УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючої ОСОБА_36,

суддів: ОСОБА_37, ОСОБА_38,

за участю прокурора ОСОБА_39,

захисника ОСОБА_1,

засудженого в режимі

відеоконференції ОСОБА_2,

розглянула у судовому засіданні у м. Києві 23 червня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_2 на вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року.

Зазначеним вироком, залишеним апеляційним судом без зміни

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що

не має судимості,

визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 126 КК, та призначено йому покарання: за ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 364 КК - у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців із позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 28 і ст. 366 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк 1 рік; за ч. 1 ст. 126 КК - у виді громадських робіт на строк 100 годин.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_2 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців із позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк 2 роки.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_2 звільнено від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 126 КК, у зв'язку із закінченням строків давності.

Постановлено стягнути зі ОСОБА_2 на користь держави 3315,36 грн судових витрат за проведення почеркознавчих експертиз.

Вирішено питання про речові докази у справі.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 366 КК, ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК та ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 366 КК, щодо яких судове рішення в апеляційному порядку не переглядалося та у касаційному - не оскаржується.

ОСОБА_2 визнано винуватим і засуджено за те, що він, обіймаючи посаду сільського голови с. Тюдів Косівського району Івано-Франківської області, будучи службовою особою, вчинив за попередньою змовою групою осіб за обставин, детально викладених у вироку зловживання владою і службовим становищем, а також службове підроблення, що в кожному випадку спричинило тяжкі наслідки.

Як установив суд, у період із жовтня 2007 року по березень 2008 року ОСОБА_2, діючи умисно, в особистих інтересах та інтересах третіх осіб, використовуючи владу і службове становище всупереч інтересам служби, за попередньою змовою із землевпорядником Тюдівської сільської ради ОСОБА_3, у порушення статей 116, 118, 119, 122 Земельного кодексу України, п. 12 перехідних положень цього Кодексу та ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» з метою незаконного заволодіння і набуття у власність земельних ділянок, без розгляду на сесії сільської ради підписав, скріпив печаткою та видав завідомо неправдиві рішення вказаної ради, підписав фіктивну технічну документацію із землеустрою, а також підписав та скріпив печаткою державні акти на право власності на земельні ділянки ОСОБА_6 площею 0,0602 га та 0,1498 га, ОСОБА_7 - 0,6476 га, 0,0529 га та 0,2302 га для ведення особистого селянського господарства, ОСОБА_8 - 2 га для ведення такого господарства та 0,25 га для будівництва й обслуговування житлового будинку. На підставі цих неправдивих документів із земель запасу Тюдівської сільської ради було неправомірно вилучено земельні ділянки територіальної громади, чим заподіяно охоронюваним законом громадським інтересам шкоди на загальну суму 1 215 587 грн, тобто спричинено тяжкі наслідки.

Крім того, ОСОБА_2 у період із січня 2006 року по листопад 2009 року, використовуючи владу і службове становище всупереч інтересам служби, діючи з корисливих мотивів та в інтересах третіх осіб, у порушення наведених законодавчих норм із метою незаконного заволодіння і набуття у власність земельних ділянок, без розгляду на сесії сільської ради підписав, скріпив печаткою та видав завідомо неправдиві рішення Тюдівської сільської ради про передачу у власність земельних ділянок громадянам, підписав фіктивну технічну документацію із землеустрою, а також підписав та скріпив печаткою державні акти на право власності на земельні ділянки: ОСОБА_9 площею 0,6328 га, ОСОБА_10 - 0,0825 га, ОСОБА_11 - 0,0881 га та ОСОБА_12 - 0,1586 га та 0,1224 га для ведення особистого селянського господарства, а також ОСОБА_12 - 0,0931 га для будівництва й обслуговування житлового будинку. На підставі цих неправдивих документів із земель запасу зазначеної ради було неправомірно вилучено земельні ділянки територіальної громади.

За аналогічних обставин ОСОБА_2 у період із листопада 2005 року по червень 2009 року за попередньою змовою зі спеціалістами землевпорядниками Тюдівської сільської ради ОСОБА_3, а пізніше - ОСОБА_5, використовуючи владу і службове становище всупереч інтересам служби, діючи з корисливих мотивів та в інтересах третіх осіб, у порушення тих самих норм законодавства з метою незаконного заволодіння і набуття у власність земельних ділянок, без розгляду на сесії сільської ради підписав, скріпив печаткою та видав завідомо неправдиві рішення згаданої сільської ради про передачу у власність земельних ділянок громадянам для ведення особистого селянського господарства, а також для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, підписав фіктивну технічну документацію із землеустрою, а також підписав та скріпив печаткою державні акти на право власності на земельні ділянки: ОСОБА_13 площею 0,1037 га та 0,2005 га, ОСОБА_14 - 0,7942 га, ОСОБА_15 - 0,1428 га, 0,0724 га, 0,0483 га, 0,1492 га та 0,1201 га, ОСОБА_16 - 0,1009 га, ОСОБА_17 - 1,0360 га, ОСОБА_18 - 0,1639 га та ОСОБА_19 - 0,1227 га на території с. Тюдів Косівського району Івано-Франківської області. На підставі цих неправдивих документів із земель запасу Тюдівської сільської ради було незаконно вилучено земельні ділянки територіальної громади.

Усього внаслідок злочинних дій ОСОБА_2 охоронюваним законом інтересам громадян с. Тюдів було заподіяно шкоду в розмірі 2 273 300 грн, чим спричинено тяжкі наслідки.

Крім цього, ОСОБА_2 05 лютого 2010 року близько 11.00 год. у приміщенні на АДРЕСА_1 під час конфлікту на ґрунті неприязних відносин із ОСОБА_20 завдав останньому п'ять ударів руками в голову та грудну клітину, які завдали потерпілому фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 07 серпня 2014 року рішення місцевого та апеляційних судів щодо ОСОБА_2 залишила без зміни.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України постановою від 22 січня 2015 року скасувала зазначену ухвалу колегії суддів щодо ОСОБА_2, а справу направила на новий касаційний розгляд через неправильне правозастосування ч. 2 ст. 366 КК.

У касаційній скарзі та доповненнях до неї, з урахуванням поданих змін, засуджений ОСОБА_2 просить скасувати постановлені щодо нього рішення місцевого й апеляційного судів і направити справу на новий судовий розгляд на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року. Посилаючись насамперед на неповноту судового слідства, звідси і на порушення права на захист, вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а його винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів не доведено, вирок суперечить вимогам статей 323-324 цього Кодексу, ґрунтується на недостовірних та недопустимих доказах, яким не було дано належної оцінки. На думку засудженого, суд першої інстанції не зважив на зміну прокурором обвинувачення, вийшов за межі судового розгляду; крім того, не дотримався процесуального порядку дослідження доказів, не виконав належно приписів ст. 374 КПК 1960 року, а також за відсутності скарги потерпілого ОСОБА_20 й фактичних даних, які би підтверджували заподіяння останньому тілесних ушкоджень, замість закриття справи неправомірно перекваліфікував дії ОСОБА_2 із ч. 2 ст. 350 на ч. 1 ст. 126 КК. Крім того, скаржник із наведенням аргументів указує на неправильну юридично-правову оцінку діянь за ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК, стверджує про відсутність будь-яких тяжких наслідків інтересам громади від учинених ним дій. Апеляційний суд на допущені порушення закону не зважив, не усунув їх та ухвалив рішення, яке не відповідає ст. 377 КПК 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора про необхідність зміни судових рішень відповідно до правових позицій Верховного Суду України, а тому часткового задоволення касаційних вимог засудженого, пояснення засудженого та його захисника на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи, наведені у поданій скарзі з доповненнями до неї та змінами, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Перевірка наведених у скарзі доводів щодо однобічності, неповноти слідства та невідповідності висновків, викладених у вироку фактичним обставинам справи не належить до компетенції касаційного суду, оскільки цей суд має право скасувати або змінити рішення судів першої та апеляційної інстанцій виключно на підставах, визначених у ст. 398 КПК 1960 року, керуючись при цьому статтями 370-372 вказаного Кодексу. Отже, при перегляді справи в порядку касаційної процедури суд виходить із фактичних обставин, установлених в оскаржуваних рішеннях, і не може вирішувати питання про достовірність певних доказів.

Крім того, касаційне провадження у цій справі здійснюється з урахуванням приписів ст. 400-25 КПК 1960 року щодо обов'язковості висновків Верховного Суду України, зважаючи також на п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК.

Як убачається з матеріалів справи, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні службових злочинів та у кримінально-караному діянні проти здоров'я особи є обґрунтованим, його зроблено на підставі розглянутих і перевірених у ході судового слідства доказів, оцінених відповідно до положень ст. 67 КПК 1960 року.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу та зіставлення: показань допитаних у судовому засіданні як підсудних ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_21, котрі частково визнали свою вину; показань потерпілого ОСОБА_20, свідків ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_15, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34; проведених у справі почеркознавчих та щодо вартості земельних ділянок експертних досліджень; відомостей, що містяться у вилучених у Тюдівській сільській раді Журналі реєстрації пропозицій і скарг громадян, підроблених заявах ОСОБА_6 та ОСОБА_35; рішень сесії вказаної ради про передачу земельних ділянок у власність; вилучених в управлінні Держкомзему Косівського району фіктивної технічної документації із землеустрою та актів на право власності на земельні ділянки; крім того, вилученої в Косівському районному відділі Івано-Франківської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» технічної документації, а також інших наявних у матеріалах справи фактичних даних, зміст яких відображено у вироку. Поряд із цим у ході судового слідства суд перевірив показання ОСОБА_2, який заперечував вчинення ним злочинів, та у вироку вмотивовано їх спростував.

Усупереч посиланням засудженого у скарзі фактичні дані, на яких ґрунтується обвинувальний вирок, отримано в порядку, встановленому процесуальним законом, вони були предметом безпосереднього дослідження суду, та в силу ст. 65 КПК 1960 року є доказами в кримінальній справі. Переконливих аргументів, які би свідчили про зворотне, ставили під сумнів належність і допустимість покладених в основу вироку доказів, скаржником не наведено. Водночас відповідно до протоколу судового засідання та технічного носія інформації про перебіг процесу суд, визначивши обсяг і порядок дослідження доказів, з'ясував у ході слідства всі обставини, передбачені ст. 64 цього Кодексу й обґрунтовано визнав зібрані докази в їх сукупності та взаємозв'язку достатніми для встановлення факту наявності суспільно небезпечних діянь і доведеності винності ОСОБА_2 у вчиненні злочинів.

Що стосується доводів засудженого про відсутність у справі медичних документів на підтвердження спричинення ОСОБА_20 тілесних ушкоджень, то це не є підставою для скасування оскаржуваних рішень, оскільки суд, оцінивши зібрані у справі докази, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_2 в умисному нанесенні побоїв, які завдали потерпілому фізичного болю.

Крім того, за матеріалами справи, впродовж її розгляду суд умотивовано та зважаючи на правила ст. 296 КПК 1960 року, вирішив заявлені стороною захисту клопотання щодо виклику свідків, а питання щодо порядку дослідження показань окремих свідків було обговорено з учасниками процесу та вирішено з урахуванням положень ст. 306 вказаного Кодексу. З огляду на це, а також на те, що суд безпосередньо дослідив усі обставини, які належать до предмету доказування, посилання у касаційній скарзі на порушення права на захист в аспекті неповноти слідства є неприйнятними.

У цій справі, як видно з її матеріалів, прокурор у порядку ст. 277 КПК 1960 року змінив обвинувачення під час судового розгляду, за результатами якого було постановлено вирок, проте у подальшому апеляційний суд його скасував і направив справу на новий розгляд, після чого провадження у суді першої інстанції здійснювалося з початку за правилами глав 25-28 та з урахуванням положень ст. 375 зазначеного Кодексу. Тому доводи у скарзі про порушення судом вимог ст. 275 КПК 1960 року є неспроможними.

Таким чином, суд із дотриманням норм процесуального права встановив фактичні обставини справи, відповідно до яких діяння ОСОБА_2 обґрунтовано отримали юридичну оцінку за ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 364; ч. 1 ст. 126 КК.

З огляду на те, що за встановленими у справі обставинами засудженим було створено завідомо незаконні підстави для передачі у власність земельних ділянок громадянам та порушено визначену законодавцем процедуру для такої передачі, чим спричинено громадським інтересам тяжкі наслідки, які полягають у завданні матеріальних збитків у більшому розмірі, ніж зазначений у п. 4 примітки до ст. 364 КК, Верховний Суд України у своєму рішенні також указав на правильність висновку суду про наявність у діях ОСОБА_2 ознак злочину, передбаченого ч. 2 цієї статті. А відтак, посилання засудженого у скарзі на неправильне застосування цього кримінального закону не заслуговують на увагу.

Доводи у касаційній скарзі про те, що за відсутності скарги потерпілого суд повинен був закрити кримінальну справу щодо ОСОБА_2 у частині обвинувачення його за ч. 1 ст. 126 КК, не можна визнати підставними, оскільки ця справа не розглядалася у порядку ст. 27 КПК 1960 року, а дії ОСОБА_2 було перекваліфіковано з ч. 2 ст. 350 КК за результатами судового слідства за участю потерпілого. Отже, суд правомірно прийняв таке рішення й обґрунтовано призначив засудженому за ч. 1 ст. 126 КК покарання та звільнив від нього у зв'язку із закінченням строку давності.

Водночас, виконуючи приписи ст. 400-25 КПК 1960 року, й переглядаючи справу в обсязі, визначеному ст. 395 цього Кодексу, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд залишив поза увагою правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 19 грудня 2011 року (№ 5-18кс11), від 07 лютого 2013 року (№ 5-31кс12), від 21 березня 2013 року (№ 5-2кс13), від 30 травня 2013 року (№ 17 кс13), від 20 червня 2013 року (№ 5-20кс13), від 17 жовтня 2013 року (№ 5-27кс13), унаслідок чого неправильно застосував кримінальний закон при юридичній оцінці дій ОСОБА_2, а також ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 366 КК. Апеляційний суд допущені порушення не усунув.

Між тим відповідно до вказаної правової позиції, характерними особливостями основного складу злочину, передбаченого. ч. 1 ст. 366 КК, є те, що його склад формальний, тобто цей злочин визнається закінченим з моменту вчинення визначених у диспозиції дій. Наведена норма закону не передбачає кримінальної відповідальності за наступне використання підроблених документів. Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 366 КК, у якій сформульовано матеріальний склад злочину, настає у разі, коли службове підроблення призвело до спричинення реальної майнової шкоди і ця шкода перебуває у прямому (безпосередньому) причинному зв'язку (зв'язку взаємозалежності) саме із службовим підробленням.

Як констатував Верховний Суд України у цій справі, виходячи з послідовності дій ОСОБА_2, його задум отримати неправомірну вигоду передбачав вчинення сукупності злочинів, одним із яких було службове підроблення. У часі вказане діяння фактично передувало зловживанню владою і службовим становищем. Підроблені документи засуджений використав особисто як засіб вчинення іншого злочину, який за способом, місцем, часом і характером дій, метою та умислом утворював зі службовим підробленням не єдиний злочин, а їх сукупність. А тому, тяжкі наслідки, які мають кваліфікуюче значення, не перебували у прямому причинному зв'язку зі службовим становищем, вони настали після виконання об'єктивної сторони наступного злочину. Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, за яких було вчинено службове підроблення ОСОБА_3 та ОСОБА_5, наведена правова позиція так само стосується юридичної оцінки дій цих засуджених.

Зважаючи на викладене, при вчиненні службового підроблення в діях ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відсутня кваліфікуюча ознака - «спричинення тяжких наслідків», а тому їх необхідно перекваліфікувати з ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 366 на ч. 2 ст. 28 і ч. 1 ст. 366 КК та призначити засудженим покарання із дотриманням ст. 5 цього Кодексу.

За матеріалами справи кримінально-карані діяння засудженими було вчинено в період із січня 2006 року по листопад 2009 року, тобто до дня набрання вироком законної сили трьохрічний строк притягнення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за злочин невеликої тяжкості - службове підроблення, минув згідно з ч. 1 ст. 49 цього Кодексу. У зв'язку із закінченням такого строку, враховуючи правила ч. 5 ст. 74 КК, зазначених засуджених слід звільнити від покарання, призначеного за ч. 2 ст. 28 і ч. 1 ст. 366 КК.

Отже, у згаданій частині оскаржувані судові рішення щодо ОСОБА_2, окрім того, в порядку ст. 395 КПК 1960 року щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_5 підлягають зміні, звідси, - часткове задоволення касаційної скарги.

Така зміна суттєво не впливає на зміст та обсяг обвинувачення засуджених, а тому сама по собі не тягне за собою пом'якшення призначеного їм за ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 364 КК покарання, яке відповідає вимогам статей 50, 65 цього Кодексу.

В порядку ст. 395 КПК 1960 року колегія суддів також вважає за необхідне вказати про ще одне допущене місцевим судом порушення кримінального закону, яке було необґрунтовано залишено поза увагою апеляційною інстанцією.

Зокрема, як убачається з вироку, суд визнав ОСОБА_2 винним у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 366 КК, однак за цим законом захід примусу фактично не призначив, оскільки, обираючи засудженому покарання, не вказав у своєму рішенні частини ст. 366, якою регламентовано кримінальну відповідальність за службове підроблення.

Наведене порушення є істотним, проте у даному конкретному випадку не є перешкодою для зміни судових рішень через необхідність перекваліфікації діяння на ч. 2 ст. 28 і ч. 1 ст. 366 КК із призначенням покарання за цей злочин.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були би підставою для скасування постановлених щодо ОСОБА_2 вироку місцевого суду та ухвали апеляційного, під час перевірки справи в порядку касаційної процедури не встановлено.

Керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_2 задовольнити частково.

Вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2013 року щодо ОСОБА_2, а також у порядку ст. 395 КПК 1960 року щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_5 - змінити:

- перекваліфікувати дії ОСОБА_2 із ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 366 на ч. 2 ст. 28 і ч. 1 ст. 366 КК та призначити йому за цим кримінальним законом покарання у виді обмеження волі на строк один рік, із позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк один рік шість місяців; на підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК у зв'язку із закінченням строків давності звільнити ОСОБА_2 від цього покарання; виключити рішення про застосування до ОСОБА_2 положень ч. 1 ст. 70 КК і вважати його засудженим до призначеного за ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 364 КК покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки і шість місяців із позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк два роки;

- перекваліфікувати дії ОСОБА_3 із ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 366 на ч. 2 ст. 28 і ч. 1 ст. 366 КК та призначити йому за цим кримінальним законом покарання у виді обмеження волі на строк один рік, із позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування, пов'язані з виконанням організаційного-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк один рік; на підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК у зв'язку із закінченням строків давності звільнити ОСОБА_3 від цього покарання; виключити рішення про застосування до ОСОБА_3 положень ч. 1 ст. 70 КК і вважати його засудженим до призначеного за ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 364 КК покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк два роки, із застосуванням ст. 75 КК, на підставі якої ОСОБА_3 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю один рік та покладено на нього обов'язки, передбачені пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК;

- перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 366 на ч. 2 ст. 28 і ч. 1 ст. 366 КК та призначити їй за цим кримінальним законом покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, із позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк один рік; на підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК у зв'язку із закінченням строків давності звільнити ОСОБА_5 від цього покарання; виключити рішення про застосування до ОСОБА_5 положень ч. 1 ст. 70 КК і вважати її засудженою до призначеного за ч. 2 ст. 28 і ч. 2 ст. 364 КК покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, з позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк два роки, із застосуванням ст. 75 КК, на підставі якої ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки та покладено на неї обов'язки, передбачені пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК.

У решті зазначені вирок та ухвалу щодо ОСОБА_2 залишити без зміни.

Судді:

ОСОБА_42 ОСОБА_41 ОСОБА_40