11-кп/775/44/2015(м)
222/1001/14-к

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2015 року місто Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Донецької області апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Володарського районного суду Донецької області від 20 листопада 2014, яким

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка смт Володарське Донецької області, громадянка України, з середньою освітою, одружена, має на утриманні батьків похилого віку, не працює, не судима, проживає: АДРЕСА_1 ,

визнана винуватою та засуджена за ст.125 ч.1 КК України до покарання у виді 200 годин громадських робіт, але не більш чотирьох годин на добу.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 2694,95 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 500 грн. та на відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 грн., а всього 6194,95 грн.

В С Т А Н О В И В:

Згідно вироку, ОСОБА_7 30.04.2014 року в період часу з 12-00 по 16-00 годину, перебуваючи на земельній ділянці, яка розташована на території домоволодіння АДРЕСА_1 , на ґрунті виниклих особистих неприязних стосунків, в ході сварки з потерпілою ОСОБА_9 , умисно штовхнула її долонями обох рук у груди від чого остання втратила рівновагу та впала на землю. Після чого ОСОБА_7 підійшла до потерпілої та умисно нанесла один удар кулаком лівої руки в обличчя праворуч та удар кулаком правої руки в область лівого вуха, після чого почала тягти потерпілу за волосся та дряпати пальцями рук обличчя. Після цього, ОСОБА_9 повернулась на правий бік та спробувала піднятися, однак ОСОБА_7 почала наносити обома ногами удари в область попереку потерпілої. Піднявшись ОСОБА_9 почала втікати від ОСОБА_7 , але остання її наздогнала та нанесла дерев`яною палкою один удар в область лівого передпліччя. Вищевказаними діями ОСОБА_7 спричинила ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження, а саме садна по задній поверхні лівої вушної раковини, синець на нижньому віці правого ока з переходом на праву щоку, синець на лівій сідниці.

На зазначений вирок надійшла апеляційна скарга обвинуваченої, в якій вона, не оскаржуючи доведеність її вини у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.125 КК України за обставин викладених у вироку, просила вирок змінити в частині виду призначеного покарання та вирішення цивільного позову. При цьому, просить призначити їй покарання у вигляді штрафу, зменшити суму стягнуту на відшкодування матеріальної шкоди до 560 грн., відмовити у задоволенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, обвинувачена вказує, що суд першої інстанції призначаючи їй покарання у виді громадських робіт не прийняв до уваги її захворювання, які можуть перешкодити виконанню покарання, оскільки їй протипоказані нахили та підняття важкого.

Крім того, стверджує, що суд неправильно вирішив цивільний позов та стягнув матеріальну шкоду без наявності належних доказів. Доказів про призначення потерпілій конкретних ліків справа не містить, як і належних письмових доказів придбання цих ліків. Відшкодування моральної шкоди взагалі безпідставне, оскільки потерпіла сама увірвалася на подвір`я обвинуваченої та почала сварку.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченої підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду залишенню без змін з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства всебічно розглянув кримінальну справу та дійшов обґрунтованих висновків про доведеність вини ОСОБА_7 у скоєнні злочину передбаченого ст.125 ч.1 КК України за обставин викладених у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст.91 КПК України, підлягають доказуванню та аналіз досліджених доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку.

При призначенні покарання суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу винного.

При розгляді справи суд не допустив неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку.

Щодо доводів апеляційної скарги, то вони не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Так згідно ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є:

1) неповнота судового розгляду;

2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження;

3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;

4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно ч.3 ст.56 КК України, громадські роботи не призначаються особам, визнаним інвалідами першої або другої групи, вагітним жінкам, особам, які досягли пенсійного віку, а також військовослужбовцям строкової служби.

Наведені норми права вказують, що посилання обвинуваченої на наявність у неї жовчнокам`яної хвороби не вказує на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання у виді громадських робіт.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду й доводи апелянта, щодо безпідставного задоволення судом першої інстанції цивільного позову в частині стягнення витрат понесених на придбання ліків.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Суд першої інстанції правильно взяв до уваги копії медичних документів потерпілої ОСОБА_10 , згідно яких вона, після вчинення щодо неї злочину з боку обвинуваченої, зверталась до лікарів і їй призначалось лікування із застосуванням відповідних лікарських препаратів (т.1 а.с.55, 56).

Призначені ліки потерпіла придбала в різних аптеках, в тому числі і в аптеці фізичної особи-підприємця ОСОБА_11 .

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано вважав допустимими доказами факту придбання ліків як фіскальні чеки виготовлені в аптечних кіосках на реєстраторах розрахункових операцій (далі РРО), так і товарні чеки заповнені від руки з мокрою печаткою фізичної особи підприємця (т.1 а.с.51).

Твердження обвинуваченої та її захисника, що продаж ліків може відбуватись в аптеках лише з застосуванням РРО не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки не ґрунтуються на діючому законодавстві.

Так Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» № 265/95-ВР від 6 липня 1995 року передбачає, що розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Стаття 9 цього ж Закону передбачає, що реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (наданні послуг) фізичними особами - підприємцями, які відносяться відповідно до Податкового кодексу України до груп платників єдиного податку, що не застосовують реєстратори розрахункових операцій.

Аналогічна норма міститься і у ч.10 ст.296 Податкового кодексу України, згідно якої, платники єдиного податку першої - третьої груп не застосовують реєстратори розрахункових операцій.

Ці норми розповсюджуються в тому числі на фізичних осіб підприємців, що здійснюють господарську діяльність з виробництва лікарських засобів, оптову та роздрібну торгівлю ними.

Таким чином, факт придбання потерпілою ОСОБА_9 лікарських засобів на суму, що встановлена судом першої інстанції, для лікування наслідків злочину вчиненого обвинуваченою ОСОБА_7 , доведений в суді належними, допустимими та достатніми доказами.

Не ґрунтуються на законі й доводи апелянта про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а також, що сума моральної шкоди не може перевищувати вартості ліків витрачених на лікування.

Так, згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, оскільки стягнута сума відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань перенесених в результаті вчиненого злочину, ступеню вини обвинуваченої.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та для зміни оскаржуваного вироку.

На підставі викладеного та керуючись ст. 404, 405, 407 КПК України, суд апеляційної інстанції

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Володарського районного суду Донецької області від 20 листопада 2014 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді