Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року

м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі колегії:

головуючої Григор'євої
І.В.,суддів:Єленіної Ж.М., Фурика Ю.П.,при
секретарі судового засідання Петрику
В.В.,за участю прокурора Голюги В.В.,

розглянувши в судовому засіданні
кримінальне провадження, внесене до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 20000053, за
обвинуваченням

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження,
уродженця м. Вінниці, жителя АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286
КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі зі змінами до неї
засуджений ОСОБА_6, посилаючись на
надмірну суворість призначеного
покарання, просить його пом'якшити.
Вважає, що з огляду на визнання ним
вини, щирість каяття у вчиненому
кримінально-караному діянні, а також
на утримання засудженим двох
малолітніх дітей у суду є достатньо
підстав для пом'якшення заходу примусу
із застосуванням ст. 69 КК.

Крім того, у скарзі ОСОБА_6 зазначає про
те, що він не бажає брати участі у
касаційному розгляді.

У запереченнях на касаційну скаргу
потерпілі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9
вказують на необґрунтованість
касаційних вимог засудженого,
законність вироку апеляційного суду,
який просять залишити без зміни.

Вироком Рівненського районного суду
Рівненської області від 01 серпня 2013
року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 3 роки з позбавленням права
керувати транспортними засобами на
строк 3 роки.

Постановлено стягнуто із засудженого
ОСОБА_6 на користь потерпілих ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 у рахунок відшкодування
моральної шкоди по 100 000 грн кожному, а
також на користь ОСОБА_8 у рахунок
відшкодування матеріальної шкоди - 117
273, 23 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів
у провадженні.

Судом ОСОБА_6 визнано винуватим і
засуджено за те, що він за обставин,
детально викладених у вироку, 01 січня
2012 року близько 06.30 год., керуючи у стані
алкогольного сп'яніння автомобілем Ford
Focus C-MAX (транзитний номерний знак
НОМЕР_1), рухаючись по автодорозі
сполученням Київ-Чоп у напрямку м.
Києва, порушивши пункти 19.3, 2.3 Правил
дорожнього руху України, допустив
наїзд на металевий відбійник, у
результаті чого ОСОБА_10, яка
знаходилась в автомобілі, було
заподіяно тяжких тілесних ушкоджень,
що спричинили її смерть.

Апеляційний суд Рівненської області
скасував вирок суду першої інстанції в
частині призначеного засудженому
покарання та 10 грудня 2013 року
постановив свій вирок, яким ухвалив
вважати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні
злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і
призначив йому покарання у виді
позбавлення волі на строк 5 років із
позбавленням права керувати
транспортними засобами на строк 3 роки.
Стягнуто з ОСОБА_6 судові витрати у
кримінальному провадженні. У решті
вирок місцевого суду залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора, який заперечив проти
задоволення касаційних вимог
засудженого, перевіривши матеріали
кримінального провадження й
обговоривши наведені у скарзі та
запереченнях на неї доводи, суд
касаційної інстанції дійшов висновку,
що касаційна скарга задоволенню не
підлягає на таких підставах.

Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому
йому кримінальному правопорушенні,
доведеність цього обвинувачення та
кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 286 КК, а
також вирішення цивільного позову в
касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до загальних засад
призначення покарання, визначених у ст.
65 КК, суд при виборі покарання
зобов'язаний враховувати ступінь
тяжкості вчиненого злочину, дані про
особу винного, обставини, що
пом'якшують та обтяжують покарання.

Апеляційний суд при перегляді
кримінального провадження в порядку
апеляційної процедури встановив, що
суд першої інстанції, ухвалюючи вирок
щодо ОСОБА_6, не дотримався цих вимог
закону.

Зокрема, апеляційний суд дійшов
висновку, що місцевий суд, призначаючи
ОСОБА_6 покарання, не врахував повною
мірою всіх даних про особу винного, а
саме: його схильності до правопорушень,
зважаючи на наявні у провадженні
відомості щодо поведінки останнього в
минулому; вчинення засудженим тяжкого
злочину у стані алкогольного сп'яніння,
а також незворотності наслідків цього
діяння - смерті молодої жінки, матері
двох малолітніх дітей.

Із висновками суду апеляційної
інстанції щодо призначеного ОСОБА_6
покарання погоджується і касаційний
суд. Натомість доводи засудженого про
наявність достатніх підстав для
застосування ст. 69 КК та пом'якшення
заходу примусу колегія суддів вважає
неприйнятними, оскільки наведені у
скарзі обставини з огляду на
встановлені у справі факти не можна
визнати такими, що істотно знижують
ступінь тяжкості вчиненого злочину. До
того ж, як убачається з наявного у
матеріалах провадження рішення
органів опіки та піклування, малолітні
діти, батьком яких є ОСОБА_6,
знаходяться на утриманні потерпілих
ОСОБА_8 та ОСОБА_7 Крім того, з
урахуванням позиції засудженого
протягом розгляду кримінального
провадження судами попередніх
інстанцій аргументи у скарзі щодо
щирості його каяття є непереконливими.

Таким чином, апеляційний суд
дотримався приписів статей 50, 65 КК.
Покарання, призначене ОСОБА_6 не в
максимальних межах санкції закону,
відповідає своїй меті, є справедливим,
необхідним й достатнім для виправлення
засудженого та попередження вчинення
ним нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального
процесуального закону, які були би
безумовними підставами для скасування
або зміни оскаржуваного вироку при
розгляді справи в суді касаційної
інстанції, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК,
суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Апеляційного суду Рівненської
області від 10 грудня 2013 року щодо
ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну
скаргу засудженого ОСОБА_6 - без
задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її оголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді:

І.В. Григор'єва Ж.М. Єленіна Ю.П. Фурик