КК України, шляхом
поглинення менш суворого покарання більш суворим до покарання у виді
позбавлення волі строком на чотири роки;

- на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за
сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до покарання за цим вироком
покарання у виді позбавлення волі строком на один рік шість місяців,
невідбутого за вироком Хмельницького міськрайонного суду від 20.12.2005 року,
до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на п'ять років шість
місяців.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду
від 26 грудня 2006 року щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_3 в частині вирішення судових
витрат, а також вирок колегії суддів судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Хмельницької області від 26 квітня 2007 року, ухвалу колегії
суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Хмельницької
області від 26 квітня 2007 року, якими вирок вищезазначеного місцевого суду в
цій частині залишено без зміни, в порядку ст. 395 КПК України скасувати.

Рекомендувати Хмельницькому
міськрайонному суду Хмельницької області розглянути питання про відшкодування
ОСОБА_1 і ОСОБА_3 судових витрат у порядку, встановленому ст.ст. 409, 411 КПК
України, з дотриманням при прийнятті рішення вимог ч. 2 ст. 93 КПК України.

Судді:

С.М. Міщенко О.С. Федченко Ю.М. Кармазін