Ухвала

іменем україни

12 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_5

суддів ОСОБА_6 ОСОБА_7

при секретарі ОСОБА_8

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002385, за обвинуваченням

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця смт. Козельщина Полтавської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9

захисників ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за касаційними скаргами захисника ОСОБА_2 та заступника прокурора Полтавської області на вирок Апеляційного суду Полтавської області від 21 листопада 2014 року щодо ОСОБА_1,

в с т а н о в и л а :

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_2 ставить питання про зміну вироку апеляційного суду через невиправдано суворе покарання, та призначення ОСОБА_1 покарання, яке було обрано судом першої інстанції із застосуванням ст. 75 КК України. Вважає, що при призначенні покарання апеляційним судом не в повній мірі враховані фактичні обставини вчинення злочину, а також пом'якшуючі обставини: вчинення злочину вперше, повне визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, знаходження на утриманні дружини та малолітнього сина і хворої бабусі похилого віку, та відсутність обставин, що обтяжують покарання. Вказує, що засуджений на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, зайнятий корисною працею, є єдиним годувальником в сім'ї, має хороші характеристики з місця роботи. Вважає, що урахуванням всіх обставин справи, даних про особу винного, обставин, що пом'якшують покарання та за відсутності обставин, що його обтяжують, виправлення та перевиховання засудженого можливе без ізоляції від суспільства.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону -ст. 69 КК України та, як наслідок, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого та особі засудженого без належного мотивування.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників, які частково підтримали доводи касаційної скарги і просили застосувати ст. 75 КК України, а касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення; думку прокурора, який не підтримав касаційні скарги і вважав судове рішення обґрунтованим і законним; перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 вересня 2014 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 3 ст. 369 КК України на 4 роки позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України засудженого звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 1 рік 6 місяців та покладено обов'язки, передбачені ст. 76 КК України.

Речові докази - грошові кошти в сумі 13000 грн. обернуто в прибуток держави.

Апеляційним судом Полтавської області вирок суду першої інстанції скасовано в частині призначеного покарання і постановлено свій вирок від 21 листопада 2014 року, яким ОСОБА_1 призначено покарання за ч. 3 ст. 369 КК України із застосуванням ст. 69 КК України 2 роки обмеження волі.

Речові докази - гроші в сумі 13000 грн. ухвалено вважати конфіскованими.

В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Перебуваючи на військовому обліку у Кременчуцькому об'єднаному міському військовому комісаріаті Полтавської області військовозобов'язаним, ОСОБА_1 в порядку визначеному Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» на виконання Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», викликаний для проходження процедури призову до Збройних сил України у Кременчуцький ОМВК, що являється суб'єктом державного управління у сфері оборони, відповідно є органом державної влади та управління (військового управління), а його керівник та заступник службовими особами, що займають відповідальне становище.

Не бажаючи проходити військову службу в Збройних силах України, у ОСОБА_1 виник злочинний намір запропонувати, пообіцяти та надати заступнику військового комісара Кременчуцького ОМВК - начальнику мобілізаційного відділення ОСОБА_4 неправомірну вигоду за те, щоб той з використанням наданої йому влади чи службового становища, вирішив питання про непроходження ОСОБА_1 військової служби в Збройних силах України.

Реалізуючи свій намір, ОСОБА_1 15.08.2014 року приблизно 10 год. в приміщенні Кременчуцького ОМВК за адресою м. Кременчук, вул. Жадова, 6, звернувся до ОСОБА_4 з пропозицією та обіцянкою надати йому неправомірну вигоду за вирішення вище вказаного питання, на що останній йому відмовив та відразу повідомив письмовою заявою працівників міліції.

Продовжуючи вчиняти тотожні дії, охоплені єдиною метою - надання неправомірної вигоди службовій особі, що займає відповідальне становище, ОСОБА_1 18.08.2014 року приблизно 13 год. зайшов до кабінету № 35 Кременчуцького ОМВК і знову звернувся до ОСОБА_4 з пропозицією та обіцянкою надати йому неправомірну вигоду у сумі 1000 доларів США за вирішення вище вказаного питання, на що останній йому відмовив та викликав його до Кременчуцького ОМВК на 20.08.2014 року для продовження проходження процедури призову до Збройних сил України.

20.08.2014 року приблизно о 12 год. 30 хв. ОСОБА_1 зайшов до ОСОБА_4 в кабінет №35 Кременчуцького ОМВК, де підтверджуючи свою пропозицію, та виконуючи обіцянку надати йому неправомірну вигоду, дістав зі своєї сумки заздалегідь приготовані ним гроші в паперовому конверті в сумі 13000 грн., які надав в якості неправомірної вигоди ОСОБА_4, поклав їх на робочий стіл останнього. ОСОБА_4 наказав ОСОБА_1 негайно забрати гроші, після чого той поклав їх назад у свою сумку.

20.08.2014 року о 12 год. 45 год. працівниками міліції було здійснено огляд місця події в кабінеті № 35 Кременчуцького ОМВК, де знаходився ОСОБА_1, який добровільно надав працівникам міліції для огляду паперовий конверт з грошима в сумі 13000 грн., які були вилучені.

Як убачається з касаційних скарг, доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оспорюються.

Щодо стосується доводів касаційних скарг захисника засудженого про суворість призначеного покарання, а прокурора - про його м'якість, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом'якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, постановляючи вирок щодо ОСОБА_1, ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 69 КК України призначення основного покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, або перехід до іншого, більш м'якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Скасовуючи вирок районного суду в частині призначеного покарання і, постановляючи свій вирок, суд апеляційної інстанції послався на сукупність пом'якшуючих покарання обставин та обґрунтовано визнав такими, що істотно знижували ступінь тяжкості вперше вчиненого ОСОБА_1 злочину. Врахував апеляційний суд й інші дані, встановлені судом першої інстанції, позитивну характеристику засудженого, наявність на утриманні малолітньої дитини, співмешканки, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною та престарілої бабусі.

З урахуванням усіх зазначених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про можливість призначення ОСОБА_1 іншого, більш м'якого виду покарання, встановленого в санкції статті обвинувачення, застосував при призначенні покарання ст. 69 КК України та зазначив про виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення за ним нагляду з обов'язковим залученням до праці, що відповідає призначеному покаранню у виді обмеження волі.

На думку колегії суддів, призначене апеляційним судом покарання є законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню ОСОБА_1 та попередженню вчинення ним нових злочинів. Підстав для його пом'якшення та застосування ст. 75 КК України, як про це йдеться у касаційній скарзі захисника, не вбачається.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги прокурора про м'якість призначеного апеляційним судом покарання є безпідставними.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставною для зміни чи скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Апеляційного суду Полтавської області від 21 листопада 2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_2 та заступника прокурора Полтавської області - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7