АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11-а-1218/2011
Головуючий по 1-й інстанції
Суддя-доповідач: Куліш В. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2012 року
м.Полтава

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах Апеляційного
суду Полтавської області в складі:

Головуючого-судді
Куліша В.М.

суддів:
Нізельковської Л.В., Харлан Н.М.

з участю прокурора
Акулової С.Г.

потерпілих
ОСОБА_2, ОСОБА_3

засудженого
ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві кримінальну
справу за апеляціями помічника
Миргородського міжрайонного прокурора
та потерпілих ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на вирок
Миргородського міськрайонного суду
Полтавської області від 08 листопада 2011
року.

Цим вироком:

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин
України, уродженець і мешканець
АДРЕСА_2 з середньою-спеціальною
освітою, не одружений, не працює,

судимий:

- 24 03.2008 року Павлоградським міським
судом Дніпропетровської області за ч.1
ст.185 КК України на 2 роки позбавлення
волі. На підставі ст. 75 КК України
звільнений від відбування
покарання з випробуванням протягом
іспитового строку 2 роки. Постановою
Миргородського міськрайонного суду
від 8 квітня 2010 року звільнений від
відбування покарання,

- засуджений за ч.2 ст.185 КК України
на 1 рік позбавлення волі;

- за ч.3 ст. 185 КК України на 3 роки
позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України
шляхом поглинення менш суворого
покарання більш суворим, за сукупністю
злочинів засуджений на три роки
позбавлення волі.

Задоволено цивільні позови
потерпілих та стягнуто з ОСОБА_4:

- на користь ОСОБА_5 3900 гривень;

- на користь ОСОБА_3 2667 гривень;

- на користь ОСОБА_2 4000 гривень.

За вироком суду ОСОБА_4 засуджений
за те, що в ніч на 22 жовтня 2009р, з метою
заволодіння чужим майном, пошкодивши
віконну раму, проник у житловий
будинок по АДРЕСА_3, що належить
потерпілому ОСОБА_5, звідкіля викрав
гроші в сумі 2500 грн., кольоровий
телевізор та інше майно всього на суму
3537 грн. 50 коп.

Приблизно 10-11 червня 2011 року,
ОСОБА_4 перебуваючи у квартирі
потерпілого ОСОБА_3 по АДРЕСА_4, таємно
викрав у нього гроші в сумі 4400
російських рублів, що згідно з курсом
НБУ становить 1267 грн. 20 коп. та 2
мобільні телефони, а всього на суму 2667
грн. 20 коп..

У червні 2011 року (органами
досудового слідства точної дати і часу
не встановлено), ОСОБА_4 з метою
заволодіння майном, відкривши замки,
таємно проник у приміщення сараю та
гаража потерпілого ОСОБА_2 по АДРЕСА_5,
звідкіля викрав 6 шт. двосекційних
металевих радіатори опалення вартістю
3220 грн. 08 коп., електродвигун вартістю
583 грн. 33 коп. та інше майно на загальну
суму 4055 грн. 72 коп..

У цьому ж місяці, ОСОБА_4
знаходячись у магазині по вул.
Воскресінській,6 у м. Миргороді, таємно
вкрав у потерпілого ОСОБА_6 мобільний
телефон "Samsung U-600" вартістю 420 грн..

У поданих апеляціях:

- прокурор, який брав участь у
розгляді справи по першій інстанції, не
приводячи мотивів, вважає, що
призначене засудженому покарання не
відповідає тяжкості вчиненого, а також
суперечить передбаченій кримінальним
законом меті покарання - виправлення
засудженого, у зв'язку з чим ставить
питання про скасування вироку та
призначення засудженому більш
суворого покарання. Крім того у своєму
доповненні прокурор вказує про
безпідставність включення до вступної
частини вироку вказівки про судимість
ОСОБА_4 за вироком Лохвицького
районного суду від 5.11 1998 р. а також у
мотивувальну частину вироку обставини,
що обтяжують покарання: вчинення
злочину повторно та рецидив злочинів,
що при мотивуванні кваліфікації дій
засудженого по першому епізоду суд у
мотивувальній частині вироку
допустився помилки, вказавши що такі
дії він кваліфікує за ч.3 ст.165 КК
України замість ч.3 ст.185 КК України, а
тому такі помилки суду першої
інстанції мають бути виправлені.

- потерпілі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також
ставлять питання про скасування
вироку, з постановленням апеляційною
інстанцією нового вироку за яким
призначити ОСОБА_4 більш суворе
покарання. Апелянти вказують на те, що
районний суд, призначаючи засудженому
покарання не врахував наявних у
засудженого судимостей. Ні суд, ні
органи досудового слідства не визнали
ОСОБА_7 потерпілою. Суд також
неправильно вказав у вироку, що
засуджений мав вільний доступ до
квартири, гаража та сараю.

Інші потерпілі та засуджений ОСОБА_4 і
його захисник вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення прокурора
Акулову С.Г. та потерпілих ОСОБА_3, і
ОСОБА_2 на підтримання поданих
апеляцій, перевіривши матеріали
справи, і доводи апеляцій, колегія
суддів апеляційного суду знаходить, що
апеляція прокурора у зміненій редакції
підлягає частковому задоволенню, а -
потерпілих задоволенню не підлягає з
наступних мотивів.

Винність ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за
який він засуджений, доведено
матеріалами справи, докази з якої
приведені у вироку та з цього приводу
учасниками процесу судове рішення не
оскаржується. При цьому досудове
слідство і розгляд справи судом першої
інстанції проводилися з дотриманням
норм кримінально-процесуального
закону. Доводи апелянта ОСОБА_2 про ніби
то порушення прав його дружини ОСОБА_7
через те, що її не було визнано
потерпілою не можуть бути прийняті до
уваги.

Так, під час досудового слідства
потерпілими по справі були визнані
батько і син ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яким
слідчий у передбаченому законом
порядку роз'яснив права, про що у справі
є відповідні процесуальні документи.
Однак з боку вказаних потерпілих
жодних клопотань протягом усього
досудового слідства не заявлялося. Не
заявлялися такі клопотання
потерпілими і після ознайомлення їх з
матеріалами кримінальної справи. У
судовому засіданні ці потерпілі після
ознайомлення їх із правами також не
заявляли будь яких клопотань у тому
числі і щодо визнання потерпілою
ОСОБА_7. Не надходили такі клопотання і
від останньої. За таких обставин
ураховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 є
подружжя, а злочинними діями
засудженого їм заподіяно майнову
шкоду, тому у кримінальному процесі
потерпіла сторона була представлена, у
зв'язку з чим за відсутності клопотань
ОСОБА_9 про визнання її потерпілою,
немає підстав вважати про істотне
порушення її прав з боку органів
досудового слідства і суду першої
інстанції.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_2
про помилковість висновку суду щодо
вільного доступу засудженого до
належного йому гаража та сараю, а також
квартири з якої було викрадене майно
ОСОБА_3. Такі дії останнього суд першої
інстанції правильно кваліфікував за ч.
2 ст.185 КК України, зваживши на показання
свідка ОСОБА_3 (дочки та сестри
потерпілих і колишньої дружини
засудженого) про те що вона незадовго
перед крадіжкою дала ОСОБА_4 свої ключі
від квартири гаража та сараю, тобто із
її пояснень убачається, що вона по суті
дозволила йому заходити у названі
приміщення. За таких обставин по
епізодах заволодіння майном
потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_2 а також
майном потерпілого ОСОБА_6 дії
засудженого ОСОБА_4 правильно
кваліфіковані за ч.2 ст. 185 КК України.

Враховуючи досліджені у судовому
засіданні докази, дії ОСОБА_4 по
епізоду заволодіння майном
потерпілого ОСОБА_5 правильно
кваліфіковані, як таємне викрадення
чужого майна вчинене повторно,
поєднане з проникненням у житлове
приміщення, однак допустивши описку у
мотивувальній частині вироку районний
суд замість ч.3 ст.185 вказав ч.3 ст.165 КК
України, що підлягає виправленню
апеляційною інстанцією.

Не заслуговують на увагу доводи
апелянтів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про
призначення покарання засудженому
ОСОБА_4 без урахування його попередніх
судимостей.

Як видно із матеріалів справи, та це
вказав районний суд у вступній частині
вироку, ОСОБА_4 раніше судився 5.
листопада 1998 року вироком Лохвицького
районного суду за ст. 86-1, 17-81 ч.3, 44, 89 ч.1,
215-3, 42 КК України (в редакції 1960 р.) на 4
роки позбавлення волі з конфіскацією ?
частини майна, що є його власністю. 19
червня 2001 року він за постановою суду
був умовно-достроково звільнений на не
відбутий строк 11 місяців 19 днів.

Вдруге ОСОБА_4 судився 24 березня 2008 року
Павлоградським міським судом
Дніпропетровської області за ч.1 ст. 185
КК України на 2 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України був
звільнений від відбуття покарання з
випробуванням протягом іспитового
строку 2 роки. Постановою
Миргородського районного суду від 8
квітня 2010 р. (яка на час розгляду справи
в апеляційній інстанції є чинною),
ОСОБА_4 звільнений від вище названого
відбування покарання призначеного
Павлоградським міськрайонним судом.

Між тим і апелянти і суд першої
інстанції при підрахуванні строків
погашення першої судимості не
врахували те, що згідно з положеннями
ст. 7-1 КК України (в редакції 1960р.)
злочини за які Нешетний був засуджений
5 листопада 1998 року є тяжкими за якими
строк погашення судимості
визначається відповідно до ст. 5,89 КК
України (в ред. 2001 року) становить
протягом 6 років з часу відбуття
покарання. Таким чином до дня вчинення
ним злочину 23.09. 2007 року за яким ОСОБА_4
засуджений вироком Павлоградського
міського суду, перша судимість була
погашена. А тому за апеляцією
прокурора вона підлягає виключенню із
вступної частини вироку.

Правильно прокурором ставиться
питання і про виключення названих
судом обставин, які обтяжують
покарання - повторність та рецидив
злочину, оскільки вони є
кваліфікуючими ознаками злочинів за
які ОСОБА_4 засуджений.

У той же при вирішенні питання про
призначення покарання, суд першої
інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК
України урахував тяжкість вчинених
злочинів, особу винного, обставини, що
пом'якшують покарання та відсутність
обставин, що його обтяжує, що в цілому
він позитивно характеризується за
місцем роботи, визнав свою вину у
вчиненні злочинів, сприяв органам
досудового слідства у розслідуванні
злочинів. Вочевидь при призначенні
покарання суд врахував і особливості
відносин між засудженим ОСОБА_4 та
потерпілими ОСОБА_10 і ОСОБА_11, які є
близькими родичами на час вчинення
злочину його фактичної дружини ОСОБА_11.
З цих підстав покарання у виді 3-х років
позбавлення волі за вчинення таких
злочинів колегія суддів апеляційного
суду не вважає занадто м'яким та не
знаходить підстав для скасовування
постановленого районним судом вироку,
оскільки таке покарання є необхідним
та достатнім для його виправлення і
попередження нових злочинів.

Виходячи з наведеного, керуючись ст. ст.
365, 366 КПК України колегія суддів
Апеляційного суду Полтавської області,
-

Ухвалила:

Апеляцію помічника Миргородського
міжрайонного прокурора частково
задовольнити, апеляцію потерпілих
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без
задоволення.

Вирок Миргородського міськрайонного
суду від 8 листопада 2011 року стосовно
ОСОБА_4 змінити. Виключити із вступної
частини вироку вказівку про наявність
у ОСОБА_4 непогашеної судимості від 5.
листопада 1998 року за вироком
Лохвицького районного суду за ст.
86-1,17-81 ч.3, 44, 89 ч.1, 215-3, 42 КК України (в
редакції 1960 р.) та з мотивувальної
частини вказівку про наявність
обставин які обтяжують покарання -
повторність і рецидив злочину.
Виправити у мотивувальній частині
вироку допущену районним судом описку
по епізоду кваліфікації дій
засудженого в частині заволодіння
майном потерпілого ОСОБА_5, замість ч.3
ст. 165 вказати ч.3 ст. 185 КК України. В
іншій частині вирок залишити без змін.

Головуючий: В. М. Куліш

Судді: