ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії суддів:

головуючого Кравченка С.І.,

суддів: Лагнюка М.М., Орлянської В.І.,

при секретарі Петрик В.В.,

за участю прокурора Опанасюка О.В.,

засудженого ОСОБА_1,

засудженого ОСОБА_2,

захисника ОСОБА_3,

захисника ОСОБА_4,

захисника ОСОБА_5,

представника потерпілої ОСОБА_6,

розглянувши в судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_2 та захисника ОСОБА_5, що діє в інтересах ОСОБА_2, на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 18 лютого 2014 року.

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 листопада 2013 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився в смт Врадіївка Миколаївської області, та проживає АДРЕСА_1, громадянина України, не судимого,

засуджено:

за ч. 2 ст. 15, п.п. 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України із застосуванням ст. 54 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п'ятнадцять років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, та з позбавленням спеціального звання «капітан міліції»;

за ч. 3 ст. 152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк дванадцять років; за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією всього майна, що є його власністю;

за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки;

за ч. 1 ст. 357 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки;

за ч. 3 ст. 364 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк три роки з конфіскацією всього майна, що є його власністю;

за ч. 2 ст. 365 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк три роки та штрафом на користь держави в сумі 10 000 грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_1 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк п'ятнадцять років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк три роки, з позбавленням спеціального звання «капітан міліції» та штрафом на користь держави в сумі 10 000 грн.

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_3, який народився в с. Новоданилівка Казанківського району Миколаївської області, та проживає АДРЕСА_2, громадянина України, не судимого,

засуджено:

за ч. 2 ст. 15, п.п. 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України із застосуванням ст. 54 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п'ятнадцять років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, та з позбавленням спеціального звання «лейтенант міліції»;

за ч. 3 ст. 152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років;

за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією всього майна, що є його власністю;

за ч. 3 ст. 364 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк три роки з конфіскацією всього майна, що є його власністю;

за ч. 1 ст. 366 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк три роки з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк три роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_2 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк п'ятнадцять років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк три роки, з позбавленням спеціального звання «лейтенант міліції».

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_5, який народився в смт Врадіївка Миколаївської області, та проживає АДРЕСА_3, громадянина України, не судимого,

засуджено:

за ч. 2 ст. 15, п.п. 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк одинадцять років з конфіскацією всього майна, що є його власністю;

за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк одинадцять років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_8, щодо якого судові рішення на цей час не переглядаються.

Вироком суду вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та розглянуто цивільні позови.

За вироком суду ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 визнано винуватими і засуджено за вчинені ними кримінальні правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_1 розпочав роботу в органах внутрішніх справ з 13 серпня 2007 року і являвся працівником міліції, наказом начальника УМВС України в Миколаївській області № 58 від 31 серпня 2012 року ОСОБА_1 присвоєно звання «капітан міліції». У період з 2008 по 2012 р.р. ОСОБА_1 при невстановлених обставинах, усвідомлюючи, що не проведення ним перевірки по суті заяв громадян та не прийняття рішення, передбаченого ст. 97 КПК України 1960 року та Закону України «Про міліцію» може негативно вплинути на його кар'єру, показники у його роботі, з метою уникнення дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання покладених на нього посадових обов'язків, нехтуючи своїми функціональними обов'язками та умисно використовуючи надані йому державою владні повноваження всупереч інтересам служби, зловживаючи своїм службовим становищем, з метою запобігти виявленню вказаних матеріалів в приміщенні адміністративної будівлі Врадіївського РВУ МВС України в Миколаївській області, вирішив привласнити та незаконно зберігати за місцем свого постійного проживання за адресою АДРЕСА_1, офіційні документи, що належать до діловодства Врадіївського РВУ МВС України в Миколаївській області, а саме матеріали про адміністративні правопорушення, зареєстровані заяви та повідомлення громадян про вчинення злочинів, а також матеріали про відмову в порушенні кримінальних справ. 6 липня 2013 року зазначені матеріали виявлені та вилучені під час проведення обшуку у домоволодінні, в якому проживав ОСОБА_1

ОСОБА_1 у невстановлений час, у невстановленому місці, при невстановлених обставинах, придбав особливо небезпечну наркотичну речовину - канабіс вагою в перерахунку на суху речовину 10,282 г, яку в подальшому зберігав в гаражі домоволодіння за місцем свого постійного проживання АДРЕСА_1 без мети збуту.

Крім того, ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 вчинили кримінальні правопорушення щодо потерпілої ОСОБА_9 при наступних обставинах.

27 червня 2013 року, приблизно о 2-ій годині, ОСОБА_9 поверталась додому по вул. Маяковського в напрямку вул. Калініна в смт Врадіївка, помітивши це, ОСОБА_2 вирішив провести її додому, для чого звернувся до свого приятеля ОСОБА_7 з проханням його підвезти. По дорозі вони зустріли ОСОБА_1, який самовільно покинув чергування у райвідділі міліції та погодився поїхати з ними на автомобілі НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7, та вони наздогнали ОСОБА_9 і запропонували їй сісти в автомобіль, на що остання відмовилась. Після чого ОСОБА_2 та ОСОБА_1, роздратовані відмовою ОСОБА_9 сісти в автомобіль, реалізуючи виниклий у них в цей час намір зґвалтувати останню, застосовуючи фізичну силу, діючи спільно, затягнули її в салон автомобіля та наказали ОСОБА_7 їхати за межі смт Врадіївка у напрямку с. Сирове Врадіївського району. По дорозі ОСОБА_9, зрозумівши злочинні наміри щодо неї, почала кричати та просити її відпустити, намагаючись чинити опір та припинити протиправні дії ОСОБА_1 і ОСОБА_2, які з метою подолання волі потерпілої та її фізичного опору, почали наносити їй руками удари по голові та тулубу, а також насильно утримувати її в автомобілі. Виїхавши за межі смт Врадіївка та зупинившись на узбіччі дороги у безлюдному місці, ОСОБА_1, реалізуючи свій злочинний намір, із застосуванням фізичної сили, витягнув ОСОБА_9 з салону автомобіля, кинув на землю та почав бити ногами по різним частинам тіла. ОСОБА_2 приєднався до ОСОБА_1 і також почав наносити потерпілій удари ногами по різним частинам тіла. Після побиття потерпілої, ОСОБА_1, подавляючи опір ОСОБА_9, зґвалтував її, а потім ОСОБА_2 також зґвалтував ОСОБА_9, яка внаслідок отриманих численних тілесних ушкоджень вже не могла чинити активний опір. З метою приховати вчинене зґвалтування, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 вирішили вчинити умисне вбивство потерпілої ОСОБА_9 Діючи спільно та узгоджено, з метою вбивства потерпілої із зазначених мотивів, за попередньою змовою ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_7, усвідомлюючи, що завдають ОСОБА_9 особливих фізичних страждань шляхом заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень, почали наносити потерпілій з особливою жорстокістю удари руками і ногами в життєво важливі частини тіла і голову. Під час побиття засуджені, бажаючи доставити потерпілій не тільки фізичні, а й моральні страждання, принизити її гідність, зірвали з потерпілої весь одяг.

В цей же час засуджені вирішили також заволодіти особистими речами потерпілої шляхом розбійного нападу, реалізуючи раптово виниклий спільний намір, продовжуючи наносити потерпілій численні удари руками і ногами по голові і тулубу, спільно заволоділи особистими речами ОСОБА_9 на загальну суму 4 880 грн., якими розпорядилися на власний розсуд.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_7, усвідомлюючи, що їх спільний умисел на позбавлення життя потерпілої не доведений до кінця, оскільки остання подавала ознаки життя, з особливою жорстокістю за попередньою змовою групою осіб, діючи спільно та узгоджено, продовжили наносити потерпілій удари руками та ногами по голові і тулубу, спричиняючи їй при цьому сильний фізичний біль. При цьому ОСОБА_2, діставши із багажника автомобіля металевий насос і з особливою жорстокістю наніс кілька ударів насосом по голові потерпілої. Від отриманих ушкоджень потерпіла знепритомніла і перестала подавати ознаки життя. Тоді ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_7, вважаючи ОСОБА_9 мертвою, покинули місце злочину. Залишивши потерпілу у безлюдному незнайомому місці в нічний час.

Спільними діями ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 потерпілій було спричинено тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент їх заподіяння.

Таким чином, засуджені, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, з особливою жорстокістю, з корисливих мотивів, виконали всі дії, які вважали необхідними для умисного вбивства потерпілої, з метою приховати інший злочин, але їхні злочинні наміри не були доведені до кінця з причин, які не залежали від їх волі, а саме своєчасно наданої кваліфікованої спеціалізованої медичної допомоги, яка врятувала життя потерпілій.

Вже вранці 27 червня 2013 року ОСОБА_9 надала свідчення про її зґвалтування та замах на життя, вчиненні ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 та в ході впізнання за фотознімками упевнено впізнала їх. Дізнавшись про це, ОСОБА_8, обіймаючи посаду заступника начальника районного відділу - начальника кримінальної міліції Врадіївського районного відділу УМВС України в Миколаївській області, та являючись безпосереднім керівником ОСОБА_1, скориставшись своїм службовим становищем, з метою приховання злочинів, допустив участь ОСОБА_1 до роботи з розкриття даних злочинів, що давало можливість останньому приховати свою участь у вчинених ним злочинах. Крім цього, ОСОБА_8 мав на меті також уникнути факту розголошення інформації про відсутність оперативного чергового ОСОБА_1 у райвідділі під час чергування в ніч з 26 червня на 27 червня 2013 року та про вчинення ним тяжких і особливо тяжких злочинів ще й через особисті дружні стосунки між собою. З цією метою, ОСОБА_8 та ОСОБА_1, являючись службовими особами, явно виходячи за межі наданих їм прав та повноважень, використовуючи та перевищуючи надану їм владу працівників міліції, вирішили спонукати ОСОБА_7 давати в ході слідства неправдиві показання. Того ж дня, у вечірній час, ОСОБА_1 завів ОСОБА_7 до службового кабінету № 16 Врадіївського РВУ МВС, де разом з ОСОБА_8 запропонували ОСОБА_7 приховати участь ОСОБА_1 у скоєних злочинах, почувши відмову ОСОБА_7 від дачі неправдивих свідчень, ОСОБА_8 та ОСОБА_1 стали погрожувати ОСОБА_7 в разі невиконання їх вимог застосуванням фізичного насильства до нього, а також настанням негативних наслідків для його родини. Навіть після погроз ОСОБА_7 не погодився, тоді ОСОБА_8 та ОСОБА_1 стали застосовувати до ОСОБА_7 фізичне насильство у вигляді почергового нанесення побоїв кулаками в корпус тіла - грудну клітину та нирок. При цьому, удари ними наносились через журнал, щоб на тілі ОСОБА_7 не залишились сліди побоїв. Своїми діями вказані особи завдали ОСОБА_7 сильного фізичного болю та принизили таким чином його особисту гідність. Так, будучи не в змозі витримати сильний фізичний біль та побоюючись за своє життя і здоров'я, а також за долю членів родини, ОСОБА_7 погодився давати неправдиві показання і того ж дня дав показання в якості свідка і надалі в якості підозрюваного.

Окрім цього, ОСОБА_2 відповідно до наказу начальника УМВС України в Миколаївській області № 39 о/с від 25 червня 2012 року обіймав посаду старшого інспектора дозвільної системи Врадіївського РВУ МВС України в Миколаївській області, з присвоєним званням «лейтенант міліції». Він, діючи всупереч Інструкції, яка регламентує діяльність дозвільної системи, достовірно знаючи, що він особисто не має дозволу на придбання мисливської зброї та не має дозволу на зберігання та використання мисливської зброї. Зловживаючи владою, діючи в особистих інтересах, всупереч інтересам служби, під час проведення перевірки умов зберігання мисливської зброї у громадян в січні 2013 року, точної дати та часу не встановлено, придбав рушницю марки ІЖ № НОМЕР_4 за 1 000 грн., яку зберігав без відповідного дозволу у приміщенні свого службового кабінету в приміщенні Врадіївського РВУ МВС України в Миколаївській області.

16 січня 2013 року ОСОБА_2, діючи всупереч Інструкції, знаходячись у приміщенні свого службового кабінету, зловживаючи владою, діючи в особистих інтересах, всупереч інтересам служби. Продав вказану мисливську рушницю за 1 500 грн. ОСОБА_10 та одразу склав завідомо неправдивий офіційний документ - дозвіл № 0-8, в якому власноручно вчинив записи, згідно яких ОСОБА_10 має право зберігання (носіння) мисливської гладко ствольної рушниці. Вказаний дозвіл у цей же день за невстановлених обставин був підписаний невстановленою особою від імені начальника райвідділу і завірений відбитком круглої гербової печатки райвідділу.

Також в січні 2013 року (точної дати не встановлено) ОСОБА_2, будучи службовою особою, зловживаючи владою, діючи в особистих інтересах, всупереч інтересам служби, під час проведення перевірки умов зберігання мисливської зброї у громадян, придбав у ОСОБА_11 рушницю марки «Flusstahl» № НОМЕР_3 за 1 000 грн., яку зберігав без відповідного дозволу за місцем свого проживання АДРЕСА_1.

У лютому 2013 року ОСОБА_2, достовірно знаючи, що ОСОБА_7 не має дозволу на придбання мисливської вогнепальної гладкоствольної зброї, знаходячись за місцем свого проживання, зловживаючи владою, діючи в особистих інтересах, всупереч інтересам служби, продав ОСОБА_7 вказану вище мисливську гладкоствольну рушницю за 1 200 грн. з наданням оформленого дозволу на право зберігання та носіння цієї рушниці. Так, ОСОБА_2 без здійснення перевірки обставин щодо наявності протипоказань до володіння зброєю, власноручно склав завідомо неправдивий офіційний документ - дозвіл без номеру, в якому власноручно вчинив записи, згідно яких ОСОБА_7 має право зберігання (носіння) мисливської гладкоствольної рушниці. Також власноручно вчинив запис про те, що цей дозвіл, виданий райвідділом від 1 січня 2012 року та дійсний до 1 січня 2015 року. Дозвіл на зброю був підписаний невстановленою особою від імені начальника райвідділу та завірений відбитком круглої гербової печатки райвідділу.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 лютого 2014 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8 залишено без зміни.

Ухвалами Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2014 року частково задоволено подання начальника Миколаївського СІЗО про приведення у відповідність з діючим законодавством покарання, призначеного ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 листопада 2013 року.

Постановлено звільнити ОСОБА_2 від покарання у виді конфіскації всього майна, що є його власністю, призначеного вказаним вироком за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.364 КК України у редакції, що діяла до набрання чинності Законом від 21.02.2014 року, а покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, за вказаний злочин, змінити на обмеження волі строком на 3 роки.

Постановлено звільнити ОСОБА_1 від покарання, призначено вказаним вироком за ч.3 ст. 364 КК України у редакції, що діяла до набрання чинності Законом від 21.02.2014 року.

У касаційних скаргах:

- засуджений ОСОБА_1 просить судові рішення, постановлені щодо нього скасувати, із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, мотивуючи неповнотою судового розгляду, що призвело до постановлення необґрунтованих та незаконних рішень. Вказує на неправильне встановлення фактичних обставин кримінального провадження: заперечує будь-яку свою причетність до заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7, яких в останнього і не було виявлено. Зазначає про процесуальні порушення, допущені судом, оскільки суд не мав права визнати висновок експерта нелегітимним доказом, обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими під час досудового розслідування, не надав оцінки й показанням всіх свідків, що допитувались. Заперечує також свою причетність до вчинення злочинів щодо потерпілої ОСОБА_9, посилаючись на те, що матеріалами провадження, зокрема й результатами проведених експертиз, його вину не доведено, а потерпіла його обмовила. Стверджує, що суд належним чином не перевірив його алібі, яке підтверджували свідки. Наголошує на недотриманні судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України, оскільки повною мірою не перевірив доводи апеляційної скарги його захисника, безпідставно залишивши її без задоволення, не усунувши при цьому суперечностей, що містять матеріали провадження;

- захисник ОСОБА_5, який діє в інтересах засудженого ОСОБА_2, просить судові рішення щодо ОСОБА_2 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, обґрунтовуючи тим, що кримінальне провадження розглянуто з порушенням правил підсудності, питання підсудності у цьому провадженні не вирішено, оскільки судом апеляційної інстанції в ухвалі від 9 вересня 2013 року визначено підсудність не щодо зазначеного кримінального провадження. Крім того, звертає увагу на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність через призначення засудженому ОСОБА_2 покарання за ч. 2 ст. 115 КК України у виді п'ятнадцяти років позбавлення волі, без врахування положень ст. 68 КК України в разі вчинення замаху, що мало б бути визначено в межах до 10 років позбавлення волі за такий злочин;

- засуджений ОСОБА_2 просить судові рішення скасувати та призначити новий розгляду суді першої інстанції, мотивуючи тим, що вирок суду постановлений на припущеннях, розгляд провадження відбувався з обвинувальним ухилом, заперечує свою винуватість та вважає її недоведеною, оскільки судом не було доведено його вину у вчинених злочинах, оскільки не було спростовано його алібі: знаходження у час скоєння злочину щодо потерпілої ОСОБА_9 в іншому місці, не свідчать про його винуватість у вчиненні зґвалтування й висновки експертів. Стверджує, що він не брав участі у судовому засіданні апеляційного суду під час перегляду вироку щодо нього, про що безпідставно зазначив у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції.

- засуджений ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі просить судові рішення щодо нього скасувати, а провадження закрити, обґрунтовуючи тим, що вчинив злочини, за які його засуджено, під впливом відомих з негативного боку у їхньому населеному пункті міліціонерів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Заперечує, що мав мотив на вбивство ОСОБА_9 а також заперечує наявність у його діях складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, оскільки частина прикрас залишилась на потерпілій.

На касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 надійшли заперечення від ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційних скарг, доводи засуджених ОСОБА_1, ОСОБА_2, захисників ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, які підтримали подані касаційні скарги, доводи представника потерпілої, який заперечував проти задоволення касаційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені у скаргах доводи, суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, та ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України у касаційних скаргах не оспорюється.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, п.п. 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 152, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 365, ч.3 ст.364 КК України, ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, п.п. 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 152, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 364 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, п.п. 4, 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187 КК України та правильність кваліфікації їх дій відповідають фактичним обставинам та підтверджуються зібраними по справі, дослідженими під час судового засідання і наведеними у вироку доказами у їх сукупності.

Доводи засуджених ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 про непричетність до вчинення замаху на вбивство, зґвалтування, розбою, вчиненого ними щодо потерпілої ОСОБА_9 є необгрунтованими та були предметом належної перевірки в судах і спростовуються послідовними поясненнями потерпілої ОСОБА_9, які узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження.

Зокрема з даними проведеного за участю ОСОБА_9 слідчого експерименту, що зафіксовано у протоколі цієї слідчої дії, фото таблиці до нього та на відеозапису такої дії. Також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_22, ОСОБА_28, та даними, що містяться у роздруківках телефонних дзвінків потерпілої і засуджених, протоколі огляду місця події, протоколі впізнання, висновку судово-медичної експертизи № 356-М від 27 червня 2013 року, додатковому висновку судово-медичної експертизи № 1226 від 24 липня 2013 року, висновку судово-медичної експертизи № 1068 від 5 липня 2013 року, висновку судово-медичної імунологічної експертизи № 568 від 12 липня 2013 року, висновку судово-медичної генетично-молекулярної експертизи № 112 від 19 липня 2013 року, протоколі про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) від 6 серпня 2013 року, висновках судово-медичної експертизи № 95, 96, 103 від 10 липня 2013 року, протоколі огляду автомобіля НОМЕР_2, висновках молекулярно-генетичної експертизи №№ 295, 296, 297 від 4 липня 2013 року.

Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_1 про те, що висновки експертиз не свідчать про вчинення ним зґвалтування ОСОБА_9 спростовуються матеріалами провадження, які були належним чином досліджені судом. Так, було взято до уваги те, що відсутність чоловічого генетичного матеріалу і відсутність приналежності генетичного матеріалу будь-якій особі, крім потерпілої, що викладено у висновках судово-медичних імунологічних та генетично-молекулярних експертиз №№ 540, 98, 130, 669, 99, стало можливим внаслідок недотримання та порушення порядку отримання і зберігання біоматеріалів, що призвело до втрати певної інформації.

При цьому судами були враховані висновок судово-медичної експертизи № 96 від 10 липня 2013 року та висновок судово-медичної генетично-молекулярної експертизи № 112 від 19 липня 2013 року, за якими у виявленому біологічному матеріалі від потерпілої встановлена присутність чоловічого генетичного матеріалу. Аналіз отриманого часткового ДНК-профілю клітин не виключає походження біологічного матеріалу від ОСОБА_9 та ОСОБА_1 Проаналізовані й показання свідка ОСОБА_17, яка вказувала на те, що первинні зразки біологічних матеріалів, які були відібрані у ОСОБА_9 безпосередньо після вчинення злочину в подальшому були втрачені. Крім того вона також стверджувала і про виявлені ушкодження статевих органів у ОСОБА_9

Судами повною мірою також перевірено й алібі засудженого ОСОБА_2 про перебування в іншому місці на час скоєння злочину щодо потерпілої, на наявність якого він посилається і у касаційній скарзі, та яке спростовано на підставі показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які стверджували, що на ранок 27 червня 2013 року ОСОБА_2 просив підтвердити його алібі про знаходження всю ніч на дискотеці, що не відповідало дійсності.

Безпідставні й доводи засудженого ОСОБА_1 щодо порушення норм кримінального процесуального закону при проведенні обшуку його житла, під час якого були виявлені наркотичні засоби. Судами встановлено, що обшук у домоволодінні ОСОБА_1 проведений із дотриманням вимог ст.ст. 233-236 КПК України, що водночас спростовує показання свідків ОСОБА_29 і ОСОБА_30 про те, що у будинку ОСОБА_1 вони ніколи не бачили наркотичні засоби. Втім, суд правильно показання даних свідків визнав сумнівними, оскільки один є рідним братом ОСОБА_1, а інша - його нареченою, тобто вони є зацікавленими особами.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про необхідність застосування положень ст. 68 КК України не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки санкція ч.2 ст. 115 КК України передбачає покарання у виді довічного позбавлення волі, тобто таке, що не має строкового виміру, а тому положення вказаної статті не можуть бути застосовані при призначенні йому покарання.

Безпідставні й доводи про порушення правил підсудності, так як допущена в ухвалі суду апеляційної інстанції помилка в частині написання номера кримінального провадження № 000061 замість правильного № 0000661 направленого на розгляд за підсудністю до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області носить технічний характер та не свідчить, як стверджують у касаційних скаргах засуджений ОСОБА_1 та захисник ОСОБА_5, про розгляд кримінального провадження незаконним складом суду.

Апеляційний розгляд проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України, судом повною мірою перевірені доводи апеляційних скарг захисників, що були спростовані докладними мотивами прийнятого рішення.

Враховуючи викладене, а також те, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, інші порушення вимог кримінального процесуального закону, на які посилаються у своїх скаргах захисник та засуджені, не є істотними та не дають підстав для скасування судових рішень, тому суд дійшов висновку, що їхні касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 436, 438 КПК України, , колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_5, засуджених ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 18 лютого 2014 року щодо ОСОБА_7, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

С.І. Кравченко М.М. Лагнюк В.І. Орлянська