АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11/1690/840/2012 Номер провадження 11/1690/840/2012Головуючий у 1-й інстанції Куліш Юрій Вікторович Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.185 КК України З.С.Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2012 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого - Нізельковської Л.В.

суддів - Довгаль С.А., Ландаря О.В.

за участю прокурора Гринь А.С.

захисника адвоката ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальну справу за апеляціями заступника прокурора Київського району м.Полтава, який затверджував обвинувальний висновок, та адвоката ОСОБА_3 на вирок Київського районного суду м.Полтава від 25 червня 2012 року.

Цим вироком

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, циган, громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_3, не одружений, не працюючий, проживаючий за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, раніше судимий:

- 26.09.2008 Калінінським районним судом м.Донецьк за ст. 186 ч.2 КК України на 2 роки позбавлення волі. Звільнений 18.02.2010 в звязку з відбуттям покарання;

- 12.04.2011 Ленінським районним судом м.Полтава за ст. 185 ч.2; 15 ч.3, 185 ч.2; 186 ч.2, 70 ч.1 КК України на 4 роки позбавлення волі,

засуджений:

- за ч.1 ст. 309 КК України на один рік позбавлення волі;

- за ч.3 ст.15, ч.2 ст. 185 КК України на два роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено покарання 2 роки позбавлення волі.

Відповідно до ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання даного покарання з покаранням, призначеним вироком Ленінського районного суду м.Полтава від 12.04.2011, визначено остаточне покарання 5 років позбавлення волі.

За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винним в тому, що він 05.10.2010 близько 08.00 год. на території Київського залізничного вокзалу в м.Полтава незаконно, без мети збуту придбав наркотичний засіб канабіс масою в перерахунку на суху речовину 8,916 г. та зберігав його при собі з метою вживання. Цього ж дня близько 13.00 год. поблизу зупинки «11 школа» по вул. М.Бірюзова, 64 в м.Полтава був затриманий працівниками міліції, які в нього виявили та вилучили вищезгаданий наркотичний засіб.

06.10.2010 близько 11.00 год. ОСОБА_4 в магазині побутової техніки «Комфі» по вул.Ковпака, 26 в м.Полтава вчинив замах на повторне, таємне викрадення картриджа для принтера CL 513 MP 260 «Canon» вартістю 249,00 грн., однак не довів свій злочинний намір до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками служби охорони магазину.

В апеляції прокурор просить вирок скасувати в звязку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого і постановити новий, яким засудити ОСОБА_4 за ч.1 ст. 309 КК України на 2 роки позбавлення волі, за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ч.4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання остаточно визначити покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Адвокат ОСОБА_3 в своїй апеляції та адвокат ОСОБА_2 в доповненнях до неї, не оспорюючи доведеності вини та кваліфікації дій ОСОБА_4, просять вирок скасувати в звязку з істотним порушенням норм кримінально-процесуального закону та направити справу на додаткове розслідування. Вказали, що перекладачі, які були призначені слідчим, не являються перекладачами з української на російську мову, а тому не мають відповідної кваліфікації. У звязку з цим ОСОБА_4 не міг розуміти змісту і суті всіх процесуальних дій. По справі не було проведено психолого-лінгвістичної експертизи, що виключає можливість встановлення обєктивної істини. Під час досудового слідства захисник ОСОБА_4 призначений більше ніж через 2 місяці після порушення кримінальної справи, хоча участь захисника в даній справі є обовязковою. Ряд свідків під час судового розгляду допитано у відсутності захисника, чим порушено право засудженого на захист. Також вказали, що висновок почеркознавчої експертизи є недопустимим доказом, оскільки під час відібрання у ОСОБА_4 зразків підпису були відсутні перекладач та представник органу опіки та піклування. Вважали, що судове слідство проведено необєктивно, упереджено та з порушенням принципу рівності сторін, оскільки суд задовольнив усі клопотання сторони обвинувачення і відхилив клопотання сторони захисту.

Інші учасники процесу вирок не оскаржували.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, прокурора, який свою апеляцію підтримав, захисника ОСОБА_2 та засудженого, які підтримали апеляцію захисника, заслухавши виступи учасників судового розгляду у судових дебатах та останнє слово засудженого, перевіривши доводи апеляції та матеріали кримінальної справи, приходить до висновку, що апеляція прокурора не підлягає до задоволення, а апеляція захисника підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні злочинів за обставин, викладених у вироку, ґрунтується на матеріалах справи та ніким із учасників судового розгляду не оспорювався. Кваліфікація його дій є правильною і апеляції з цього приводу не подавалися.

Твердження захисника в апеляції про те, що особи, які були допущені до участі в справі в якості перекладачів, не мають відповідної кваліфікації і таким чином ОСОБА_4 був позбавлений можливості усвідомлювати суть і зміст процесуальних документів, чим було порушено його право на захист, є безпідставним.

Зі змісту кримінально-процесуального закону, для призначення конкретної особи перекладачем у кримінальній справі необхідно дотримуватися двох важливих умов: особа повинна вільно володіти необхідною мовою і бути незаінтересованою у результатах справи. Будь-яких інших вимог щодо особи перекладача законодавцем не встановлено.

Як вбачається із матеріалів справи, і ОСОБА_5, і ОСОБА_6 мають педагогічну освіту, є викладачами російської мови і вільно володіють українською. Підстав для сумнівів у їх кваліфікації немає. Відсутні і дані про заінтересованість вказаних осіб у результатах розгляду справи.

Таким чином жодних перешкод для залучення вказаних осіб до участі в справі в якості перекладачів немає. Крім того, майже всі процесуальні документи в справі складені російською мовою, якою засуджений володіє, судові засідання також проводилися російською мовою, підстав для сумнівів у достовірності здійсненого перекладу немає, засудженому ще на стадії досудового слідства було призначено захисника, а тому його право на захист не порушено.

Є безпідставним і твердження апеляції захисника про порушення судом принципу рівності сторін. Як видно із протоколу судового засідання, як сторона обвинувачення, так і сторона захисту мали рівні права під час судового розгляду. Захисник та засуджений заявляли клопотання, відводи, брали участь у дослідженні доказів, виступали в судових дебатах, засуджений звертався до суду з останнім словом, оскаржили вирок суду. Суд відповідно до вимог ст. 296 КПК України розвязував заявлені клопотання, заслухавши з цього приводу думку всіх учасників судового розгляду, що були присутні в судовому засіданні.

Непризначення по справі психолого-лінгвістичної експертизи не є неповнотою судового слідства, як зазначає в апеляції захисник, оскільки підстав для її призначення не вбачається. Також відсутні будь-які дані про те, що висновок вказаної експертизи може вплинути на встановлення обєктивної істини в справі.

Що стосується посилання захисника в апеляції на порушення прав засудженого під час відібрання у нього зразків підпису та почерку, оскільки дана слідча дія проводилася у відсутності перекладача та законного представника, то такі твердження адвоката не ґрунтуються на вимогах закону з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 КПК України особам, що беруть участь у справі і не володіють мовою, якою провадиться судочинство, забезпечується право робити заяви, давати покарання, заявляти клопотання, знайомитися з усіма матеріалами справи, виступати в суді рідною мовою і користуватись послугами перекладача в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно протоколу відібрання зразків почерку та підписів, дана слідча дія проводилася в присутності захисника засудженого, сам протокол складено російською мовою, якою засуджений володіє, заяв та клопотань від учасників процесу не надійшло. Тобто жодне із прав, передбачених ст.19 КПК України, під час відібрання зразків почерку та підписів не порушено. Необхідності в присутності перекладача під час проведення даної слідчої дії не було, а обовязкова присутність законного представника обвинуваченого на стадії досудового слідства чинним КПК не передбачена.

Також не заслуговують на увагу твердження захисника про порушення права ОСОБА_4 на захист в звязку з тим, що йому на початку досудового слідства тривалий час не призначався захисник. Як видно із матеріалів справи, після вчинення злочинів 05.10.2010 та 06.10.2010 ОСОБА_4 затриманий по даній справі не був, слідчі дії за його участю не проводились, місце знаходження ОСОБА_4 слідчому було невідоме, у звязку з чим його було оголошено в розшук. Одразу ж після встановлення місця знаходження ОСОБА_4, 28.12.2010 йому було призначено захисника. Таким чином право засудженого на захист і в даному випадку не було порушено.

Доводи апеляції захисника про те, що суд безпідставно у відсутності захисника проводив допит свідків також не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Відповідно до ст. 292-1 КПК України у разі винесення судом ухвали про відкладення розгляду справи суд може допитати свідків, експерта або спеціаліста, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача або їх представників, які зявилися. Якщо після відкладення розгляду справи вона розглядається в тому ж складі суду, повторний виклик зазначених осіб у судове засідання провадиться лише в необхідних випадках.

Як видно із протоколу судового засідання, 14.03.2012 захисник ОСОБА_3 до суду не зявився. Суд, відкладаючи розгляд справи, в порядку ст. 292-1 КПК України допитав ряд свідків, які зявилися. Засуджений при цьому був присутній і мав можливість задавати питання. В подальшому судові засідання проводилися в присутності захисника. Один із свідків, ОСОБА_7, був допитаний повторно, в присутності захисника. Необхідності повторного допиту решти свідків не виникло і суд обґрунтовано відмовив у їх повторному виклику. Таким чином жодних норм КПК у звязку з цим судом не порушено.

Що стосується покарання, обраного відносно засудженого, то воно призначене із врахуванням тяжкості вчинених злочинів, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу засудженого, який раніше неодноразово судимий, характеризується негативно, не має постійного місця проживання, відсутності обставин, що помякшують чи обтяжують покарання, та конкретних обставин справи. Покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Разом з тим, вирішуючи питання про призначення покарань за сукупністю злочинів на підставі ч.4 ст. 70 КК України, суд необгрунтовано застосував принцип часткового складання призначених покарань і остаточно визначив занадто суворе покарання. Суд першої інстанції недостатньо врахував дані про особу винного, який вчинив злочин у неповнолітньому віці, був позбавлений батьківського піклування, задовільно характеризується, а також те, що обидва злочини, за які ОСОБА_4, засуджено даним вироком, не є тяжкими, тяжких наслідків в результаті їх вчинення не настало, один із злочинів крадіжка не доведений до кінця і збитків цим злочином не спричинено.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність помякшення призначеного покарання та визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного даним вироком, більш суворим, призначеним вироком Ленінського районного суду м.Полтава від 12.04.2011.

Відповідно доводи апеляції прокурора на мякість покарання не заслуговують на увагу.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляцію прокурора залишити без задоволення, апеляцію захисника задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м.Полтава від 25 червня 2012 року відносно ОСОБА_4 змінити. Помякшити призначене ОСОБА_4 покарання та вважати його остаточно засудженим на підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного даним вироком, більш суворим, призначеним вироком Ленінського районного суду м.Полтава від 12.04.2011, на чотири роки позбавлення волі.

В іншій частині залишити вирок без змін.

Головуючий:

ОСОБА_1

Судді: