Дата документу Справа № 320/7824/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1280/15 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/7824/14-к
Категорія: ст. 185 ч. 3 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005926, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Первомайське Осакаровського району Карагандінської області Казахської РСР, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18.03.2015 року з апеляційною скаргою звернувся заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_9 , в якій, не оскаржуючи фактичні обставини події, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 та кваліфікацію його дій, просить вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з його невідповідністю тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність; ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді трьох років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, з урахуванням вироку Мелітопольського міськрайонного суду від 18.06.2008 року, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді трьох років позбавлення волі та штрафу у сумі 510 грн., який на підставі ст. 72 ч. 3 КК України виконувати самостійно.

В обґрунтування скарги апелянт послався на те, що хоча судом не встановлено обставин, що обтяжують покарання, водночас, не визначено й обставини, що пом`якшують покарання, оскільки таке рішення у вироку відсутнє.

Також прокурор вважає, що вказані судом у вироку обставини, не давали достатні підстави для застосування відносно ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України, а призначення останньому покарання нижче від найнижчої межі, установленої санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, свідчить про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, на що вказують перелічені судом обставини, які не підтверджені і спростовуються матеріалами провадження в частині: наявності задовільної характеристики ОСОБА_7 за останнім місцем проживання, який згідно з показами свідка ОСОБА_10 разом із ним мешкав у теплотрасі; розкаяння обвинуваченого у вчиненому злочині, сприяння в розслідуванні події злочину органу досудового розслідування та відшкодування шкоди.

Так, ОСОБА_7 після таємного викрадення речей сховав їх та в подальшому намагався реалізувати, вводячи при цьому в оману інших осіб, з повинною до органу досудового розслідування не звертався, а на його причетність до вчинення злочину вказували свідки, зокрема ОСОБА_11 , яка купила крадене, та свідок ОСОБА_10 під час судового розгляду, про що зазначено у вироку.

Що стосується викраденого майна, то воно потерпілій повернуто співробітниками міліції, які його виявили та вилучили у ОСОБА_11 та її чоловіка.

Безпідставно при призначенні покарання та застосуванні ст. 69 КК України враховано те, що викрадене майно вже перебувало у вжитку і було оцінено у 2 000 грн.

Також прокурор вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання судом належним чином не враховано, що обвинувачений є особою неодноразово судимою, при цьому, судимості не зняті та не погашені; вчинив тяжкий корисливий злочин, не відбувши покарання за попереднім вироком, винесеним Мелітопольським міськрайонним судом ще 18.06.2008 року; не має постійного місця проживання; не працює; не має сталого джерела заробітку та не має жодних соціальних зв`язків, оскільки не одружений та немає утриманців чи дітей.

На апеляційну скаргу обвинуваченим подані заперечення, в яких він звернув увагу суду на порушення кримінального процесуального закону під час досудового розслідування та судового розгляду, суть яких не розкрив, але зазначив про допущену по справі неповноту і просить розглянути апеляційну скаргу прокурора з обов`язковою участю його захисника.

Зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ст. 185 ч. 3 КК України, із застосуванням ст. 69 ч. 1 КК України, до одного року шести місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 71 ч. 1 КК України, за сукупністю даного вироку та вироку Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18.06.2008 року за ч. 2 ст. 263 КК України, обвинуваченому остаточно призначено покарання у виді одного року шести місяців позбавлення волі та штрафу в розмірі 510 грн., який на підставі ст. 72 ч. 3 КК України постановлено виконувати самостійно.
Обвинувачений тримається під вартою на підставі вироку Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18.03.2015 року, в якому зазначено про тримання обвинуваченого під вартою до набрання вироком законної сили та строк покарання рахувати з моменту його затримання з 20.12.2013 року.

Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

У вироку суду також зазначено, що ОСОБА_7 раніше судимий:

- 23.11.1982 року Мелітопольським районним судом Запорізької області за ч.1 ст. 81, ч.2 ст.140, ст. 42 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі. Перегляд вироку: 27.12.1982 року Указ ПВС СРСР "Про Амністію" ст. 7 п. "а" невідбутий строк 1 рік 11 місяців 19 днів, скорочений на 1/2 частину - 11 місяців 25 днів - до відбуття 1 рік 6 місяців 5 днів; звільнений 16.09.1983 року відповідно до ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15.09.1983 року, ст. 53 КК України з заміною на виправні роботи, невідбутий строк 5 місяців 18 днів з утриманням 20%;

- 18.04.1984 року Якимівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.81, ч.3 ст.85, ст.42, ст. 43 КК України до 3 років 1 місяця 16 днів з конфіскацією майна, із застосуванням ст. 14 КК України - лікування від алкоголізму;

- 16.05.1985 року Мелітопольським міським судом Запорізької області за ч.3 ст.81, ст.43 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі; звільнений 02.09.1987 року по відбуттю строку покарання;

- 16.12.1987 року Мелітопольським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.140 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, із застосуванням ст.14 КК України - лікування від алкоголізму; звільнений 26.04.1991 року по відбуттю строку покарання;

- 18.06.1992 року Мелітопольським міським судом Запорізької області за ч.3 ст.140, ч.2 ст. 142, ч.3 ст. 215-3, ч.3 ст.81, ст. 42 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна; звільнений 22.10.1999 року по відбуттю строку покарання;

- 11.12.2000 року Мелітопольським міським судом Запорізької області за ч.2 ст.81 КК України до 3 років позбавлення волі; 27.07.2001 року постановою Вільнянського районного суду Запорізької області звільнений відповідно до ст.3 п. "б" Закону України "Про амністію" від 05.07.2001 року;

- 26.09.2003 року Мелітопольським міським судом Запорізької області за ч.4 ст.185, ч.3 ст.185, ст.69, ст.70 КК України до 3 років позбавлення волі; звільнений 30.12.2005 року відповідно до постанови Вільнянського районного суду Запорізької області від 23.12.2005 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 3 місяці;

- 25.01.2007 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України з випробувальним строком 2 роки;

- 18.06.2008 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.263 КК України до покарання у вигляді штрафу в сумі 510 грн. (не виконано).

Як вказано у вироку суду, 16.12.2013 року, приблизно об 11 годині 10 хвилин, знаходячись по вул. Леніна в м. Мелітополі Запорізької області, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, будучи раніше неодноразово засудженим за корисливі злочини, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, повторно, шляхом демонтажу вікна, ОСОБА_7 проник до будинку АДРЕСА_2 , звідки з дерев`яної тумби, яка розташована в зальній кімнаті, таємно викрав майно, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 2 000 гривень.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника з запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Виходячи зі змісту вироку, суд визнав обвинуваченого винним у вчиненні 16.12.2013 року крадіжки майна потерпілої ОСОБА_12 при обставинах, викладених у вироку, який, як в частині встановлених судом фактичних обставин, так і доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого за ч.3 ст.185 КК України, не оскаржується, у зв`язку з чим, відповідно до норм, передбачених ч.1 ст.404 КПК України, вирок переглядається в межах апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Отже, ці дані підлягають обов`язковому врахуванню.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції відповідної частини статті кримінального закону, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної частини статті кримінального закону, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

При призначенні обвинуваченому покарання суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким; обставини справи, вартість викраденого майна, яке тривалий час знаходилось у користуванні, та позицію потерпілої, яка отримала викрадене у неї майно і не має претензій до обвинуваченого; дані про особу обвинуваченого, який хоча раніше неодноразово й судимий, але по справі характеризується задовільно, щиро покаявся, сприяв у розслідуванні цього провадження, має проблеми зі здоров`ям.

Обставин, які обтяжують покарання, судом встановлено не було, обставини, що пом`якшують покарання, судом не визначені.

Врахувавши зазначені обставини, у тому числі дані про особу обвинуваченого, суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому за вчинений злочин покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.3 ст.185 КК України, та остаточного за сукупністю вироків.

Однак, колегія суддів рішення суду про застосування ст.69 КК України вважає не умотивованим і не може погодитись з призначенням обвинуваченому за вчинений злочин покарання більш м`якого, ніж передбачено ч.3 ст.185 КК України.

Судом не зазначено, які саме обставини є такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і які дані про особу обвинуваченого ним враховані при вирішенні питання про застосування ст.69 КК України.

Так, в матеріалах кримінального провадження міститься характеристика, згідно з якою обвинувачений за місцем проживання характеризується задовільно (а.п.44), неодноразово судимий за корисливі злочини, не виконав покарання за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18.06.2008 року, викрадене майно знайдено і повернуто потерпілій працівниками міліції, обвинувальний акт та докази, наведені у вироку, не містять даних про те, що обвинувачений сприяв у розслідуванні провадження, також відсутні дані про наявність у обвинуваченого проблем зі здоров`ям. Безпідставно суд при призначенні покарання врахував вартість майна та знаходження його у користуванні.

У судовому засіданні апеляційної інстанції та в запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений, не оскаржуючи вирок, фактично не визнав себе винним і спростував щире каяття.

Виходячи з викладених обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду про застосування ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому покарання за вчинений злочин.

Вирок суду в частині призначеного обвинуваченому покарання за ч.3 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України та остаточного за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК підлягає скасуванню з постановленням апеляційною інстанцією нового вироку.

Врахувавши тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, відсутність шкоди та позицію потерпілої, яка не наполягала на суворому покаранні, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченому за вчинений злочин мінімальне покарання у виді позбавлення волі, передбачене санкцією ч.3 ст.185 КК України, визнавши його достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Остаточне покарання за сукупністю вироків підлягає призначенню відповідно до вимог ч.1 ст.71 КК України з урахуванням норм ч.3 ст.72 КК України відносно покарання у виді штрафу в сумі 510 грн. за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18.06.2008 року.

В решті вирок суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

засудила:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18 березня 2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 по кримінальному провадженню в частині призначеного покарання, скасувати.
Призначити обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України покарання у виді трьох років позбавлення волі.
На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків призначити обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання у виді трьох років позбавлення волі та штрафу в сумі 510 грн., призначеного вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 18.06.2008 року, який на підставі ч.3 ст. 72 КК України виконувати самостійно.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте на нього може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4