Ухвала

іменем україни

21 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Тельнікової
І.Г.,

суддів Лагнюка
М.М., Суржка А.В.,

при секретарі Сідько В.В.,

розглянувши у судовому засіданні
кримінальне провадження, внесене до
ЄРДР за № 00001572 за обвинуваченням

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця м. Мелітополя, проживаючого
за адресою: АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164
КК України,

за участю прокурора Сорокіної О.А.,

за касаційною скаргою прокурора на
ухвалу Апеляційного суду Запорізької
області від 17 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У касаційній скарзі прокурор ставить
питання про скасування ухвали
апеляційного суду, посилаючись на
невідповідність призначеного
покарання ступеню тяжкості вчиненого
правопорушення та особі засудженого.
Звільнення засудженого від відбування
покарання з встановленням іспитового
строку вважає невиправдано м'яким,
оскільки ОСОБА_1 раніше двічі
притягався до кримінальної
відповідальності, негативно
характеризується за місцем проживання,
зловживає спиртними напоями, з березня
по грудень 2013 року не сплатив жодної
гривні на утримання 2 неповнолітніх
дітей. Висловлює сумнів щодо щирого
каяття засудженого.

Заслухавши доповідь судді, думку
прокурора, який не підтримав касаційну
скаргу, обговоривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів вважає, що вона
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Вироком Якимівського районного суду
Запорізької області від 30 грудня 2013
року ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 164 КК
України на 1 рік обмеження волі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької
області від 17 лютого 2014 року вирок суду
змінено. На підставі ст. 75 КК України,
ОСОБА_1 звільнено від відбування
призначеного покарання з
випробуванням, встановлено іспитовий
строк 1 рік та покладено обов'язки,
передбачені ст. 76 КК України.

В решті вирок суду залишено без зміни.

Згідно з вироком суду з березня 2013 року
по 4 грудня 2013 року ОСОБА_1 ніде офіційно
не працюючи, маючи реальну можливість
працевлаштуватися на постійну роботу
та отримувати заробітну плату,
достовірно знаючи про те, що згідно
виконавчого листа Михайлівського
районного суду Запорізької області №
2/321/197/2013 від 1 червня 2013 року він повинен
сплачувати аліменти на користь ОСОБА_2
на утримання неповнолітніх дітей
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі 1/3 частини усіх
видів заробітку щомісячно, але не менше
ніж 30% прожиткового мінімуму,
встановленого для дитини відповідного
віку до досягнення нею повноліття, був
попереджений про кримінальну
відповідальність за ст. 164 КК України.
Діючи умисно, маючи кошти від заробітку
за наймом, які витрачав на власні
потреби, злісно ухилився від сплати
встановлених рішенням суду коштів на
утримання дітей (аліментів), внаслідок
чого за вказаний період, утворилась
заборгованість в сумі 5453,23 грн.

Висновок суду про доведеність вини
ОСОБА_1 в умисному злісному ухиленні
від сплати встановлених рішенням суду
аліментів на утримання дітей, за
викладених у вироку обставин,
кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 164 КК
України у касаційному порядку не
оскаржується.

Що стосується покарання, призначеного
ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції,
яке, на думку прокурора, є м'яким і не
відповідає вимогам закону, то з цими
доводами погодитися не можна.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України
особі, яка вчинила злочин, має бути
призначене покарання, необхідне й
достатнє для її виправлення та
попередження нових злочинів, а згідно з
ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на
меті не тільки кару, а й виправлення
засудженого.

Суд першої інстанції, ухвалюючи вирок
щодо ОСОБА_1, ці вимоги закону врахував
не в повній мірі, на що звернув увагу
суд апеляційної інстанції.

Змінюючи вирок в частині призначення
покарання, суд апеляційної інстанції
врахував ступінь тяжкості вчиненого
злочину, дані про особу винного, який
вважається таким, що немає судимості,
вину визнав та щиро розкаявся у
вчиненому, активно сприяв розкриттю
злочину. Також враховано судом і те, що
потерпіла не наполягала на суворому
покаранні.

З урахуванням усіх зазначених
обставин, апеляційний суд, погодився із
видом покарання, призначеного ОСОБА_1
судом першої інстанції, але дійшов
обґрунтованого висновку про
можливість виправлення та
перевиховання засудженого без
ізоляції від суспільства.

При звільненні ОСОБА_1 від відбування
покарання з випробуванням на підставі
ст. 75 КК України, апеляційний суд
застосував принцип індивідуалізації
призначення покарання, навів
переконливі підстави такого рішення,
зазначивши, що за таких умов буде
досягнута мета покарання.

Таке рішення, на думку колегії суддів,
належним чином умотивовано, є
справедливим, а покарання - необхідним
і достатнім.

Підстав для скасування оскаржуваного
судового рішення у зв'язку з
невідповідністю призначеного
покарання тяжкості вчиненого злочину
та особі засудженого, внаслідок
м'якості і неправильного застосування
ст. 75 КК України, як про це йдеться у
касаційній скарзі прокурора, колегія
суддів не вбачає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дотримався вимог закону при
призначенні покарання засудженому,
використав надані йому процесуальні
можливості для перевірки судового
рішення першої інстанції, його ухвала
відповідає вимогам ст. 419 КПК України,
не містить підстав, передбачених ст. 438
КПК України, для її зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької
області від 17 лютого 2014 року щодо
ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну
скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді:

І.Г.Тельнікова М.М.Лагнюк А.В.Суржок