У х в а л а

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_20,

суддів ОСОБА_21, ОСОБА_22,

за участю прокурора ОСОБА_23,

засуджених ОСОБА_1, ОСОБА_2,

захисника ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 18 грудня 2014 року кримінальну справу за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2, захисника ОСОБА_3 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 18 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 квітня 2014 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

в с т а н о в и л а:

Зазначеним вироком засуджено до покарання у виді позбавлення волі:

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

неодноразово судимого, останнього разу - 16 жовтня 2007 року за ч. 3 ст. 191 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці, звільненого 10 квітня 2009 року умовно-достроково на строк 9 місяців 28 днів,

за ч.4 ст.187 КК України - на строк 9 років із конфіскацією майна;

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

в силу ст. 89 КК України не судимого,

за ч.4 ст.187 КК України - на строк 8 років з конфіскацією майна.

За ч. 2 ст. 15 і пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виправдано.

Апеляційний суд вирок щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишив без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано винуватими у тому, що вони 06 липня 2010 року близько 04.00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, діючи за попередньою змовою групою осіб, із метою заволодіння чужим майном шляхом розбою зайшли в зал гральних автоматів «ІНФОРМАЦІЯ_3» фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, розташованого по АДРЕСА_1.

Відповідно до досягнутої домовленості ОСОБА_1 ножем умисно завдав охоронцю ОСОБА_6 не менше 10 ударів у шию та груди, заподіявши легких тілесних ушкоджень та тяжкого тілесного, небезпечного для життя в момент заподіяння.

ОСОБА_2, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_1, застосувавши насильство, небезпечне для життя й здоров'я адміністратора ОСОБА_7, завдав їй не менше 10 ударів кулаком по голові, заподіявши легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я. Після цього ОСОБА_1, погрожуючи застосуванням небезпечного для життя та здоров'я насильства, приставивши до тіла ОСОБА_7 ножа, висловив вимогу про передачу йому грошей та майна. ОСОБА_7, сприймаючи погрози як реальну загрозу та бачачи охоронця ОСОБА_6, який був без свідомості, вказала місце зберігання грошей і передала ключі від сейфу. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заволоділи грошима та майном, які належали ОСОБА_5, на суму 5809 грн, майном ОСОБА_6 на суму 644, 20 грн, майном ОСОБА_7 на суму 52 грн.

У касаційних скаргах:

- засуджений ОСОБА_2 стверджує, що його незаконно засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, матеріали кримінальної справи щодо нього сфальсифіковано, досудове слідство та судовий розгляд проводилися неповно й однобічно. Також зазначає про застосування щодо нього працівниками міліції заходів фізичного та психологічного тиску, внаслідок чого він обмовив себе у вчиненні злочину. На його думку, є недопустимими докази, на які послався суд у вироку як на такі, що підтверджують його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України. Просить закрити кримінальну справу щодо нього за відсутності в його діях складу злочину;

- захисник ОСОБА_3 просить судові рішення щодо ОСОБА_2 скасувати, а кримінальну справу щодо нього закрити за відсутності в його діях складу злочину. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що до ОСОБА_2, який перебував у приміщенні районного відділу міліції до офіційного затримання, були застосовані незаконні заходи впливу, в результаті чого він обмовив себе. Стверджує, що явка з повинною ОСОБА_2, протокол відтворення обстановки і обставин події, протокол очної ставки ОСОБА_2 та ОСОБА_7, протокол пред'явлення ОСОБА_2 до впізнання, висновок судово-імунологічної експертизи від 21 серпня 2010 року № 546-И/10, протокол огляду та вилучення від 09 серпня 2010 року, висновок судово-імунологічної експертизи від 07 вересня 2010 року № 5558-И/10 є недопустимими доказами у справі. Зазначає про неповноту й однобічність досудового слідства та судового розгляду справи;

- засуджений ОСОБА_1 вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту й однобічність досудового слідства та судового розгляду справи, внаслідок чого його незаконно було засуджено за ч. 4 ст. 187 КК України, і просить судові рішення щодо нього скасувати, направивши справу на нове розслідування. У доповненнях до касаційної скарги зазначає про порушення його права на захист, а також про те, що на час вчинення злочину, за який його засуджено, він перебував в іншому місці, що підтверджується показаннями свідків.

Заслухавши доповідь судді, думку засуджених і захисників, які підтримали касаційні скарги і просили їх задовольнити, пояснення прокурора про законність та обґрунтованість постановлених у справі судових рішень, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з вимогами ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Законність виправдання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 15 і пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у касаційних скаргах не заперечується.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в нападі з метою заволодіння чужим майном, що супроводжувався насильством, небезпечним для життя й здоров'я особи, яка зазнала нападу, з погрозою застосування такого насильства, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із заподіянням тяжкого тілесного ушкодження, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим. Із цим висновком погоджується і колегія суддів.

Безпідставним є твердження у касаційних скаргах, про те, що засудженими не вчинялося злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Так, після вчинення злочину потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 повідомили працівникам правоохоронних органів про деталі злочину щодо них і описали осіб, які його вчинили, а за показаннями ОСОБА_7 було складено їх фотороботи.

На досудовому слідстві, у тому числі при проведенні очних ставок, і в суді потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зазначали, що саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 напали на них, заподіяли їм тілесних ушкоджень та заволоділи їхнім майном.

Ці показання потерпілих узгоджуються з перевіреними судом і детально наведеними у вироку доказами, зокрема: з даними протоколу обшуку за місцем проживання ОСОБА_1, в результаті проведення якого було виявлено й вилучено одяг ОСОБА_1 з наявними на ньому плямами бурого кольору, схожими на кров; із даними висновків судово-імунологічних експертиз від 05 травня 2010 року № 34-И/10 та від 21 серпня 2010 року № 547-И/10 відповідно до яких на одязі, вилученому за місцем проживання останнього, виявлено кров людини, котра не могла походити від ОСОБА_1, а її походження від ОСОБА_6 не виключається; даними висновків судово-імунологічних експертиз від 21 серпня 2010 року № 546-И/10, від 07 вересня 2010 року № 558-И/10, відповідно до яких на футболці, належній ОСОБА_2, виявлено кров людини, походження якої від ОСОБА_6 не виключається, а зняті з цієї речі об'єкти № 1-5 є волоссям із голови людини, які можуть походити від ОСОБА_7

За встановлених судом фактичних обставин справи дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 187 КК України кваліфіковано правильно.

Твердження про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не вчиняли злочину щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6, оскільки ОСОБА_1 в час вчинення злочину перебував за місцем свого проживання, а ОСОБА_2 обмовив себе на досудовому слідстві внаслідок застосування працівниками міліції щодо нього тиску, були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій і свого підтвердження не знайшли.

Так, постановою в.о. прокурора Зміївського району Харківської області від 20 серпня 2010 року відмовлено в порушенні кримінальної справи щодо працівників Зміївського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 за статтями 162, 364, 365, 371, 372, 373 КК України відмовлено на підставі п. 2 ст. 6 КПК України 1960 року. Крім того, за постановою судді було доручено прокурору Зміївського району Харківської області додатково провести перевірку заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про порушення їх конституційних прав під час досудового слідства. Постановою слідчого прокуратури Зміївського району Харківської області від 15 серпня 2013 року у зв'язку з відсутністю події злочину було закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000031 (за заявою ОСОБА_2 про застосування працівниками міліції фізичного та психологічного тиску, внаслідок чого він обмовив себе). Постанова слідчого про закриття кримінального провадження оскаржувалася в судовому порядку, проте ухвалами слідчого судді Зміївського районного суду Харківської області від 10 жовтня 2013 року було відмовлено в задоволенні скарг.

Судами першої та апеляційної інстанцій правильно надано критичну оцінка суперечливим показанням свідків ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, які є родичами ОСОБА_1 про те, що останній в час вчинення злочину був за місцем свого проживання.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які могли перешкодити судам постановити законні та обґрунтовані судові рішення, не встановлено.

Посилання у касаційних скаргах про порушення права ОСОБА_2 на захист на досудовому слідстві є необґрунтованими. Кримінальну справу за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, було порушено 06 липня 2010 року, а 14 липня 2010 року ОСОБА_2 був затриманий у порядку ст. 115 КПК України 1960 року і участь захисника на той період не була обов'язковою. ОСОБА_2 неодноразово роз'яснювалися його права, у тому числі на участь захисника, проте він заявив клопотання про самостійний захист своїх інтересів, яке було задоволено. Проведення відтворення обстановки та обставин події за участю ОСОБА_2, його впізнання потерпілими проводилося за участю понятих, які підтверджували добровільність участі ОСОБА_2 у слідчих діях. При цьому колегія суддів також враховує і те, що він неодноразово, у тому числі у власноручно написаних показаннях, указував про бажання захищати свої інтереси самостійно та про відсутність будь-якого тиску з боку працівників міліції.

При призначенні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 покарання, яке, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім для їх виправлення й попередження нових злочинів, суд урахував тяжкість вчиненого злочину, дані про засуджених, обтяжуючу покарання обставину - вчинення злочину в стані алкогольного сп'яніння.

З урахуванням викладеного підстав для задоволення касаційних скарг не встановлено.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 18 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 квітня 2014 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційні скарги засуджених та захисника ОСОБА_3 - без задоволення .

Судді:

______________________________________________________________

ОСОБА_20ОСОБА_22ОСОБА_21