Справа № 140/3191/14-к
Провадження №11-кп/772/492/2015
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 червня 2015 рокум. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

Судді -доповідача : ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційні скарги прокурора прокуратури Немирівського району Вінницької області ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 06.03.2015 року по кримінальному провадженню № 0000590 від 07 листопада 2014 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, студент Тульчинського ВПУ № 42, не одружений, раніше не судимий засуджений за ч. 1 ст. 296 КК України до штрафу розмірі 500 неоподаткованих мінімумів громадян - 8500 грн.

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України та призначено покарання виді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів громадян - 8500 грн.

за участю секретаря: ОСОБА_8 ,

прокурора: ОСОБА_9 ,

обвинуваченого: ОСОБА_6 ,

адвоката: ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:
Вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 06.03.2015 року по кримінальному провадженню № 0000590 від 07 листопада 2014 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України та призначено покарання виді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів громадян - 8500 грн.

Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 06.11.2014 року близько 20 години неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходився зі своїми знайомими в кафе Еліс по АДРЕСА_1 де відзначали день народження ОСОБА_10 . Під час перебування в приміщенні кафе Еліс до них підійшов ОСОБА_11 , що перебував у стані алкогольного сп`яніння, почав розмовляти з ОСОБА_10 , сказав налити соку. ОСОБА_6 відмовився з ним спілкуватися, на що ОСОБА_11 вдарив неповнолітнього ОСОБА_6 в обличчя. На прохання ОСОБА_6 в кафе повернувся ОСОБА_12 , що був родичом і незадовго до цієї суперечки вийшов з цього кафе, підійшов до ОСОБА_11 та штовхнув його в обличчя, від чого ОСОБА_11 впав на підлогу. Після цього неповнолітній ОСОБА_6 на ґрунті малозначного приводу, виражаючи явну неповагу до суспільства, зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, в громадському місці, зухвало наніс ОСОБА_11 , що лежав на підлозі, кілька ударів ногою по голові і плечі з лівого боку, внаслідок таких дій ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді синців в лобній ділянці голови зліва, в лівій виличній області які згідно висновку експерта № 241 від 08.11.2014 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, які не спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 не погоджуючись з вироком суду, подав апеляційну скаргу, в якій вказує про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 296 КК України, а саме те, що з суб`єктивної сторони в діях ОСОБА_6 відсутній такий мотив як явна неповага до суспільства, а також не встановлена особлива зухвалість чи винятковий цинізм його дії. Адвокат стверджує, що в даній події мало місце особисте з`ясування стосунків між потерпілим та обвинуваченим. При цьому посилається на п.4 постанови Пленуму ВСУ № 10 від 22.12.2006 р., відповідно до якого суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Зокрема, дії, що супроводжувались заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. У зв`язку з цим, захисник переконує апеляційний суд в тому, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях, а вирок суду ухвалений з порушенням норм матеріального права і просить вирок суду змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України та звільнити його від кримінальної відповідальності із застосуванням примусових заходів виховного характеру.
Прокурор у кримінальному провадженні № 0000590 від 07.11.2014 року ОСОБА_5 до початку судового розгляду справи відкликав подану ним апеляційну скаргу.

Вислухавши доповідь судді, думку захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , які просили вирок суду змінити та перекваліфікувати дії ОСОБА_13 на ст. 125 ч. 1 КК України, прокурора, який вважав, що вирок суду є законним і не підлягає зміні та призначенні нового покарання, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку, що подана по справі апеляційна скарга захисника підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до ст. 403 КПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. Якщо вирок або ухвала суду першої інстанції не були оскаржені іншими особами або якщо немає заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.
Відповідно до ст. 404 КПК України , суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину передбаченого ст.296 ч. 1 КК України ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які були детально проаналізовані судом та наведені у вироку.
Так, сам обвинувачений ОСОБА_6 не заперечує того факту, що дійсно він наносив удари отерпілому, при цьому свої дії мотивує тим, що він зовсім не порушував громадський порядок, почав захищатися, коли до них підсів ОСОБА_11 , який був в стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_11 почав вимагати від їхньої компанії наливати йому сік, але він відмовився і за це ОСОБА_11 вдарив його кулаком в обличчя. Коли через деякий період часу після поштовху ОСОБА_12 , ОСОБА_14 впав на підлогу, ОСОБА_6 наніс лежачому ОСОБА_11 два удари ногою в область його тіла у відповідь на те, що він його ударив першим. Вважав, що якби ОСОБА_11 до них не підсів першим і не спровокував конфлікт, такого б нічого не сталось.
Зазначені обставини підтвердив потерпілий ОСОБА_11 , свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_15 ..
З досліджених судом протоколів слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_11 від 21.11.2014 року та свідка ОСОБА_15 від 21.11.2014 року випливає, що ОСОБА_6 дійсно вчинив інкримінований йому злочин.
Те що в результаті удару потерпілому були заподіяні легкі тілесні ушкодження, підтверджується дослідженим судом першої інстанції висновком судово-медичної експертизи № 259 від 27.11.2014 року, з якої випливає, що дійсно потерпілому були заподіяні легкі тілесні ушкодження.
За таких обставин, суд прийшов до правильного висновку, про те, що ОСОБА_6 дійсно 06 листопада 2014 року близько 20 години використовуючи незначний привід з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, з особливою зухвалістю наніс удари потерпілому ОСОБА_11 , заподіявши тому легкі тілесні ушкодження і вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ст.296 ч.2 КК України.
З огляду на це, доводи апеляційної скарги захисника стосовно того, що ОСОБА_6 наніс удар потерпілому не з хуліганських спонукань, а на грунті особистих неприязних взаємовідносин не відповідають дійсності і не дають підстав для зміни вироку суду та перекваліфікації дій ОСОБА_6 з ст.296 ч.2 КК України на ст.125 ч.1 КК України, адже жодних вагомих підстав вважати, що між обвинуваченим та потерпілим існували раніше чи то виникли під час подій 06 листопада 2014 року відносини, не існує.
Твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про відсутність в його діях порушення громадського порядку не заслуговують на увагу, оскільки конфлікт відбувся в приміщенні кафе «Еліс», яке є громадським місцем, при значній кількості очевидців. Окрім того, дане твердження спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами та поясненнями свідків, з яких вбачається те, що мало місце саме порушення громадського порядку, а не просто спричинення потерпілому умисних тілесних ушкоджень.
Що стосується призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_6 то на думку колегії суддів, суд при вирішенні цього питання не в повному обсязі врахував обставини при яких було вчинено злочин, які пом'якшуютьпокарання, сприяття розкриттю злочину, наслідки які настали від дій обвинуваченого і насамперед не врахував вік обвинуваченого, який на момент вчинення злочину був неповнолітнім і як результат призначив занадто суворе покарання обвинуваченому. При цьому суд не обговорив питання, щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання та застосування відносно обвинуваченого примусових заходів виховного характеру.
За змістом закону (ст. 50 КК України), покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до ст. 65 КК України, та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Відповідно до п.п. 1, 2, 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» за № 7 від 24.10.2003 встановлено, що суди при призначенні покарання мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне в достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

В той же час, з матеріалів кримінального провадження випливає, що в процесі судового розгляду справи обвинувачений заявляючи про те що він частково визнає свою вину, фактично визнав факт вчинення ним злочину повністю, покаявся в цьому. Окрім цього, з досліджених судом доказів випливає, що ОСОБА_6 позитивно характеризується, є неповнолітнім, до кримінальної відповідальності притягується вперше.
Відповідно до п. 1 ст. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» за № 7 від 24.10.2003 року, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Відповідно до положень ст. 69 КК України, за наявності декількох обставив, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 105 КК України, неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.
Враховуючи наявність кількох пом`якшуючих обставин, колегія суддів вважає за можливе застосувати відносно ОСОБА_6 положення ст. 69 КК України та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин.
Крім того, всі зазначені обставини дають підстави суду зробити висновок, що за таких умов обвинувачений не потребує застосування відносно нього кримінального покарання, натомість до нього можуть бути застосовані примусові ходи виховного характеру, як це і передбачено ст.105 КК України.
За таких обставин, вирок суду в частині призначеного покарання належить змінити і відповідно до вимог ст.105 ч.2 КК України застосувати до ОСОБА_6 примусові заходи виховного характеру, частково задовольнивши апеляційну скаргу захисника.
На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 69, 376 ч. 2, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Немирівського району Вінницької області ОСОБА_5 - закрити.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 06.03.2015 року по кримінальному провадженню № 0000590 від 07 листопада 2014 року відносно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 296 КК України в частині призначення йому покарання змінити, та відповідно до вимог ст. ст. 69, 105 ч.2 п.п.1 і 3 КК України, застосувати до ОСОБА_6 примусові заходи виховного характеру у виді застереження та з передачею ОСОБА_6 під нагляд його матері ОСОБА_16 .

В іншій частині вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 06.03.2015 року відносно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 296 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

З оригіналом згідно суддя: ОСОБА_2