АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/347/15 Справа № 178/1593/13-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду Дніпропетровської області кримінальне провадження № 0000734 за апеляційними скаргами прокурора прокуратури Криничанського району Дніпропетровської області ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , на вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Кринички Криничанського району Дніпропетровської області, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимого,

· 04 червня 2013 року, вироком Вільногірського міського суду Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 189 КК України до 4 років позбавлення волі, з випробувальним строком три роки,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_9

потерпілого: ОСОБА_10

захисника: ОСОБА_7

обвинуваченого: ОСОБА_8 .

В апеляції:
- прокурор, фактично не заперечуючи доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, просить вирок суду скасувати, та ухвалити свій, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 289 КК України, і призначити йому покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 6 років 2 місяців позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 71 КК України до покарання частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Вільногірського міського суду Дніпропетровської області 04 червня 2013 року та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 6 років 7 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку не мотивував своє рішення про застосування або не застосування до обвинуваченого додаткового покарання передбаченого санкцією статті та в резолютивній частині вироку при призначенні покарання ОСОБА_8 не прийняв рішення про застосування до обвинуваченого додаткового покарання у вигляді конфіскації майна або без такої, у зв`язку з чим вважає, що судом неправильно застосовано закон України по кримінальну відповідальність. Зазначив, що суд не врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного ОСОБА_8 кримінального правопорушення. ОСОБА_8 вину не визнав, вчинив тяжкий злочин в період іспитового строку, що свідчить про його чітко виражену антисоціальну спрямованість, а тому покарання є надто м`яке, яке не відповідає особі винного і не може повною мірою виконувати завдання, покладені на нього згідно з ч.2 ст. 65 КК України.

- захисник ОСОБА_7 просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким визнати невинуватим ОСОБА_8 у скоєнні злочину, ознаки складу якого передбачені ч. 2 ст. 289 КК України.

В обґрунтування посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, відсутність у вироку мети злочину та посилань на докази змови, суперечливість показань потерпілого та свідка ОСОБА_11 ; безпідставність виділення органами досудового розслідування кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , так як постанова прокурора не ґрунтується на постанові про розшук; не проведення слідчих дій з освідування особи обвинуваченого, із залученням судового експерта або лікаря, щодо з`ясування обставин наявності на руках останнього слідів ударів та одержання доказів, що мають істотне значення для доведення винуватості або невинуватості особи; не розгляд клопотання про відвід судді у цьому кримінальному провадженні; недопустимість прийняття як доказів протоколів та постанов, так як заява про злочин від 18.08.2013 року ( а.с.11 т.1) не містить прізвища, ім`я по батькові особи, яка проводила процесуальну дію, а постанова про виділення матеріалів кримінального провадження від 31.08.2013 року ( а.с.5 -6 т.1) складена прокурором без зазначення повного його ім`я та по батькові і не містить інформації про порядок і можливість її оскарження. Захисник, вважає, що вирок не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, так як у суду були наявні підстави для закриття кримінального провадження через відсутність доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання.

Вироком Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року ОСОБА_8 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено йому покарання строком 5 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 6 років.

Вирішено питання про долю речових доказів у справі.

За вироком суду ОСОБА_8 засуджено за вчинення злочину за таких обставин.

18 серпня 2013 року близько 18:00 години, ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився разом із своїм братом ОСОБА_12 та ОСОБА_11 в салоні автомобіля марки ВАЗ-21011 д.н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_10 Рухаючись по автодорозі Дніпродзержинськ Кринички, біля села Рогівське Криничанського району Дніпропетровської області, ОСОБА_10 відмовився їхати до м. Дніпродзержинська, посилаючись на відсутність в машині бензину в достатній кількості. Після чого ОСОБА_8 , перебуваючи на задньому сидінні автомобіля, за попередньою змовою зі своїм братом ОСОБА_12 , із застосуванням фізичного насильства, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, схопив останнього руками за шию та перетягнув його на заднє сидіння, незаконно заволоділи транспортним засобом і ОСОБА_12 сів за кермо і далі поїхали в сторону м. Дніпродзержинська.

Приблизно за 800 м до залізничного вокзалу в м. Дніпродзержинську ОСОБА_12 не впорався з керуванням автомобіля, внаслідок чого виїхав на узбіччя і зупинився. В цей час до автомобіля під`їхали працівники ДАІ, які зупинили подальший рух транспортного засобу під керуванням ОСОБА_12 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, думку прокурора ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційні вимоги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження, а в задоволенні апеляційної скарги захисника просила відмовити та повідомила, що вироком того ж суду від 14 листопада 2014 року співучасник обвинуваченого ОСОБА_8 його брат ОСОБА_12 визнаний винним в скоєнні злочину за ч.2 ст. 289 КК України і визначено йому покарання за сукупністю вироків у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі та в цій частині за ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2015 року залишений без змін. Заслухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 і доводи захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу захисника, а в апеляційній скарзі прокурора просили відмовити, пояснення потерпілого ОСОБА_10 , який не погодився з доводами обвинуваченого та його захисника відносно того, що він в добровільному порядку передав керування транспортним засобом, так як керування своїм автомобілем він передав під фізичним тиском ОСОБА_8 та психологічним його брата, при цьому вважав можливим пом`якшити призначене судом покарання ОСОБА_8 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у цьому кримінальному провадженні проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

З цих підстав необґрунтованими є і доводи в апеляційній скарзі прокурора про те, що вирок підлягає скасування через допущені судом істотні порушення кримінального процесуального закону.

Доводи сторони захисту щодо невинуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину за ч.2 ст. 289 КК України ретельно перевірені та обґрунтовано визнано такими, що не відповідають матеріалам справи.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення за ч.2 ст. 289 КК України, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами, яким у вироку суд надав належну оцінку. Такі висновки суду, колегія вважає правильними.

Твердження захисника ОСОБА_7 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність з посиланням на не визначення у вироку мети, суперечливість показань потерпілого та свідка ОСОБА_11 та на неправильний висновок суду щодо наявності доказів змови між її підзахисним обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , оскільки на думку захисту, за мовчазною згодою вступити в попередню змову неможливо, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони є необґрунтованим та голослівними, зводяться фактично до переоцінки доказів.

Так, згідно показанням обвинуваченого ОСОБА_8 в судовому засіданні, який хоча і не визнавав своєї вини та заперечував застосування ним насильства відносно ОСОБА_10 , а також наявність змови з братом на заволодіння транспортним засобом потерпілого, однак не заперечував, що в зазначений у вироку час він, будучи в алкогольному стані, разом з братом ОСОБА_12 і ОСОБА_11 перебував в автомобілі ВАЗ-21011 ОСОБА_10 , який перевозив їх з метою поїздки в м. Дніпродзержинськ та те, що за кермом автомобіля знаходився його брат ОСОБА_12 , який не справився з управлінням з`їхав на узбіччя, зупинився і в цей час до них під`їхали працівники ДАІ.

Проте, як убачається з показань потерпілого ОСОБА_10 , 18 серпня 2013 року близько 17 год. 15 хв. йому зателефонував ОСОБА_11 та попросив відвезти його до м. Дніпродзержинськ. Коли він приїхав на вул. Нову смт. Кринички до нього в автомобіль сіли ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 . Під час поїздки на автомобілі обвинувачений ОСОБА_8 та ОСОБА_12 заволоділи належним йому транспортним засобом після застосування відносно нього фізичного насильства з боку ОСОБА_8 , який на автодорозі Чернече-Рогівське, коли потерпілий зупинився і хотів розвернутися, так як у нього було мало пального, ОСОБА_8 схопив його за шию руками та перетягнув на заднє сидіння, а ОСОБА_12 в цей час сів за кермо. Після чого останній не справився з керуванням з`їхав на узбіччя і до них під`їхали працівники ДАІ та викликали слідчо-оперативну групу.

Отже, з показань потерпілого слідує, що мало місце заволодіння його транспортним засобом за змовою з ОСОБА_12 , оскільки останній сів за кермо автомобіля належного потерпілому ОСОБА_10 тільки після того, як до нього було застосовано з боку обвинуваченого ОСОБА_8 фізичне насильство.

Ці показання потерпілого узгоджуються з іншими, наявними у матеріалах справи доказами які суд поклав в основу обвинувального вироку, зокрема свідків працівників ДАІ ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які пояснили, що при затриманні ними автомобіля ВАЗ-21011, ОСОБА_10 пояснював, що брати ОСОБА_15 із застосуванням до нього насильства заволоділи його автомобілем, а його утримували в салоні, за кермом при затриманні був ОСОБА_12 . У тому числі, як слідує із показань свідка ОСОБА_11 , який також перебував в автомобілі потерпілого, що коли ОСОБА_10 відмовився везти їх далі через недостатню кількість бензину, саме ОСОБА_8 застосував до нього фізичне насильство, після чого ОСОБА_12 сів за кермо автомобіля.

Винуватість ОСОБА_8 в незаконному заволодінні транспортним засобом під керуванням ОСОБА_10 за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, що не є безпечним для життя і здоров`я потерпілого підтверджується також й іншими доказами, зокрема, дослідженими в судовому засіданні: даними протоколу огляду футболки ОСОБА_10 про наявність пошкодження на цій одежі внаслідок застосованого до нього насильства і висновками судово-медичної експертизи ОСОБА_10 про виявлення в нього легких тілесних ушкоджень у вигляді саден та синця на голові, крововиливу та рани у слизову нижньої губи, ділянки осадження на шиї та синця правої верхньої кінцівки, давність утворення яких може відповідати даті вчинення злочину за обставин, що зазначені в протоколах слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 і ОСОБА_11 .

Виходячи з наведеного безпідставними є твердження захисника ОСОБА_7 та її підзахисного ОСОБА_8 про те, що останній не вчинював будь-яких насильницьких дій за попередньою змовою з названою особою з метою заволодіння транспортним засобом ОСОБА_10 , оскільки про це свідчать пояснення свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також показання потерпілого ОСОБА_10 , дані протоколу огляду одежі потерпілого, висновки судово-медичних експертиз.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, показання потерпілого ОСОБА_10 ретельно перевірені судом першої інстанції й проаналізовані в сукупності з іншими доказами, підстав сумніватися в їх достовірності в суду не було. Показання потерпілого співпадають і не містять суперечностей, а тому суд правильно оцінив їх як об`єктивні та визнав пояснення ОСОБА_10 належним та допустимим джерелом доказів.

Не можна погодитися і з доводами в апеляційній скарзі про те, що висновки суду побудовані на суперечливих показаннях потерпілого та свідка ОСОБА_11 , який в суді заявив про відсутність між братами ОСОБА_15 попередньої змови на заволодіння автомобіля ОСОБА_10 , оскільки вони спростовуються наведеними у вироку доказами в їх сукупності та не відповідають матеріалам провадження.

Як видно з матеріалів судового провадження, показання свідка в тій частині, де йдеться про відсутність попередньої змови ОСОБА_8 з братом ОСОБА_12 , під час судового розгляду не знайшли об`єктивного підтвердження, сам ОСОБА_11 не спростував свої показання при слідчому експерименті і не заявляв, що він з будь-яких причин обмовив ОСОБА_8 в названому злочині. Крім того, такі заяви ОСОБА_11 по суті є лише його особистою думкою відносно обставин вчинення злочину, тоді як відповідно до вимог ст.94 КПК України свідок не оцінює докази з точки зору належності, допустимості, достовірності й достатності їх для прийняття відповідного процесуального рішення.

Той факт, що під час поїздки до м. Дніпродзержинськ ОСОБА_8 і ОСОБА_12 , допомагаючи один одному, із застосуванням насильства відсторонили ОСОБА_10 від керування належним йому автомобілем, яким в подальшому керував ОСОБА_12 , підтверджується даними протоколів проведення слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_10 і свідка ОСОБА_11 , які показали за яких обставин ОСОБА_12 та його брат, діючи узгоджено, протиправно заволоділи автомобілем ОСОБА_10 .

Свої показання при проведенні слідчих експериментів на стадії досудового розслідування щодо обставин заволодіння автомобілем із застосуванням насильства ОСОБА_8 та його братом ОСОБА_16 потерпілий ОСОБА_10 і свідок ОСОБА_11 не заперечували під час дослідження цих доказів в судовому засіданні і суд у сукупності з іншими доказами дав їм належну оцінку у вироку.

Виходячи з наведеного безпідставними є твердження захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що останній не вчинював будь-яких насильницьких дій за попередньою змовою з названою особою з метою заволодіння транспортним засобом ОСОБА_10 , оскільки про це свідчать пояснення свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також показання потерпілого ОСОБА_10 , дані протоколу огляду одежі потерпілого, висновки судово-медичних експертиз.

З урахуванням того, що ОСОБА_8 вчинив злочинні дії відносно ОСОБА_10 за попередньою змовою з ОСОБА_12 , і з метою незаконного заволодіння транспортним засобом і вчинив фізичне насильство щодо потерпілого, суд дійшов обґрунтованого висновку, що між обвинуваченим і ОСОБА_12 була домовленість про спільне вчинення зазначеного злочину з розподілом ролей щодо дій кожного з них по виконанню цього злочину.

Отже, наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, спростовуються твердження захисника ОСОБА_7 і обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що в матеріалах провадження немає об`єктивних доказів, які вказують на вину ОСОБА_8 , і, що останній не вчиняв дій відносно заволодіння автомобілем ОСОБА_10 за попередньою змовою з ОСОБА_12 .

Посилання адвоката ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на висновки спеціаліста СМЕ від 20.08.2013 року, копія якого долучена до скарги з твердженням, що згідно цього висновку у її підзахисного не виявлено на його руках слідів від побоїв, що на її думку є суттєвим, так як це спростовує показання потерпілого щодо спричинення йому побоїв ОСОБА_8 , суд не бере до уваги, оскільки даний доказ не був досліджений судом, а твердження про безпідставність відмови судом в його долучені не відповідає дійсності.

З зазначених підстав, колегія судів, вважає необґрунтованим і посилання захисту на не проведення слідчих дій щодо освідування обвинуваченого.

Не відповідають матеріалам кримінального провадження і доводи захисника ОСОБА_7 стосовно відсутності доказів, які підтверджують мету обвинуваченого на заволодіння автомобілем потерпілого. На це вказували сам ОСОБА_8 , а також свідок ОСОБА_11 і потерпілий ОСОБА_17 , за показаннями яких ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , вчинили зазначені у вироку дії відносно ОСОБА_10 з метою заволодіння автомобілем для поїздки в м. Дніпродзержинськ.

Не можна визнати обґрунтованими доводи захисника ОСОБА_7 , що висновки суду ґрунтуються на письмових доказах, зокрема, на даних протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, даних протоколів слідчих експериментів, постанови прокурора про виділення матеріалів кримінального провадження, які не узгоджуються з вимогами статей 104,110 КПК України, так як в них не зазначено повного імені і по батькові осіб, які проводили процесуальну дію, а тому їх на думку захисника не можна визнати допустимими.

Захист в апеляційній скарзі, у відповідності до вимог ст. 87 КПК України не вказав внаслідок яких істотних порушень прав та свобод людини, були отримані названі ним документи. Не наводить конкретних фактів того, чому всі постанови і протоколи слідчого складено з такими істотними порушеннями кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що суд у вироку не посилався на докази, які були отримані на стадії досудового розслідування з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону. З цих підстав такі посилання захисника захисту є необґрунтованими.

Вивченням матеріалів провадження не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні в кримінальному провадженні докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів. Тому твердження захисту у скарзі про недопустимість доказів є необґрунтованим.

Слід визнати необґрунтованими і доводи в скаргах обвинуваченого та його захисника про неповноту досудового розслідування і судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, оскільки вивченням матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження слідчими та судом обставин провадження.

Те, що на стадії досудового розслідування прокурор в порядку ст.217 КПК України виділив матеріали досудового розслідування відносно ОСОБА_8 , який згідно постанови від 31 серпня 2013 року ухилився від органів досудового слідства, в окреме провадження, не вплинуло на повноту судового розгляду матеріалів провадження. Як видно з матеріалів судового провадження, учасники судового провадження не заявляли клопотання про необхідність допиту ОСОБА_12 щодо з`ясування обставин вчинення злочину ОСОБА_8 .

За таких обставин виходячи з вимог ст.404 КПК України доводи захисника ОСОБА_7 на те, що без допиту ОСОБА_12 , як і без повторного допиту свідка ОСОБА_11 , в суді апеляційного суду, не мотивовані з точки зору того, чому без виконання цих дій судовий розгляд буде неповним і необ`єктивним.

Суд у вироку навів докази по пред`явленому обвинуваченню ОСОБА_8 і дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому не має підстав вважати, що у провадженні допущена суттєва неповнота судового розгляду, яка викликає необхідність скасування вироку, на чому захист наголошує в своїх апеляційних скаргах.

Таким чином, твердження захисту про недоведеність вини ОСОБА_8 в зазначеному злочину, а також доводи про відсутність у кримінальному провадженні достовірних доказів його вини у кримінальному правопорушенні, за яке він був засуджений, належно перевірялися в судовому засіданні й обґрунтовано визнані безпідставними.

Виходячи з наведеного безпідставними є і доводи захисника про те, що зазначений у вироку автомобіль не належить потерпілому, оскільки вони не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Щодо посилання захисту на не розгляд заявленого відводу головуючому судді, то дані доводи спростовуються матеріалами справи, де наявна ухвала суду першої інстанції про відмову ОСОБА_8 в задоволенні його заяви про відвід головуючої судді ОСОБА_1 , при постановленні якої порушень кримінального процесуального закону не виявлено.

Отже, правильно проаналізувавши зібрані в провадженні докази в їх сукупності, зокрема ті, на які містяться посилання в апеляційних скаргах, та давши їм належну оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_8 у вчиненні ним за попередньою змовою за викладених у вироку обставин незаконного заволодіння транспортним засобом, що належить ОСОБА_10 .

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно і за попередньою змовою групою осіб кваліфіковано правильно.

За таких обставин вважати, що ОСОБА_8 необґрунтовано засуджено за незаконне заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб, а тому вирок щодо нього підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку, яким визнати невинуватим ОСОБА_8 , як про це зазначається в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 , або з постановою ухвали про закриття провадження по справі за відсутністю складу злочину, на чому наголошувала захист в апеляційній інстанції, немає підстав.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення ОСОБА_8 більш тяжкого покарання, ніж те, що призначене судом першої інстанції, то вони є необґрунтованими.

Доводи прокурора про те, що ОСОБА_8 протягом іспитового строку вчинив новий тяжкий злочин, що є підставою для призначення обвинуваченому більш суворого покарання, не можна вважати обґрунтованими з огляду на вимоги ч.4 ст.67 КК України, згідно з якими якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує. Те ж саме стосується і посилання прокурора на те, що обвинувачений не визнав себе винним у вчиненому, оскільки вказана обставина згідно ст.67 КК України не відноситься до таких, що обтяжують покарання.
Переглядаючи справу, апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання, який в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, вчинення обвинуваченим протягом іспитового строку нового злочину в стані алкогольного сп`яніння, та призначив покарання, яке відповідає вимогам статей 50,65,71 КК України, воно єнеобхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
А тому колегія суддів вважає, що воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50,65,71 КК України. Підстав вважати його м`яким, не вбачається.
Як установив суд, ОСОБА_8 незаконно заволодів транспортним засобом ОСОБА_10 не з корисливих, а з інших мотивів для тимчасового його використання з метою поїздки в м. Дніпродзержинськ.
У ч.2 ст.289 КК України, за якою засуджено ОСОБА_8 , встановлено кримінальну відповідальність за кваліфіковані види незаконного заволодіння транспортним засобом, яке виражається у двох формах: незаконне заволодіння транспортним засобом для тимчасового його використання і задоволення особистих потреб, що виникли у винного, і незаконне заволодіння транспортним засобом, пов`язане з викраденням такого засобу як цінного чужого майна, тобто за злочинні дії, які можуть вчинятися як з корисливих, так і з інших мотивів. Санкція ч.2 ст.289 КК України передбачає конфіскацію майна як факультативне додаткове покарання.
Відповідно до вимог ч.2 ст.59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини.
Колегія суддів, виходячи із зазначеного, вважає, що районний суд правильно не застосував до обвинуваченого ОСОБА_8 конфіскацію майна. З таким рішенням суду погодився, як це видно з апеляційної скарги, і прокурор.
Та обставина, що суд належним чином не обґрунтував своє рішення відносно незастосування додаткового покарання у виді конфіскації майна при призначенні ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.289 КК України, не є безумовною підставою для скасування вироку.
Отже, доводи прокурора на те, що суд призначив ОСОБА_8 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через м`якість, є необгрунтованими і задоволенню не підлягають.
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з вироком суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за яке його засуджено, вважає його законним і обґрунтованим, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь в розгляді провадження.

Керуючись ст. ст. 404,407 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора прокуратури Криничанського району Дніпропетровської області ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , на вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року щодо ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2014 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді апеляційного суду:
_______________ _________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4