СЛОВ`ЯНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 243/2451/15-к 1-кп/243/234/2015
УХ В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 березня 2015 року місто Слов`янськ

Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника- адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у приміщенні суду в місті Слов`янську у режимі відеоконференції обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості по кримінальному провадженні № 000392 відносно

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця села Катеринівка

Олександрівського району Донецької області,

громадянина України, який має середню освіту, не

одруженого, не працюючого, який проживає

за адресою:

АДРЕСА_1 ; зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_2 ,

раніше не судимого

за скоєння злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України,

В С Т А Н О В И В :
Під час досудового розслідування 07 березня 2015 року між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора по цьому кримінальному провадженні, та підозрюваним ОСОБА_4 було укладено угоду про визнання винуватості, яку з обвинувальним актом 18 березня 2015 року було направлено до суду.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_4 вчинений злочин, передбачений частиною 2 статті 260 КК України, тобто участь у діяльності не передбачених законами України збройних формувань, при наступних обставинах.

На початку квітня 2014 року, на території Донецької області України, невстановленими особами для насильницького підтримання влади незаконної самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки» було створено непередбачене законами України збройне формування, яке мало організовану структуру військового типу, а саме єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну, були озброєні вогнепальною зброєю, вибухівкою а також мали тяжке військове озброєння та військову техніку. Крім того, в зазначеному формуванні було визначено механізм вступу до нього, порядок проходження служби, в кожному структурному підрозділі ставились завдання щоденної діяльності, яка полягала в здійсненні методами військових операцій силової підтримки незаконно створених структур ДНР, придушення організованого опору населення на окупованій території, депортації населення Донецької області, встановлення режиму військового стану, протистояння правоохоронним органам державної виконавчої влади України, знищення їх живої сили і матеріальних засобів, а також скоєння інших тяжких і особливо тяжких кримінальних правопорушень. Вказані формування дислокувались в різних населених пунктах та місцевостях Донецької області та мали загальну координацію керівництва.

14 травня 2014 року ОСОБА_4 на пропозицію чоловіка на прізвисько « ОСОБА_7 », точних анкетних даних в ході досудового слідства не встановлено, діючи з прямим умислом, маючи намір на вступ до незаконного збройного військового формування самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки», прибув до штабу ДНР, що розташований в місті Донецьк в колишній будівлі СБУ в Донецькій області. Діючи далі, умисно та усвідомлюючи протиправність своїх дій, з метою участі у діяльності непередбаченого законами України збройного формування, ОСОБА_4 , увійшов до незаконного збройного формування. Ознайомившись з встановленими правилами поведінки, правами та обов`язками члена вказаного збройного формування, давши свою згоду на їх дотримання та виконання, тим самим, підтвердив свої наміри на участь у вищевказаному незаконному збройному формуванню та виконанню його цілей і завдань. Для подальшої участі у незаконному збройному формуванню, ОСОБА_4 , будучи членом незаконного збройного формування «ДНР», за власним бажанням прибув 16 травня 2014 року до приміщення лікарні, розташованої поблизу будинку АДРЕСА_3 , де представниками «ДНР», особу в ході досудового слідства не встановлено, був призначений на посаду стрільця та передано йому у використання вогнепальну зброю у вигляді автомата АК-47, набої до нього та військове спорядження, формений одяг з позначками «ДНР».

У подальшому ОСОБА_4 в період з 17 по 30 травня 2014 року, здійснюючи свої умисні протиправні дії у складі непередбаченого законами України збройного формування, систематично виконував накази свого безпосереднього командира, особа якої досудовим розслідуванням не встановлена, з чергування на другому поверсі перукарні у місті Слов`янськ, точне місцезнаходження якої не встановлено та у випадку появи збройних сил України повинен був вести стрільбу з автомата на ураження.

Під час трансляції з приміщення слідчого ізолятора №27 міста Харкова, у підготовчому судовому засіданні ОСОБА_4 у скоєнні цього кримінального правопорушення визнав себе винним у повному обсязі та пояснив, що за станом на травень 2014 року він не працював, проживав за рахунок випадкових заробітків. На початку травня 2014 року випадковий його знайомий, який назвався « ОСОБА_7 » запропонував йому вступити до збройного формування, яке підтримувало владу самопроголошеної у Донецькій області , так званої «Донецької народної республіки». 12 чи 14 травня 2014 року він приїхав у місто Донецьк, прибув до штабу «ДНР», який розташовувався у будинку колишнього СБУ Донецької області, де йому були повідомлені правила поведінки у цьому формуванні, його права та обов`язки, роз`яснено, що у формуванні існує чітка підпорядкованість, ієрархічність та дисципліна, що йому видадуть вогнепальну зброю, набої до неї, формений одяг і військове спорядження. З зазначеною пропозицією він погодився та надав згоду на участь у цьому збройному формуванні. 16 або 17 травня 2014 року у складі інших членів цього збройного формування він приїхав до міста Слов`янська, де йому видали вогнепальну зброю - автомат

«АК 74», тридцять штук набоїв, формений одяг та військове спорядження. У цей же день він вперше заступив на чергування на посту ДНР, який розташувався на другому поверсі будинку, який розташований по АДРЕСА_3 ,де він здійснював чергування у складі інших двох членів формування і повинен був при здійсненні нападу Зброєних сил України попередити про це свого командира. Він ні одного разу не використовував зброю та не приймав участь у бойових діях. Визнає свою участь у цьому формуванні у період з 12 по 30 травня 2014 року. Під час досудового розслідування він розповів усі обставини скоєного ним кримінального правопорушення, щиро розкаюється.

Аналіз показань ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні свідчить про те, що їм фактично частково визнається винуватість у скоєнні інкримінованого злочину , бо ним оспорюються зазначені обвинуваченням дані щодо : дати його вступу до збройного формування, приїзду до міста Слов`янська, виду отриманої зброї.

Із долучених до обвинувального акту матеріалів убачається, що 07 березня 2015 року між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора по цьому кримінальному провадженні, та підозрюваним ОСОБА_4 було укладено угоду про визнання винуватості, за умовами якої підозрюваний ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою винуватість у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, та зобов`язується: 1) беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у кримінальному провадженні; 2) сприяти досудовому слідству. Також сторонами угоди визначено узгоджене між ними покарання, яке ОСОБА_4 повинен нести за вчинене кримінальне правопорушення, а саме - позбавлення волі строком на п`ять років, із звільненням від відбування покарання на підставі статті 75 КК України з випробувальним строком, із покладанням на нього обов`язків? передбачених пунктами 2- 4 частини 1 статті 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально - виконавчу інспекцію. В угоді передбачені наслідки її укладання, затвердження та невиконання, які роз`яснені підозрюваному. Угода була підписана ОСОБА_6 та ОСОБА_4 .

Розглядаючи питання про затвердження угоди суд виходить із наступного.

Відповідно до положень ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні можуть бути укладені такі види угод: 1) угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим; 2) угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Положеннями статті 469 КПК України передбачено, що угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладання угоди про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначив про те, що при укладанні даної угоди 07 березня 2015 року були дотримані вимоги та правила Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України, просив цю угоду затвердити та призначити ОСОБА_4 узгоджену по угоді міру покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні також просив затвердити укладену угоду про визнання винуватості від 07 березня 2015 року, підтвердив його ініціативу і добровільність укладання цієї угоди та можливість її виконання.

Вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, який просив затвердити угоду, призначити погоджену міру покарання його підзахисному, дослідивши зміст угоди від 07 березня 2015 року про визнання винуватості на відповідність вимогам Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України, суд приходить до висновку про те, що у затвердженні цієї угоди необхідно відмовити з наступних підстав.

Відповідно до положень частини 7 статті 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те,щодо якого передбачена можливість укладання угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладання угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості. У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжується у загальному порядку.

Із тексту укладеної угоди від 07 березня 2015 року про визнання винуватості убачається, що сторони угоди погодили між собою міру покарання ( у вигляді п`яти років позбавлення волі) та звільнення ОСОБА_4 від відбування такого покарання із встановленням іспитового строку, з покладенням на нього чітко визначених обов`язків, а саме: беззастережно визнавати обвинувачення в обсязі підозри у кримінальному провадженні, сприяти досудовому слідству, не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально- виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Аналіз положень статей 65 та 75 КК України свідчить про те, що домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність. Зокрема сторони угоди мають узгоджувати покарання, враховуючи: положення пунктів 1,2 та 3 частини 1 статті 65 КК України , тобто: 1) у межах, установлених у санкції статті ( санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу,що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другої статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної части цього Кодексу; 3) ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини,що пом`якшують та обтяжують покарання.

Вимогами частини 2 статті 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно частини 1 статті 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим, у тексті угоди від 07 березня 2015 року не зазначено обставин щодо особи ОСОБА_4 , які дали підстави прийти до висновку про можливість застосування до нього положень статті 75 КК України, враховуючи при цьому те, що згідно анкетних даних ОСОБА_4 тривалий час офіційно не працює, з січня 2012 року перебуває на обліку у лікаря- нарколога, за місцем проживання характеризується як особа, яка періодично зловживає спиртними напоями.

Крім того, згідно частини 3 статті 75 КК України тривалість іспитового строку встановляється судом, як і перелік обов`язків згідно положень статті 76 КК України. Однак сторони угоди, проігнорувавши імперативну вимогу частини 3 статті 75 КК України, вийшли за межі своєї компетенції, самостійно визначивши обов`язки для нього за статтею 76 КК України.

Суд вважає за необхідне також зазначити про те, що обумовлений умовами угоди від 07 березня 2015 року обов`язок для ОСОБА_4 ( далі- за текстом угоди) «повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання» фактично свідчить про те, що між сторонами угоди так і не з`ясовано питання: чи працює або навчається ОСОБА_4 . Між тим, у судовому засіданні ОСОБА_4 було зазначено про те, що він вважав, що бере на себе обов`язок «у разі вступу у вищий учбовий заклад на навчання, повідомляти про це інспекцію». Таке протиріччя при викладенні обов`язків є недопустимим,бо положеннями частини 2 статті 78 КК України передбачено правові наслідки невиконання засудженим покладених на нього обов`язків.

Крім того, має місце очевидна неможливість виконання ОСОБА_4 взятих на себе за угодою зобов`язань , бо застосоване сторонами в угоді неконкретне формулювання при визначенні зобов`язання підозрюваному «сприяти досудовому слідству» , робить у подальшому неможливість виконання такого зобов`язання, бо відсутня будь-яка конкретизація того: по якому кримінальному провадженню має здійснюватися це досудове слідство, спосіб співпраці. Між тим, у будь-якому разі обов`язки підозрюваного, обвинуваченого мають бути вказані у такий спосіб,щоб можна було пересвідчитися у реальності та можливості їх виконання, що взагалі унеможливлюється у даному випадку, бо обов`язок сприяти досудовому слідству вказано в угоді, укладеній одночасно із обвинувальним актом ( обидва документи складені 07 березня 2015 року). Відсутність конкретизації сутності зобов`язань, зокрема того, про яке саме досудове слідство чи інші відомі ОСОБА_4 подібні злочини йдеться мова, по-перше, не дає суду змогу пересвідчитися у реальності й можливості їх виконання, по-друге,зважаючи на передбачені статтею 476 КПК України наслідки невиконання угоди, вже на етапі укладання такої угоди виникає неабияка ймовірність її подальшого скасування. Безпосередньо у судовому засіданні ОСОБА_4 було зазначено про те, що він цей обов`язок не розумів і не даний час не розуміє, що він означає.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27.02.1980 року (скарга №6903/75) «Девеер проти Бельгії»( Deweer v.Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання, або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.

На виконання цих принципів, суд вважає за необхідне зазначити про те, що за даними реєстру матеріалів кримінального провадження № 0000392 ОСОБА_4 22 січня 2015 року було органом досудового розслідування повідомлено про підозру у вчиненні більш тяжкого злочину, передбаченого частиною 5 статті 260 КК України і в цей же день відносно нього ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком шістдесят днів ( до 14-00 години 22 березня 2015 року). В ході досудового розслідування ОСОБА_4 свою вину визнавав частково. Нове повідомлення про підозру, вже у вчиненні менш тяжкого злочину - передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, було відносно ОСОБА_4 здійснено 06 березня 2015 року, тобто за день, коли і було укладено сторонами кримінального провадження цю угоду про визнання винуватості. Зазначені обставини, на думку суду не виключають бажання ОСОБА_4 бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжкого злочину, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання або взагалі звільнення від відбування покарання.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про те, що умови угоди від 07 березня 2015 року про визнання винуватості суперечать вимогам КК та КПК України, існують обгрунтовані підстави вважати,що укладання цієї угоди не було добровільним з боку ОСОБА_4 , тому у її затвердженні судом необхідно відмовити, а обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 з додатками до нього та Угодою про визнання винуватості від 07 березня 2015 року, з урахуванням відсутності клопотання прокурора про призначення судового розгляду, підлягає поверненню Ізюмському міжрайонному прокурору Харківської області для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Під час підготовчого судового засідання виникло питання щодо доцільності існування обраного відносно ОСОБА_4 під час досудового розслідування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у зв`язку із закінченням 22 березня 2015 року о 14-00 годині строку дії ухвали суду.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

У відповідності до пунктів 61 та 62 Рішення Європейського Суду з прав людини від 24.07.2003 року по справі «Смирнов проти Росії», наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи. Довготривале утримання під вартою може бути виправданим лише при наявності конкретних ознак того,що цього вимагають інтереси суспільства, які незважаючи на наявність презумпції невинності, перевищують інтереси забезпечення поваги до свободи.

Із матеріалів убачається,що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який чинним законодавством передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від трьох до восьми років, він тривалий час офіційно не працює, не має тісних соціальних зв`язків, перебуває на обліку у лікаря- нарколога.

Вказані обставини у сукупності та дані про особу ОСОБА_4 свідчать про наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3 та 5 частини 1 статті 177 КПК України, і є достатні підстави вважати, що він може у подальшому вчиняти інші кримінальні правопорушення, тому недостатньо застосовувати відносно нього більш м`який запобіжний захід для запобігання цим ризикам, тому суд вважає, що є підстави для продовження строку його тримання під вартою на строк 30 днів, бо саме такий запобіжний захід може у подальшому забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_4 та створить необхідні умови для виконання завдань кримінального провадження, передбачених положеннями статті 2 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись п.1 частини 3 статті 314, статтями 372, 474, 475 Кримінального процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити у затвердженні угоди про визнання винуватості від 07 березня 2015 року, укладену між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_4 у рамках кримінального провадження № 0000392 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України.

Обвинувальний акт з додатками до нього та угодою про визнання винуватості від 07 березня 2015 року, укладену між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_4 , у рамках кримінального провадження № 0000392 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 260 КК України, повернути Ізюмському міжрайонному прокурору Харківської області, для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 КПК України.

Вважати продовженим застосування обраного під час досудового розслідування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 30 днів - до 14-00 години 18 квітня 2015 року.

Копії ухвали суду негайно надіслати на адресу слідчого ізолятора №27 міста Харкова

для виконання та вручення під розписку ОСОБА_4 .

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя : ОСОБА_1