АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/513/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 186 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_10 , громадянина України, який народився
ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Копійськ Челябінської області Російської Федерації, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2
ОСОБА_11 , громадянина України, який народився
ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Корзуново Печенгського району Мурманської області Російської Федерації, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_12 , ОСОБА_13
захисників ОСОБА_14 , ОСОБА_15
обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року ОСОБА_10 визнаний винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді арешту на строк 6 місяців.

Цим же вироком ОСОБА_11 визнаний винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді арешту на строк 6 місяців.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд першої інстанції, 09 квітня 2014 року о 15 годині 00 хвилин ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_16 , перебуваючи по вул. Вокзальна площа в

м. Києві, розпивали спиртні напої.

В ході розмови ОСОБА_16 добровільно надав ОСОБА_10 власний мобільний телефон марки «Nokia», який вони спільно мали намір здати в ломбард, а ОСОБА_11 -дорожню сумку з речами для тимчасового утримання.

В подальшому ОСОБА_10 , діючи умисно, з метою викрадення чужого майна, незважаючи на вимогу ОСОБА_16 повернути телефон, відкрито заволодів телефоном марки «Nokia», вартістю 500 грн. та втік.

Після цього ОСОБА_11 , в якого з відома ОСОБА_16 перебувала сумка з речами останнього, не перебуваючи в злочинній змові з ОСОБА_10 , відмовився повернути сумку, відкрито заволодівши нею і втік, завдавши матеріальної шкоди ОСОБА_16 на загальну суму 1 000 грн.

В апеляційній скарзі зі змінами та доповненнями заступник прокурора м. Києва ОСОБА_9 , посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність і, як наслідок, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених, просить скасувати вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року та ухвалити новий, яким ОСОБА_11 та ОСОБА_10 визнати винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити кожному покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що обсяг обвинувачення та кримінально-правова кваліфікація дій обвинувачених

ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 186 КК України, які викладені в обвинувальному акті, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому безпідставно перекваліфікував їх дії на ч. 1 ст. 186 КК України та виключив з пред`явленого обвинувачення посилання на відкрите заволодіння ОСОБА_10 грошима потерпілого ОСОБА_16 у сумі 140 грн.
Висновки суду, як зазначає прокурор, суперечать доказам, дослідженим в судовому засіданні, оскільки застосування обвинуваченими до потерпілого фізичного насильства підтверджується письмовою заявою потерпілого ОСОБА_16 , в якій він указав про наявність у нього на тілі тілесних ушкоджень, отриманих в результаті вчинення щодо нього злочину, а та обставин, що він відмовився від надання медичної допомоги і проходження судово-медичної експертизи не спростовує його пояснень в цій частині.

Апелянт посилається й на те, що у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону про кримінальну відповідальність, обвинуваченим призначене несправедливе покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та їх особам.

Крім того, на думку прокурора, судом не були дотримані вимоги п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, так як формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, щодо місця, часу та способу вчинення кримінального правопорушення, не ґрунтується на досліджених у суді доказах.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_9 та просив її задовольнити, заперечення обвинувачених та їх захисників щодо доводів апеляційної скарги, частково дослідивши докази у кримінальному провадженні, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора м. Києва ОСОБА_9 не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За приписами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_11 і ОСОБА_17 були дотримані.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що за обвинувальним актом, затвердженим прокурором 02 грудня 2014 року, ОСОБА_11 та ОСОБА_17 обвинувачувалися в тому, що вони 09 квітня 2014 року, приблизно о 15 годині 00 хвилин, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Вокзальна площа, 2 в м. Києві та познайомившись з ОСОБА_16 , спільно розпивали спиртні напої, під час чого ОСОБА_16 добровільно передав ОСОБА_10 власний мобільний телефон марки «Нокіа», вартістю 500 грн., який вони разом планували здати до ломбарду. Далі вони направились до невстановленого ломбарду, при цьому сумка з речами ОСОБА_16 , загальною вартістю 1000 грн., перебувала у ОСОБА_11 . Знаходячись за адресою: АДРЕСА_4 , в той час коли ОСОБА_16 став вимагати у ОСОБА_10 і ОСОБА_11 своє майно, ОСОБА_10 вирішив незаконно заволодіти мобільним телефоном ОСОБА_16 , а тому, реалізуючи свій злочинний умисел, наніс йому декілька ударів в обличчя, спричинивши фізичний біль. Побачивши зазначене, ОСОБА_11 також вирішив незаконно заволодіти сумкою з речами ОСОБА_16 , а тому наніс йому удар в обличчя, чим завдав фізичного болю. Далі ОСОБА_10 забрав у ОСОБА_16 ще 140 грн. та обвинувачені з майном ОСОБА_16 з місця вчинення злочину зникли.

Таким діям ОСОБА_10 і ОСОБА_11 дана правова кваліфікація за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, вчинене як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_11 , із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Суд першої інстанції, дослідивши в судовому засіданні всі надані сторонами докази, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_11 і ОСОБА_17 у відкритому викраденні чужого майна, без застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, а тому кваліфікував дії кожного з них за ч. 1 ст. 186 КК України. Крім того, суд виключив з обвинувачення ОСОБА_10 як недоведене відкрите викрадення ним у потерпілого грошей у сумі 140 грн.

Такий висновок суд у вироку мотивував ненаданням стороною обвинувачення доказів, які б підтверджували обсяг обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, при цьому обґрунтував зазначене, проаналізувавши у вироку показання в суді обвинувачених, а також протоколи слідчих дій та документи, представлені стороною обвинувачення.

З наведеним висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки всі докази сторони обвинувачення були досліджені судом з дотриманням вимог кримінального процесуального закону щодо кримінального провадження, судове провадження було здійснено за відсутності потерпілого, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового засідання, і прокурор не наполягав на тому, що у відсутність потерпілого неможливо з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, а сукупності доказів у вироку суд дав належну оцінку, у тому числі й з урахуванням приписів ч. 3 ст. 373 КПК України, відповідно до яких обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні конкретного кримінального правопорушення.

Твердження прокурора про те, що суд необґрунтовано визнав недоведеною ту обставину, що вчинений обвинуваченими грабіж був поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, а також безпідставно зменшив обсяг обвинувачення ОСОБА_10 , виключивши посилання на відкрите викрадення ним грошей у потерпілого ОСОБА_16 , не заслуговують на увагу, оскільки суперечать матеріалам кримінального провадження та вимогам кримінального процесуального закону.

За приписами ст. 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до вимог ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Вважаючи доведеною в суді першої інстанції винуватість ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у тому обсязі обвинувачення, яке було висунуто кожному з них обвинувальним актом, прокурор в апеляційній скарзі посилається на такий доказ, досліджений в суді, але необґрунтовано не прийнятий до уваги, як протокол прийняття заяви потерпілого про вчинене кримінальне правопорушення.

Крім того, в суді апеляційної інстанції прокурор указав, що, крім заяви потерпілого, доказом обвинувачення в частині застосування до потерпілого фізичного насильства та заволодіння його грошами, є дані, зафіксовані в протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками.

Перевіряючи зазначені доводи прокурора, колегія суддів прийшла до висновку, що показання обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , котрі не заперечували, що кожен окремо, без будь-якої змови між собою, відкрито заволоділи майном потерпілого, але наполягали на тому, що фізичного насильства до нього не застосовували, а ОСОБА_10 і на тому, що не забирав у потерпілого гроші, не були спростовані в суді жодним доказом.

Так, винуватість ОСОБА_10 і ОСОБА_11 у відкритому викраденні чужого майна, як обґрунтовано про це зазначив суд у вироку, підтверджується, окрім показань в суді обвинувачених, які є послідовними і узгоджуються між собою, протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 09 квітня 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_16 повідомив про відкрите заволодіння його майном; протоколом огляду місця події від 09 квітня 2014 року, за змістом якого, в проміжок часу з 19 години до 19 години 27 хвилин, тобто через нетривалий час після вчинення злочину, перебуваючи неподалік будинку 18, по вул. Тарасівській в м. Києві, ОСОБА_10 добровільно видав слідчому мобільний телефон марки «Нокіа», а ОСОБА_11 передав сумку з речами і зазначені предмети та речі були визнані речовими доказами у провадженні і повернуті потерпілому ОСОБА_16 , як такі, що йому належать; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10 квітня 2014 року, за змістом яких потерпілий ОСОБА_16 впізнав двох осіб, котрі відкрито заволоділи його майном, що не заперечували в суді й обвинувачені.

Між тим, викладені зі слів потерпілого ОСОБА_16 у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 09 квітня 2014 року відомості про те, що особи під час заволодіння його майном, спричинили йому фізичний біль, а в протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10 квітня 2014 року дані про те, що особа, яка відібрала у нього сумку і гроші, так сама й особа, яка заволоділа його мобільний телефоном, завдали йому ударів в обличчя, спричинивши при цьому фізичний біль, з огляду на положення ст.ст. 17, 23, 95 КПК України, без безпосереднього допиту в суді потерпілого в цій частині та за відсутності належних, допустимих і достовірних доказів, які б у сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку доводили зазначені обставини, не можуть бути самі по собі достатніми доказами обвинувачення в частині твердження про застосування до потерпілого насильства, яке не є небезпечним для його життя чи здоров`я, а також про відкрите заволодіння його грошима.

При цьому колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що за обвинувальним актом грошима потерпілого ОСОБА_16 заволодів ОСОБА_10 , а за відомостями, викладеними в протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10 квітня 2014 року, зі слів потерпілого його грошима заволоділа як особа, яка відкрито викрала у нього сумку з речами, тобто ОСОБА_11 , так і ОСОБА_10 , який викрав його мобільний телефон. Такі суперечності не були усунуті під час досудового розслідування, не надав прокурор у суді доказів, які б підтвердили хто саме з обвинувачених викрав гроші у потерпілого та за яких обставин, а тому усі сумніви в зазначеній частині тлумачаться на користь обвинувачених, які заперечували застосування до потерпілого фізичного насильства та заволодіння його грошима.

Такими чином у суду першої інстанції не було підстав вважати неправдивими показання ОСОБА_11 та ОСОБА_10 щодо обставин вчиненого ними кримінального правопорушення, які не спростовані наданими стороною обвинувачення доказами, а навпаки узгоджуються з тими доказами, які досліджені в суді, є належними, допустимими, достовірними та в сукупності достатніми для висновків, викладених судом у вироку щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , зокрема про те, що дії кожного обвинуваченого, пов`язані з відкритим викраденням чужого майна, не були поєднані із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, при цьому ОСОБА_10 відкрито заволодів виключно мобільний телефоном ОСОБА_16 .

Не спростовані прокурором висновки суду першої інстанції і в суді апеляційної інстанції, оскільки додаткових доказів на підтвердження своїх доводів відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України ним представлено не було, а, заявивши клопотання про допит потерпілого ОСОБА_16 в суді апеляційної інстанції, після неодноразової неявки потерпілого в судове засідання апеляційного суду, прокурор від свого клопотання відмовився.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що дії ОСОБА_11 та ОСОБА_10 були спільними та узгодженими між собою, оскільки на це вказує спосіб вчинення кримінального правопорушення (відкрито для всіх співучасників), одноманітність та логічна послідовність індивідуальних протиправних дій обвинувачених, їх послідуюча поведінка, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Згідно з приписами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, та лише з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Як убачається з обвинувального акта, фактичні обставини вчиненого ОСОБА_10 і ОСОБА_11 кримінального правопорушення були викладенні в ньому без посилання на наявність між обвинуваченими попередньої змови, відсутня зазначена кваліфікуюча ознака й у формулюванні обвинувачення та наведений правовій кваліфікації дій як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_11 , а тому суд і першої інстанції, й апеляційний суд, враховуючи положення ст. 337 КПК України не вправі погіршувати становище обвинувачених та збільшувати обсяг їх обвинувачення шляхом встановлення додаткової кваліфікуючої ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про недотримання судом першої інстанції вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, то вони є надуманими, оскільки повністю спростовуються встановленими безпосередньо в суді фактичними обставинами кримінального правопорушення, джерелами яких були як показання обвинувачених, так і інші докази, проаналізовані судом у вироку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає визначену судом першої інстанції правову кваліфікацію дій і ОСОБА_11 , і ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) правильною і необґрунтованими доводи прокурора про доведеність вчинення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 кримінально-караного діяння, яке відповідає правовій кваліфікації за ч. 2 ст. 186 КК України.

Що стосується покарання, то, дотримуючись вимог ст.ст. 50, 65 КК України, суд першої інстанції, обираючи кожному обвинуваченому вид та розмір покарання, врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання та обставини, які його пом`якшують, зокрема, для ОСОБА_11 наявність на утриманні неповнолітньої дитини, а для ОСОБА_10 , який є інвалідом 3-ої групи вчинення злочину в стані обмеженої осудності, відношення обвинувачених до вчиненого та дані про особу кожного, які характеризують їх посередньо та дійшов обґрунтованого висновку про те, що і ОСОБА_10 , і ОСОБА_11 заслуговують покарання у виді арешту в межах санкції ч. 1 ст. 186 КК України, яке повністю відповідає за своїм видом і розміром приписам закону України про кримінальну відповідальність з точки зору справедливості, розумності та достатності, а вирок в цій частині судом першої інстанції належним чином мотивований.

За відсутності підстав для зміни чи скасування вироку, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_9 задоволенню не підлягає, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_10 належить залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3