У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого-судді

Короткевича М.Є.,

суддів

Гриціва М.І. і Нікітіна Ю.І.

за участю прокурора

Матюшевої О.В.

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 25 вересня 2007 року кримінальну
справу за касаційним поданням першого заступника прокурора Вінницької області
на вирок Ленінського районного суду м. Вінниці від 05 жовтня 2006 року щодо
ОСОБА_1.

Цим вироком

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1року
народження,

уродженця м. Вінниці, громадянина України,

раніше судимого 26 жовтня 2004 року

Ленінським районним судом м. Вінниці

за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі

зі звільненням на підставі ст.75 КК України

від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки,

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано
невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Вінниці
від 26 жовтня 2004 року та остаточно визначено за сукупністю вироків 3 роки
позбавлення волі.

На підставі ст. 96 КК України до
ОСОБА_1. застосовано примусове лікування від алкоголізму.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1. на користь НДЕКЦ при УМВС України у
Вінницькій області витрати за проведення дактилоскопічної експертизи 423 грн. 69 коп.

В апеляційному порядку справа не розглядалася.

ОСОБА_1. засуджено за те, що він 31 липня 2006 року у період часу з 10:30
до 15:00, знаходячись у квартирі потерпілої ОСОБА_2., перебуваючи у стані
алкогольного сп'яніння, повторно, із корисливих мотивів, таємно викрав її майно
на загальну суму 1 437 грн.

У касаційному поданні прокурор, не оскаржуючи доведеність вини та
правильність кваліфікації дій ОСОБА_1., просить вирок щодо нього скасувати, а
справу направити на новий судовий розгляд у зв'язку з неправильним
застосуванням кримінального закону. При цьому посилається на те, що,
призначаючи покарання ОСОБА_1., суд неправильно застосував положення ч. 4 ст.
71 КК України, що призвело до призначення занадто м'якого покарання останньому.
Крім того, прокурор посилається на незаконне застосування відносно засудженого
відповідно до ст. 96 КК України примусового лікування від алкоголізму. Також в
вказує на порушення норм кримінально-процесуального закону, а саме порушення
вимог ст. 334 КПК України, оскільки в мотивувальній частині вироку не зазначено
точного місця вчинення злочину.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав касаційне
подання, перевіривши матеріали
справи і обговоривши доводи касаційного подання, колегія суддів вважає, що
подання підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за
сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий
злочин, а також невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1. за попереднім вироком від 26
жовтня 2004 року було засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України на три роки
позбавлення волі.

Злочин, за який ОСОБА_1. засуджено вироком від 05 жовтня 2006 року,
останній вчинив 31 липня 2006 року, тобто у період невідбутої частини
покарання, призначеного йому за попереднім вироком, і за цей злочин його
засуджено на 2 роки позбавлення волі.

Таким чином, за сукупністю вироків суд призначив засудженому покарання у
виді 3 років позбавлення волі та не врахував того, що остаточне покарання за
сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий
злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Виходячи з наведеного, остаточне покарання за сукупністю вироків мало б
бути більшим від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Крім того, суд неправильно застосував до ОСОБА_1. примусове лікування від
алкоголізму за місцем відбування покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 96 КК України примусове лікування може бути
застосоване судом, незалежно від призначеного покарання, до осіб, які вчинили
злочини та мають хворобу, що становить небезпеку для здоров'я інших осіб.

Згідно з “Основами Законодавства України про охорону здоров'я” від 19
листопада 1992 року хронічний алкоголізм до таких хвороб не належить і є
соціально-небезпечним захворюванням.

Також заслуговують на увагу і доводи прокурора у касаційному поданні про
порушення норм кримінально-процесуального закону, а саме вимоги ст. 334 КПК
України.

Суд не врахував, що згідно зі ст. 64 КПК України при розгляді кримінальної
справи в суді підлягає доказуванню подія злочину, яка включає в себе час,
місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину.

Як видно з вироку, засудивши ОСОБА_1. за злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, у
мотивувальній частині вироку обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд не
зазначив місце вчинення злочину.

Тому відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 398 КПК України цей вирок підлягає
скасуванню через неправильне застосування кримінального закону, а справа -
направленню на новий судовий розгляд.

На підставі наведеного, керуючись статтями 394 - 396 КПК України, колегія
суддів

У Х В А Л И Л А :

касаційне подання першого заступника
прокурора Вінницької області задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Вінниці від 05 жовтня 2006 року щодо ОСОБА_1
скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд у той самий суд в іншому
складі суддів.

С У
Д Д І :

Нікітін Ю.І.
Короткевич М.Є. Гриців М.І.