ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_18,
суддів:ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28,
при секретарях: за участю: ОСОБА_12, ОСОБА_13, заступника начальника управління підтримання державного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України ОСОБА_29, адвоката ОСОБА_30, засудженої ОСОБА_16,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою засудженої ОСОБА_16 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 березня 2015 року,

у с т а н о в и л а:

вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2014 року ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_1, таку, що не має судимості, засуджено за частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані із виконанням організаційно-розпорядчих повноважень на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, на строк один рік зі штрафом у розмірі 8500 грн. На підставі статті 75 КК ОСОБА_16 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком один рік з покладенням обов'язків, передбачених пунктами 2 - 4 частини першої статті 76 КК.

ОСОБА_16 визнано винною у тому, що вона 9 січня 2013 року як головний спеціаліст відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, зловживаючи службовим становищем, з метою одержання неправомірної вигоди для ОСОБА_17, зареєструвала на цю громадянку заарештований судом виставковий салон непродовольчих товарів середньою ринковою вартістю 3 700 000 грн.

Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 11 липня 2014 року вирок щодо ОСОБА_16 залишив без змін.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 5 березня 2015 року зазначені судові рішення щодо ОСОБА_16 залишила без змін.

У заяві засуджена ОСОБА_16, вважаючи себе невинуватою, порушує питання про скасування судових рішень у кримінальній справі з підстав, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), і просить закрити провадження у справі. Вона стверджує, що під час проведення реєстрації права власності на виставковий салон не була зацікавлена в отриманні неправомірної вигоди і не керувалась корисливим мотивом. Вважає, що суд безпідставно дійшов висновку про наявність в її діях складу злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК. Наголошує, що при проведенні реєстрації права власності на виставковий салон не використовувала свого службового становища всупереч інтересам служби, а керувалася тільки законом та належними інструкціями. Діяла в межах встановленого регламенту діяльності реєстраторів та відповідно до положень Посадової інструкції головного спеціаліста відділу державної реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Вказує, що договір дарування зазначеного майна був підписаний задовго до накладення арешту на це майно. На її думку, судом першої та апеляційної інстанцій не виконано вимог статті 242 КПК при кваліфікації злочину, зокрема при визначенні розміру матеріальної шкоди, заподіяної її діями, оскільки відповідна експертиза не проводилась.

На обґрунтування неоднаковості у правозастосуванні засуджена ОСОБА_16 посилається на ухвали касаційного суду від 8 квітня 2014 року та 16 вересня 2014 року, якими було скасовано вироки в частині засудження осіб за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК, з тих підстав, що після набрання чинності 28 лютого 2014 року Законом України від 21 лютого 2014 року № 746-VII (далі - Закон № 746-VII) «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції», використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби є злочином лише якщо воно вчинене з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для себе чи іншої фізичної або юридичної особи.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України заслухала суддю-доповідача, пояснення засудженої ОСОБА_16 і захисника ОСОБА_30, які наполягали на задоволенні заяви, прокурора, який вважав, що заява задоволенню не підлягає, перевірила матеріали кримінальної справи і матеріали, додані до заяви, вивчила висновки членів Науково-консультативної ради при Верховному Суді України і дійшла висновку про таке.

1. Справа про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 березня 2015 року щодо ОСОБА_16 допущена до провадження Верховного Суду України (далі - Суд) в порядку, встановленому главою 33 КПК.

У контексті специфіки цього провадження Суд має з урахуванням фактичних обставин, установлених судами нижчого рівня, зіставити і порівняти висновки суду касаційної інстанції про застосування норми матеріального та процесуального закону в оспореному рішенні з висновками про застосування тієї самої норми права щодо подібних правовідносин у рішеннях, наданих для порівняння, та за наявності процесуальних підстав дати відповідь на питання, порушені в заяві.

2. Суд нагадує свою постійну практику, згідно з якою перегляд рішення касаційного суду можливий, а втручання/невтручання в таке рішення є необхідним/непотрібним, коли є неоднаковість правозастосування у подібних правовідносинах, що спонукає Суд висловити свою правову позицію щодо правильного застосування однієї і тієї самої норми права. Ключовою умовою такого перегляду є наявність різних незалежно від форми і змісту правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких перебуває застосування однієї і тієї самої правової норми у не менш ніж у двох кримінальних провадженнях, і хоча б в одному з яких сторона кримінального провадження ставила під сумнів (оспорювала) у будь-який спосіб правильність застосування такої норми. В іншому випадку перегляд рішень за межами позначених його предмета та умов призведе до повторного касаційного перегляду, що не відповідає положенням статті 444 і пунктів 1, 2 частини першої статті 445 КПК та суперечитиме принципу правової визначеності.

3. Суд виявив, що в рішенні касаційного суду, в якому ставиться під сумнів правильність застосування норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, і в рішеннях, наданих для порівняння, мало місце застосування двох різних редакцій статті 364 КК, а саме: норми цієї статті в редакції, що була чинною до 28 лютого 2014 року, і норми цієї статті, яка набрала чинності 28 лютого 2014 року. Ці правові норми різняться за ознакою суб'єктивної сторони складу злочину, тому вони не є однаковими.

В аспекті цього підходу розмежування правових норм та їх правозастосування Суд уже висловлював свою позицію. Вона зводилась до того, що застосування норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у редакціях, які містять різне нормативне визначення ознак одного й того самого складу злочину, не є одними і тими самими нормами кримінального закону, які неоднаково застосовані судом касаційної інстанції (Справа № 3кс13).

4. Суд вважає, що ця практика також повинна застосовуватись і в даній конкретній справі.

Суспільно небезпечне діяння, інкриміноване ОСОБА_16, органи досудового слідства кваліфікували як зловживання службовим становищем, тобто умисне з метою одержання неправомірної вигоди для іншої фізичної особи у виді реєстрації речових прав на нерухоме майно вартістю 3700000 грн всупереч рішенню суду про накладення на це майно арешту, та використання засудженою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки. Від цього обвинувачення ОСОБА_16 захищалася в судах першої та апеляційної інстанцій.

Однак у судових рішеннях касаційного суду, на які робиться посилання як на підтвердження неоднакового застосування однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, мета одержання будь-якої неправомірної вигоди для себе чи іншої фізичної особи органами досудового слідства в провину не ставилася та судом у вироку не встановлена. Саме з цих підстав вироки в частині засудження осіб за статтею 364 КК були скасовані з закриттям провадження у цій частині. Такі рішення касаційний суд мотивував тим, що після внесення змін до статті 364 КК згідно з Законом №746-VII, які набули чинності 28 лютого 2014 року, використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби (у разі настання відповідних наслідків) є злочином, лише якщо воно вчинене з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для себе чи іншої фізичної або юридичної особи. Тобто, з урахуванням положень, зазначених у примітці до статті 3641 КК, згідно з якою під неправомірною вигодою слід розуміти грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, які пропонують, обіцяють, надають або одержують без законних на те підстав, суд дійшов висновку, що використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби в інтересах, відмінних від інтересів одержання неправомірної вигоди, за загальним правилом перестало бути кримінально караним діянням.

5. Суд констатує, що в оспореному та порівнюваних рішеннях суду касаційної інстанції у подібних правовідносинах мало місце відмінне, різне за повнотою встановлення ознак суб'єктивної сторони складу злочину, а відтак правова оцінка цих діянь здійснювалась не за однією і тією самою нормою права, передбаченою законом України про кримінальну відповідальність, а за різними, відмінними за нормативним змістом і правовою природою нормами права, що не зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень у розумінні положень пункту 1 частини другої статті 445 КК.

5. З огляду на викладене Суд дійшов висновку, що в межах заявлених ОСОБА_16 вимог не встановлено даних про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність у подібних правовідносинах, що зумовило б ухвалення різних за змістом судових рішень. Відтак виключається процесуальна підстава перегляду оспореного рішення.

6. Стосовно доводів заявниці про неправильність встановлення судами фактичних обставин справи та необґрунтованість висновків суду касаційної інстанції фактичними обставинами справи, то такого характеру твердження перебувають поза межами визначеного законом предмета перегляду Судом рішення касаційної інстанції. Суд зауважує, що і посилання ОСОБА_16 на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм статей 84, 89, 94, 242 КПК самі собою, без надання Суду відповідних рішень для порівняння, в яких би зазначені норми права були застосовані інакше, теж не можуть бути підставою для перегляду оспореного рішення, оскільки і в цьому разі виключається процедура порівняння судових рішень.

7. Оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

відмовити в задоволенні заяви засудженої ОСОБА_16.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченій пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_18

ОСОБА_19 ОСОБА_24
ОСОБА_20 ОСОБА_25

ОСОБА_21 ОСОБА_26

ОСОБА_22 ОСОБА_27
ОСОБА_23 ОСОБА_28