П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2015 року м. Київ

Верховний Суд України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_7,

суддів: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41,

при секретарях: ОСОБА_42, ОСОБА_43,

за участю: прокурора Генеральної прокуратури України

ОСОБА_44,

засудженого ОСОБА_3 у режимі відеоконференції,

захисника ОСОБА_4,

розглянувши на спільному засіданні всіх судових палат справу за заявою засудженого ОСОБА_3 про перегляд судових рішень щодо нього з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом,

установив:

Апеляційний суд Дніпропетровської області вироком від 16 грудня 2005 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Новоекономічне Донецької області, мешканця м. Апостолове Дніпропетровської області, судимого 24 квітня 1992 року Дніпропетровським обласним судом за частиною другою статті 81, частиною другою статті 84, частиною другою статті 118, частиною четвертою статті 117, статтею 42 Кримінального кодексу України 1960 року (далі - КК 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років, звільненого 3 серпня 2001 року по відбуттю строку покарання, визнав винуватим у вчиненні злочинів, передбачених пунктом 9 частини другої статті 115, частиною другою статті 152, частиною другою статті 153, частиною першою статті 187, частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначив покарання за: пунктом 9 частини другої статті 115 КК у виді довічного позбавлення волі; частиною другою статті 152 КК у виді позбавлення волі на строк десять років; частиною другою статті 153 КК у виді позбавлення волі на строк сім років; частиною першою статті 187 КК у виді позбавлення волі на строк п'ять років; частиною другою статті 185 КК у виді позбавлення волі на строк три роки.

На підставі статті 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_3 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 70 гривень 54 копійки судових витрат за проведення судової експертизи.

Вирішено питання про речові докази.

Суд визнав ОСОБА_3 винуватим та засудив за те, що він 22 червня 2005 року приблизно о 16 годині в стані алкогольного сп'яніння на автобусній зупинці, розташованій на відстані 15 метрів від повороту на автодорогу Зеленодольськ - П'ятихатки з автодороги Кіровоград - Запоріжжя Апостолівського району Дніпропетровської області, побачивши ОСОБА_5, примусив її зайти до лісосмуги неподалік зупинки, де, діючи повторно, з погрозою застосування фізичного насильства спочатку зґвалтував потерпілу, а потім задовольнив статеву пристрасть неприродним способом.

Після цього, приблизно о 16 годині 10 хвилин, на тому ж місці ОСОБА_3 вчинив напад на ОСОБА_5 та з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров'я потерпілої, заволодів належними їй ювелірними виробами на суму 375 гривень.

Із метою приховання злочинів, вчинених щодо ОСОБА_5, у засудженого виник намір на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_5, для чого він правою рукою обхватив її за шию і з силою стиснув, внаслідок чого потерпіла втратила свідомість і впала на землю.

Під час падіння у ОСОБА_5 із піджака випав мобільний телефон марки «Самсунг Х-100» вартістю 879 гривень. Скориставшись тим, що потерпіла перебувала без свідомості, ОСОБА_3 таємно викрав цей мобільний телефон.

Із метою доведення до кінця свого наміру на вбивство ОСОБА_5, приблизно о 16 годині 15 хвилин на тому самому місці засуджений відірвав один кінець шнура від парасольки, що належала потерпілій, обв'язав його навколо шиї ОСОБА_5, затягнув вузол та підвісив потерпілу на дереві.

У результаті дій ОСОБА_3 настала смерть ОСОБА_5 від стискання органів шиї петлею.

Верховний Суд України ухвалою колегії суддів Судової палати з кримінальних справ від 18 квітня 2006 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_3 залишив без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Касаційний розгляд відбувався без участі засудженого, оскільки суддя-доповідач постановою від 27 березня 2006 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про його виклик у судове засідання.

14 квітня 2006 року засуджений ОСОБА_3 звернувся із заявою до Європейського суду з прав людини (далі - Суд), у якій зазначав, що під час провадження у справі щодо нього були порушені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Рішенням Суду у справі «Чопенко проти України» від 15 січня 2015 року, яке набуло статусу остаточного 15 квітня 2015 року, констатовано порушення пункту 1 статті 6 у поєднанні з підпунктом «с» пункту 3 статті 6 Конвенції у зв'язку з відсутністю доступу до захисника на початку розслідування та можливості брати участь у засіданні суду касаційної інстанції.

У заяві засуджений ОСОБА_3 порушує питання про перегляд вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2005 року та ухвали колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 18 квітня 2006 року щодо нього на підставі пункту 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв'язку із встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

На обґрунтування підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України засуджений у заяві посилається на рішення Суду у справі «Чопенко проти України» від 15 січня 2015 року (заява № 17735/06).

Указуючи на порушення Конвенції, констатовані у наведеному вище рішенні, та даючи свою оцінку доказам у справі, засуджений наполягає на непричетності до вчинення злочинів, за які його засуджено. Просить скасувати вирок апеляційного суду та ухвалу касаційного суду, а справу направити на новий розгляд до Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Верховний Суд України заслухав суддю-доповідача, засудженого ОСОБА_3 та захисника ОСОБА_4, які висловили доводи на підтримання заяви, прокурора, який вважав, що вимоги заявника слід задовольнити частково: скасувати рішення касаційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції, дослідив матеріали кримінальної справи та матеріали, додані до заяви, обговорив доводи заяви й дійшов висновку про таке.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 445 КПК судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті Верховним Судом України з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 Конвенції).

Правовими гарантіями держави є внормовані і формалізовані нею обов'язкові принципи (норми), які забезпечують реалізацію прав і свобод відповідно до нормативних приписів їх здійснення, а також їх охорону та захист.

Відповідно до положень статті 6 Конвенції: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (пункт 1); кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя (підпункт «с» пункту 3).

За змістом статті 46 Конвенції держава Україна зобов'язана виконувати остаточні рішення Суду в будь-якій справі, у якій вона є стороною.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Суду проти України, регулює Закон України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон).

На підставі глави 3 Закону констатоване Судом порушення Конвенції може бути виконано шляхом виплати грошової компенсації, вжиття індивідуальних та/або загальних заходів. Відповідно до статті 10 зазначеного Закону додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції ; б) інші заходи, передбачені у Рішенні.

Відновлення попереднього юридичного стану Стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Як убачається із матеріалів кримінальної справи, 22 червня 2005 року було вчинено злочини щодо ОСОБА_5, а 23 червня 2005 року - виявлено труп потерпілої.

27 червня 2005 року ОСОБА_3 написав явку з повинною. 28 червня 2005 року він дав пояснення з приводу вчинених щодо ОСОБА_5 злочинів без участі захисника. Того ж дня щодо ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого частиною першої статті 115 КК, та затримано його в порядку, передбаченому статтею 115 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року).

28 червня 2005 року ОСОБА_3 було призначено захисника ОСОБА_6 та допитано його як підозрюваного за її участю.

Усі подальші слідчі дії, у тому числі й ті, під час яких ОСОБА_3 давав визнавальні показання, проводилися за участю захисників.

Визнаючи порушення пункту 1 статті 6 у поєднанні з підпунктом «с» пункту 3 статті 6 Конвенції у зв'язку з відсутністю доступу до захисника на початку розслідування, Суд зазначив, «що хоча право кожного обвинуваченого у вчиненні злочину на ефективну юридичну допомогу захисника, який, у разі необхідності, призначається офіційно, не є абсолютним, воно є однією з основних ознак справедливого судового розгляду».

Суд також зазначив, що, даючи початкові визнавальні показання, засуджений міг не повністю усвідомлювати їхню значущість, оскільки пред'явлені йому спершу обвинувачення стосувалися лише умисного вбивства без обтяжуючих обставин, і ці показання становили частину матеріалів справи.

Висловивши міркування, що визнавальні показання не були єдиною підставою для визнання заявника винним, Суд дійшов висновку, що «за відсутності будь-якого судового рішення щодо ролі початкових свідчень, отриманих від заявника у порушення його права на правовий захист та включених до матеріалів справи, це порушення не було виправлено у рамках судового провадження».

У рішенні Суду також констатовано порушення пункту 1 статті 6 у поєднанні з підпунктом «с» пункту 3 статті 6 Конвенції у зв'язку з відсутністю у заявника можливості брати участь у засіданні суду касаційної інстанції.

Із матеріалів справи випливає, що 10 січня 2006 року засуджений ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2005 року щодо нього. На адресу Верховного Суду України касаційна скарга надійшла 31 січня 2006 року.

Після виконання Апеляційним судом Дніпропетровської області вимог статті 351 КПК 1960 року та призначення розгляду касаційної скарги ОСОБА_3 на 18 квітня 2006 року матеріали кримінальної справи було направлено до Верховного Суду України.

17 лютого 2006 року ОСОБА_3 подав клопотання до Верховного Суду України, в якому просив викликати його у судове засідання для дачі пояснень.

Суддя-доповідач постановою від 27 березня 2006 року відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про його виклик у судове засідання, мотивувавши своє рішення тим, що клопотання подане засудженим за межами строку на касаційне оскарження вироку, та керуючись положеннями статті 391 КПК 1960 року в редакції Закону від 12 січня 2006 року.

18 квітня 2006 року касаційний розгляд відбувся без участі засудженого.

Суд зазначив, що, відмовивши у задоволенні клопотання заявника про виклик його у судове засідання для дачі пояснень, Верховний Суд України без жодних обґрунтувань просто послався на відповідні положення КПК 1960 року, чинні на час постановлення ухвали. Проте редакція положення, на яке посилався Верховний Суд України, набрала чинності тоді, коли скарга заявника вже знаходилася на розгляді Верховного Суду України.

Суд дійшов висновку, що відмова Верховного Суду України у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про виклик його на засідання суду касаційної інстанції для дачі пояснень призвела до непропорційного обмеження його права на захист, а з огляду на присутність представника прокуратури - до порушення принципу рівності сторін. Це не відповідало гарантіям справедливого суду, закріпленим у пункті 1 та підпункті «с» пункту 3 статті 6 Конвенції.

Відповідно до положень частини третьої статті 455 КПК за наявності підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 445 КПК, Верховний Суд України має право, у тому числі, скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково та направити справу на новий розгляд до суду, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Враховуючи зміст рішення Європейського суду з прав людини від 15 січня 2015 року у справі «Чопенко проти України», констатовані ним порушення Конвенції, які були допущені й судом першої інстанції, Верховний Суд України дійшов висновку, що обов'язок держави стосовно застосування додаткових заходів індивідуального характеру для відновлення попереднього юридичного стану ОСОБА_3 можливе шляхом скасування як рішення касаційної інстанції, так і вироку суду першої інстанції з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 453, 454, 455 Кримінального процесуального кодексу України, Верховний Суд України

п о с т а н о в и в:

Заяву засудженого ОСОБА_3 задовольнити.

Вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2005 року та ухвалу колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 18 квітня 2006 року щодо ОСОБА_3 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_7

Судді:
ОСОБА_8 ОСОБА_25
ОСОБА_9 ОСОБА_26
ОСОБА_10 ОСОБА_27
ОСОБА_11 ОСОБА_28
ОСОБА_12 ОСОБА_29
ОСОБА_13 ОСОБА_30
ОСОБА_14 ОСОБА_31
ОСОБА_15 ОСОБА_32
ОСОБА_16 ОСОБА_33
ОСОБА_17 ОСОБА_34
ОСОБА_18 ОСОБА_35
ОСОБА_19 ОСОБА_36
ОСОБА_20 ОСОБА_37
ОСОБА_21 ОСОБА_38
ОСОБА_22 ОСОБА_39
ОСОБА_23 ОСОБА_40
ОСОБА_24 ОСОБА_41