АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11кп/790/1073/15 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа № 636/205/15-к Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2015р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:
- головуючого судді ОСОБА_2
- суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
- при секретарі ОСОБА_5
- за участю прокурора ОСОБА_6
- обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області ОСОБА_8 на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 31 березня 2015 року, матеріали кримінального провадження №636/205/15-к за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Чугуїв, Харківської області, громадянин України, з середньо-спеціальною освітою, одружений, не працюючий, неодноразово судимий, останній раз 09.12.2014 року Чугуївським міським судом Харківської області за ч.2 ст.309. ч.4 ст.70 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 3 роки, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
засуджений за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі.
Згідно ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарання, призначеного за даним вироком суду, і вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 09.12.2014 року ОСОБА_9 призначено остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі.
До набрання вироку законної сили ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах Харківського СІЗО.
Строк відбування покарання йому обраховується з 31.03.2015 року.
Питання про речові докази вирішене.
Згідно вироку, 21 листопада 2014 року о 13год. 30хв. ОСОБА_9 , перебуваючи на території товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ринок Чугуїв» біля торгівельного кіоску №124 за адресою: Харківська область, м. Чугуїв, бульвар Комарова,1, реалізуючи виниклий у нього злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), зайшов до вказаного кіоску та переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, зняв зі стійки жіночу спортивну кофту «Adidas» рожевого кольору з чорними смужками на рукавах вартістю 175 грн., і помістив її під свою куртку.
Протиправні дії ОСОБА_9 були помічені ОСОБА_10 , яка не дала йому втекти, та викликала міліцію.
Таким чином, ОСОБА_9 виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак злочин не було закінчено з причин, що не залежать від його волі.
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції заступник прокурора Харківської області ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Апелянт просить постановити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.
В апеляції прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, посилається на те, що суд першої інстанції, в порушення вимог ч.4 ст.70 КК України, п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003р., частково склав покарання, призначені за вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 31.03.2015 року у виді 1 року позбавлення волі та від 09.12.2014 року у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі, від відбування якого ОСОБА_9 звільнений з випробувальним строком на 3 роки відповідно до ст.75 КК України, що, у свою чергу, на думку прокурора, є не припустимим, оскільки в такому випадку кожний вирок повинен виконуватись самостійно.
Крім того, прокурор зазначає, що судом першої інстанції не приділено належної уваги пункту 1 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, оскільки ним не враховані дані, що характеризують особу ОСОБА_9 , а саме те, що він скоїв корисливий злочин, на момент його скоєння не працював, раніше неодноразово судимий, що, на думку апелянта, свідчить про неможливість його виправлення без відбування реальної міри покарання.
Як вказує прокурор, наведене характеризує ОСОБА_9 як суспільно-небезпечну особу, яка наполегливо не бажає становитись на шлях виправлення та перевиховання.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу, думку обвинуваченого, який не заперечував проти задоволення апеляції прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судові рішення згідно із ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.
Дане рішення суду першої інстанції колегія суддів переглядає відповідно до ст.404 КПК України, тобто, в межах апеляційної скарги.
Фактичні обставини правопорушення та порушення норм КПК України ніхто із учасників судового засідання не оскаржує, то в цьому об`ємі вирок суду не перевіряється.
Що ж стосується призначення міри покарання ОСОБА_9 , то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції призначив йому законне та обґрунтоване покарання, оскільки правильно застосував закон про кримінальну відповідальність.
Так, відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій третій цієї статі призначаються покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.
У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком за правилами, передбаченими в ст.72 цього Кодексу.
Відповідно ж до вимог п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року коли особа, щодо якої було застосоване звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинання, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається.
За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
Як вбачається із оскаржуємого вироку суд першої інстанції, в порушення вищевказаних вимог на підставі ч.4 ст.70 КК України, частково склав покарання, призначені за вироком Чугуєвського міськсуду від 31.03.2015 року в вигляді 1 року позбавлення волі, та від 09.12.2014 року в вигляді 4 років 6 міс. позбавлення волі, та звільнив ОСОБА_9 з випробуванням строком на 3 роки на підставі ст.75 КК України, що є неприпустимим, оскільки в такому випадку кожний вирок повинен виконуватись самостійно.
Крім того, на думку колегії суддів суд першої інстанції, застосувавши вимоги ч.4 ст.70 КК України при призначенні ОСОБА_9 остаточного покарання у вигляді 5(п`яти) років позбавлення волі, фактично скасував вирок Чугуївського міськсуду від 09.12.2014 року, що не входе до компетенції судів першої інстанції, та є само по собі недопустимим.
Що ж стосується призначеного ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України, то колегія суддів вважає його як таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання згідно з вимогами ст.65 КК України, а саме; призначено у межах,установлених у санкції цієї статті, з урахуванням ступіні тяжкості вчиненого злочину, особі винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та скоєння не доведеного до кінця злочину.
Це призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_9 за цією статтею Кримінального кодексу, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне клопотання заступника прокурора про призначення більш суворого покарання ОСОБА_9 за ч.2 ст.15, ч.1 ст.185 КК України залишити без змін.
Що ж стосується застосування ч.4 ст.70 КК України у вироку суду першої інстанції від 31.03.2015 року відносно ОСОБА_9 , то колегія суддів вважає, що таке застосування у даному випадку є незаконним та не обґрунтованим, і суперечить вимогам вищевказаного Пленуму Верховного суду України, і повинно бути виключене із вироку суду.
Тому колегія суддів вважає за необхідне визначити самостійне виконання вироку Чугуївського міськсуду Харківської області від 09.12.2014 року.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404,405,407,409,412,413,418,419 КПК України, колегія суддів
Ухвалила:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 31.03.2015 року задовольнити частково.
Виключити із цього вироку вказівку суду про застосування ч.4 ст.70 КК України при призначенні остаточного покарання ОСОБА_7 за сукупністю злочинів шляхом часткового складення покарання, призначеного вироком від 09.12.2014 року.
Вирок Чугуївського міськсуду Харківської області від 09.12.2014 року, яким ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст.309 ч.4 ст.70 КК України до 4 років 6 міс. позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України, з іспитовим строком на 3 (три) роки - виконувати самостійно.
В решті цей вирок від 31.03. 2015 року залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення, а засудженим у той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.
Судді
-------------------- --------------------- ---------------------