Ухвала

іменем україни

4 вересня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Лагнюка М.М.,

суддів Суржка А.В. та
Франтовської Т.І.,

при секретарі Зінорук В.В.,

захисника ОСОБА_1,

розглянувши в судовому засіданні
кримінальне провадження №0000622
щодо

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України,
уродженця м. Києва, проживаючого

без реєстрації по АДРЕСА_1, раніше
судимий вироком Ірпінського міського
суду

Київської області від 19 травня 2005 року
за частиною 1 статті 115, частиною 2
статті 121 КК України із застосуванням
статті 70 цього Кодексу на 11 років
позбавлення волі, 22 травня 2013 року
умовно-достроково звільненого на
невідбуту частину покарання 2 роки 7
місяців та 1 день на підставі ухвали
Рівненського районного суду від 14
травня 2013 року.

за участю прокурора Опанасюка О.В.,

засудженого ОСОБА_2,

в с т а н о в и л а:

у касаційній скарзі перший заступник
прокурора Київської області ставить
вимогу про скасування вироку
апеляційного суду та призначення
нового розгляду у суді апеляційної
інстанції. Посилається на неправильне
застосування закону України про
кримінальну відповідальність та
істотні порушення вимог кримінального
процесуального закону.

В обґрунтування вказаних вимог
прокурор вказує на те, що при
призначенні засудженому покарання
апеляційний суд неправильно
застосував частину 2 статті 71 КК
України, оскільки мав би за сукупністю
вироків остаточно призначити йому
покарання шляхом поглинення менш
суворого покарання довічним
позбавленням волі, а не шляхом
поглинення менш суворого покарання
більш суворим.

Крім того, зазначає, що апеляційним
судом у вироку не зазначено наслідки
кримінального правопорушення,
встановленого висновком експерта,
досудовим розслідуванням та судом
першої інстанції.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_2
ставить вимогу про скасування вироку
апеляційного суду, перекваліфікацію
його дій з пункту 13 частини 2 статті 115
на частину 2 статті 121 КК України та
призначити покарання, не пов'язаного з
довічним позбавленням волі.
Посилається на неправильне
застосування закону України про
кримінальну відповідальність та
істотні порушення вимог кримінального
процесуального закону.

На обґрунтування вказаних вимог
засуджений вказує на відсутність у
нього умислу на умисне вбивство людини,
оскільки смерть потерпілого настала
через значний проміжок часу після
нанесення ним тілесних ушкоджень, що
вказано у висновку експерта, він
надавав йому медичну допомогу,
запропонував йому викликати карету
швидкої медичної допомоги, від чого
потерпілий відмовився, що крім його
показань також підтвердила свідок
ОСОБА_3

Крім того, засуджений зазначає, що
апеляційним судом у вироку не
зазначено наслідки кримінального
правопорушення, встановленого
висновком експерта, досудовим
розслідуванням та судом першої
інстанції.

Вироком Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 5 грудня 2013 року ОСОБА_2 визнаний
винуватим у вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого пунктом
13 частини 2 статті 115 КК України, та йому
призначено покарання у виді
позбавлення волі строком на 13 років.

На підставі статті 71 КК України шляхом
часткового приєднання покарання за
вироком Ірпінського міського суду
Київської області від 19 травня 2005 року
ОСОБА_2 остаточно призначено покарання
за сукупністю вироків у виді
позбавлення волі строком на 15 років.

Згідно з вироком, ОСОБА_2, будучи особою,
яка раніше вчинила умисне вбивство,
визнаний винуватим і засуджений за те,
що він 23 липня 2013 року о 1 годині 00
хвилин, перебуваючи в стані
алкогольного сп'яніння в одній із
житлових кімнат приватного будинку
АДРЕСА_2, в якому проживає ОСОБА_4 і в
якому на той час відпочивав ОСОБА_5, на
ґрунті помсти за висловлювання образ
останнім ОСОБА_3, з метою вбивства
ОСОБА_5, впродовж 10 хвилин умисно наніс
не менше тридцяти ударів руками та
ногами по голові, тулубу, рукам та ногам
потерпілого, спричинивши останньому
легкі та тяжкі тілесні ушкодження у
виді, як: синці, садна, рана, крововилив
на голові, травма перших зубів на
нижній щелепі, крововиливи під
оболонки та в шлунку головного мозку,
синці, садна, крововиливи на шиї, синці
на тулубі, переломи ребер праворуч та
грудини, ушкодження правої легені та
реберної плеври праворуч, незначну
кількість крові в правій плевральній
порожнині, масивні, просочуючого
характеру, крововиливи на грудях,
синці, садна на кінцівках. Смерть
потерпілого настала ІНФОРМАЦІЯ_2 в
проміжок часу з 3 години 35 хвилин по 5
годину 35 хвилин від сукупної травми,
зокрема закритої черепно-мозкової
травми та закритої травми грудей з
ушкодженням внутрішніх органів та
кісток скелета.

Розглянувши апеляційну скаргу
прокурора, апеляційний суд постановив
12 лютого 2014 року вирок, яким скасував
вирок Білоцерківського міськрайонного
суду Київської області від 5 грудня 2013
року щодо ОСОБА_2 у частині
призначеного йому покарання. Визнав
ОСОБА_2 винуватим у вчиненні
кримінального правопорушення,
передбаченого пунктом 13 частини 2
статті 115 КК України, та призначив йому
покарання у виді довічного позбавлення
волі. На підставі частини 2 статті 71 КК
України ОСОБА_2 за сукупністю вироків, а
саме вироку Ірпінського міського суду
Київської області від 19 травня 2005 року,
шляхом поглинення менш суворого
покарання більш суворим остаточно
призначено покарання у виді довічного
позбавлення волі. В іншій частині вирок
суду залишено без зміни.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення прокурора, який не підтримав
касаційну скаргу прокурора та
заперечував проти касаційної скарги
засудженого, пояснення засудженого і
його захисника, які підтримали свою
касаційну скаргу та частково
заперечували проти касаційної скарги
прокурора, обговоривши доводи
касаційних скарг та перевіривши
матеріали кримінального провадження,
колегія суддів вважає, що касаційні
скарги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Зі змісту статей 115 та 121 КК України
слідує, що при відмежуванні умисного
вбивства від умисного заподіяння
тяжкого тілесного ушкодження
визначальним є суб'єктивне ставлення
винного до наслідків своїх дій: якщо
особа, усвідомлюючи суспільно
небезпечний характер свого діяння і
передбачаючи його суспільно
небезпечні наслідки, бажає їх настання,
умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й
свідомо припускає їх настання, умисел є
непрямим. Тоді як, для з'ясування змісту
і спрямованості умислу особи необхідно
при дослідженні доказів виходити із
сукупності всіх обставин вчиненого
діяння, зокрема враховувати спосіб,
знаряддя злочину, кількість, характер і
локалізацію поранень та інших тілесних
ушкоджень, причини припинення
злочинних дій, поведінку винного і
потерпілого, що передувала події, їх
стосунки.

Як убачається з матеріалів
кримінального провадження, під час
вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_3
вона поскаржилася засудженому на
ОСОБА_5, котрий її ображав, у зв'язку з
чим він разом з нею попрямував до
будинку ОСОБА_4, у якого був ОСОБА_5, а
коли той почав їх виганяти, то
засуджений вдарив його та зайшов до
будинку, в якому було темно.
Попрямувавши до ліжка, де відпочивав
ОСОБА_5, спочатку вдарив його два рази
кулаком в голову, а під час його
супротиву неодноразово наносив
тілесні ушкодження. Після чого, на
пропозицію засудженого викликати
карету швидкої медичної допомоги
потерпілий відмовився, ОСОБА_3 дала
потерпілому води та пішли з будинку, а
наступного дня, коли він прийшов до
будинку ОСОБА_4, йому повідомили про
смерть потерпілого.

Дані обставини були повідомлені
засудженим в суді, а також підтверджено
свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а
перебування засудженого в будинку
ОСОБА_4 за викладених обставин, причини
настання смерті ОСОБА_5, характер та
локалізація спричинених останньому
тілесних ушкоджень встановлена
відповідними висновкам експертів.

Зокрема, висновком експерта №368 від 1
жовтня 2013 року встановлено, що тілесні
ушкодження на тілі потерпілого могли
виникнути від численних ударів тупими
предметами (руками та ногами) більше
ніж 30 точок прикладення сили по тілу
потерпілого, першими були тілесні
ушкодження в ліву скроню та в обличчя
праворуч, а останніми - в тім'я, у праву
скроню, у потилицю та груди. Смерть
потерпілого настала від сукупної
травми: закритої черепно-мозкової
травми та закритої травми грудей з
ушкодженням внутрішніх органів та
кісток скелета, виключивши
вірогідність настання тілесних
ушкоджень при падінні потерпілого з
положення стоячи. При цьому, не
виключено можливість того, що після
отримання ушкоджень потерпілий міг
якийсь проміжок часу здійснювати
активні дії.

Вказані докази були визнані судом
першої інстанції належними,
допустимими та достовірними, про що
засудженим не заперечується та не
оспорюється, сумнівів у чому не має і
колегія суддів.

При тому, що доведеність винуватості
засудженого у вчиненні кримінального
правопорушення, за яке його засуджено,
та сукупність і належність доказів у
кримінальному провадженні ним в
апеляційному порядку також не
оспорювалися та не заперечувалися.

Заперечення ж засудженим наявності у
нього умислу на позбавлення життя
потерпілого позбавлені об'єктивних
підстав, оскільки направленість його
дій під час відпочинку потерпілого,
неможливість чинити засудженому опір в
темноті, відсутність будь-яких скарг
або повідомлень експерту про
спричинення засудженому тілесних
ушкоджень, а також кількість,
локалізація та характер нанесення
тілесних ушкоджень у життєво важливі
органи свідчить про його
цілеспрямованість, що правильно
визнано судом першої інстанції, як
умисел на позбавлення життя
потерпілого.

При тому, що поставлене потерпілому
питання про необхідність виклику
карети швидкої медичної допомоги, на що
потерпілий відмовився, та надання
ОСОБА_3 води потерпілому не може
розцінюватися як надання останньому
необхідної допомоги, а здійснення
потерпілим активних дій після
нанесення йому тілесних ушкоджень не
може ніяким чином виправдати
протиправність дій засудженого та
направленість його умислу на вбивство
ОСОБА_5

Таким чином, колегія суддів стверджує
правильність кваліфікації дій
засудженого саме за пунктом 13 частини 2
статті 115 КК України.

Що стосується тверджень засудженого та
прокурора щодо відсутності у вироку
апеляційного суду наслідків
кримінального правопорушення,
встановленого висновком експерта,
досудовим розслідуванням та судом
першої інстанції, то вони є
неспроможними в силу перегляду
апеляційним судом кримінального
провадження в частині призначеного
засудженим покарання за апеляційною
скаргою прокурора.

Призначене ж засудженому покарання у
виді довічного позбавлення волі
відповідає вимогам статті 65 КК України,
а його вид є справедливим.

Крім того, призначення апеляційним
судом засудженому остаточного
покарання за сукупністю вироків шляхом
поглинення менш суворого покарання
біль суворим на підставі частини 2
статті 71 КК України не суперечить
фактично застосованому принципу
поглинення менш суворого покарання
довічним позбавленням волі.

Враховуючи викладене, колегія суддів
не має сумнівів у законності та
обґрунтованості вироку апеляційного
суду, а відтак касаційні скарги
засудженого та прокурора задоволенню
не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись
статтями 433-438, 532 КПК України, колегія
суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Апеляційного суду Київської
області від 12 лютого 2014 року щодо
засудженого ОСОБА_2 залишити без зміни,
а касаційні скарги першого заступника
прокурора Київської області та
засудженого ОСОБА_2 - без задоволення.

Ухвала касаційної інстанції набирає
законної сили з моменту її
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді:

_____________________ _______________________ ____________________

М.М. Лагнюк А.В. Суржок Т.І. Франтовська