У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого-суддіОСОБА_12,
суддів ОСОБА_13, ОСОБА_14,
за участю прокурора ОСОБА_15
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 3 березня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 жовтня 2014 року.

Зазначеним вироком

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше не судимого, -

засуджено: за ч. 1 ст. 190 КК України на 1 рік обмеження волі;

за ч. 4 ст. 190 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ч. 5 ст. 74 та ст. 49 КК України ОСОБА_6 від призначеного за ч. 1 ст. 190 КК України покарання звільнено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 на відшкодування матеріальної шкоди 271742 грн. та моральної - 30000 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 жовтня 2014 року вирок щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні шахрайства, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, повторно та в особливо великих розмірах.

Так, 25 квітня 2007 року ОСОБА_6, переслідуючи корисливі мотиви, з метою заволодіння грошовими коштами ОСОБА_8, використовуючи товариське ставлення і довірливі стосунки, які склались у нього з потерпілим під час спільної діяльності в фірмі «Євролайф», зателефонував до нього і попросив нагально позичити йому під вигаданим приводом кошти в сумі 1000 доларів США на кілька діб. Довіряючи ОСОБА_6 та сподіваючись на повернення позичених грошей в обумовлений строк, ОСОБА_8 на його проханням під'їхав до приміщення відділення «Брокбізнесбанку» на вул. Вовчинецькій в місті Івано-Франківську, де працював ОСОБА_6 і передав йому 1000 доларів США, що в еквіваленті складало 5050 грн., з умовою повернення через декілька днів. Заволодівши обманним шляхом цими коштами, ОСОБА_6 витратив їх на власні потреби і в обумовлений строк не повернув. Систематичні вимоги ОСОБА_8 віддати отримані грошові кошти ОСОБА_6 ігнорував, спершу обіцяючи їх повернути пізніше, а згодом заперечив факт їх отримання і повертати відмовився. Цими діями він спричинив ОСОБА_8 майнову шкоду на суму 5050 грн.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 22 жовтня 2008 року, зловживаючи довірою ОСОБА_7, з яким перебував у довірливих стосунках, оскільки був похресником рідного брата потерпілого, знаючи, що ОСОБА_7 зняв 25000 грн. в банку, де він працював, після закінчення депозитного договору, звернувся до нього з проханням позичити йому ці гроші. Діючи умисно, з метою заволодіння коштами ОСОБА_7, зловживаючи його довірою, ОСОБА_6 запевнив потерпілого, що поряд з роботою в банку займається вигідними комерційними проектами, від яких отримує значні прибутки. Довіряючи ОСОБА_6 та сподіваючись на повернення своїх коштів з відсотками, ОСОБА_7 в приміщенні відділення «Брокбізнесбанку» по вул. Вовчинецькій, 9 в м. Івано-Франківську передав, а ОСОБА_6 заволодів грошима потерпілого в сумі 25000 грн., які витратив на власні потреби та у обумовлений місячний термін не повернув.

Не зупиняючись на досягнутому, ОСОБА_6 в січні 2009 року знову звернувся до ОСОБА_7 і обманюючи потерпілого, попросив ще позичити йому гроші під вигаданим приводом нібито для відкриття магазину. При цьому, з метою пройнятися довірою до нього, пообіцяв потерпілому взяти на роботу в магазин його доньку. Довірившись ОСОБА_6, 26 січня 2009 року в приміщенні АБ «Брокбізнесбанку» по вул. Вовчинецькій, 9 ОСОБА_7 передав, а ОСОБА_6 заволодів грошовими коштами в сумі 6000 доларів США, що за курсом НБУ склало 46200 гр. Вказані гроші ОСОБА_6 не повернув, а витратив на власний розсуд.

Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_6 під час чергової зустрічі з ОСОБА_7 став переконувати потерпілого, що всі позичені ним раніше кошти задіяні в бізнесі. При цьому знову заявив, що має нагальну потребу в грошах, нібито для дуже вигідного придбання з подальшим перепродажем земельної ділянки в межах гірськолижного курорту «Буковель». Будучи введеним черговий раз в оману, довіряючи ОСОБА_6, оскільки добре знав його та його сім'ю, ОСОБА_7 20 лютого 2009 року в м. Івано-Франківську знову передав, а ОСОБА_6 заволодів грошима потерпілого в сумі 16000 доларів США, що за курсом НБУ склало 123200 грн. Вказані гроші ОСОБА_6 витратив на власний розсуд і в обумовлений строк не повернув.

В березні 2009 року ОСОБА_7 став домагатись від ОСОБА_6 повернення позичених коштів. Діючи умисно, продовжуючи обманювати потерпілого та зловживати його довірою, з метою переконати ОСОБА_7 у тому, що позичені ним кошти забезпечені майном, ОСОБА_6 запевнив його, що вклав гроші у будівництво квартири фірмою Франківськмісьбуд. При цьому запевнив, що переоформить договір на нього і на підтвердження своїх слів представив ОСОБА_7 попередній договір з ТзОВ Франківськміськбуд на придбання квартири на його ім'я та прибутковий касовий ордер до нього. Не зупиняючись на цьому, діючи з наміром заволодіти коштами потерпілого, продовжуючи обманювати ОСОБА_7 і зловживати його довірою, ОСОБА_6 13.03.2009 року домігся від ОСОБА_7 того, що потерпілий в черговий раз передав йому в приміщенні АБ «Брокбізнесбанку» 85000 грн., які були зняті з депозиту і якими ОСОБА_6 заволодів.

Всього ОСОБА_6 шляхом обману та зловживаючи довірою заволодів грошовими коштами ОСОБА_7 на загальну суму 279400 грн., чим спричинив потерпілому майнової шкоди у особливо великих розмірах, яка більше ніж у 600 разів перевищує розмір податкової соціальної пільги.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить судові рішення щодо ОСОБА_6 змінити, призначене покарання пом'якшити та застосувати ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році», звільнивши засудженого від відбування призначеного покарання. При цьому захисник посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості, вказуючи на те, що ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненому, частково відшкодував матеріальну і моральну шкоду потерпілому ОСОБА_7, на утриманні має малолітню доньку, позитивно характеризується за місцем проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності та має ряд захворювань. Крім того, захисник вважає неправильною кваліфікацію дій ОСОБА_6 щодо потерпілого ОСОБА_7, посилаючись на те, що вони вчинені повторно, а також вказує, що висновки суду про вчинення злочину щодо потерпілого ОСОБА_8 ґрунтуються на припущеннях.

Заслухавши доповідача, думку прокурора про залишення касаційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду про винність засудженого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів грунтуються на зібраних органами досудового слідства та досліджених у судовому засіданні доказах, яким суд дав всебічну, повну і об'єктивну оцінку у вироку. Перевіривши висновки суду першої інстанції за апеляцією захисника, апеляційний суд також дійшов висновку, що фактичні обставини вчинених засудженим злочинів встановлені правильно, оскільки грунтуються на досліджених судом доказах, у тому числіна показаннях потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7, свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_8, письмових доказах та даних протоколів очної ставки між ОСОБА_6 і потерпілим та свідком ОСОБА_11, яким суд дав оцінку у відповідності з положеннями ст. 67 КПК України 1960 року.

Тому доводи касаційної скарги про недоведеність винності ОСОБА_6 у заволодінні грошима потерпілого ОСОБА_8 шляхом шахрайства, враховуючи чітко визначені ст. 398 КПК України підстави для скасування чи зміни вироку судом касаційної інстанції, колегія суддів вважає такими, що суперечать матеріалам провадження та вимогам кримінально-процесуального закону.

Правильно судом першої інстанції застосовано кримінальний закон і щодо заволодіння засудженим шляхом шахрайства грошовими коштами потерпілого ОСОБА_7, оскільки злочинні дії ним вчинялися щодо одного і того ж потерпілого, шляхом використання особистих та довірливих стосунків, протягом незначного періоду часу, шляхом висунення в кожному випадку надуманих і неправдивих підстав для подальшого отримання коштів без намагання повернути хоча би частину з них, обізнаність про наявність грошових коштів у потерпілого. Зазначені обставини у сукупності свідчить про єдиний продовжуваний умисел ОСОБА_6 на заволодіння грошима потерпілого. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що в даному випадку мав місце продовжуваний, а не повторний злочин. З урахуванням наведеного, злочинні дії засудженого ОСОБА_6 щодо заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_7 правильно кваліфіковані судом за ч. 4 ст. 190 КК України і законних підстав для зміни вироку в цій частині за доводами касаційної скарги захисника немає.

Як вбачається із матеріалів справи, при призначенні ОСОБА_6 покарання суд керувався вимогами ст. 65 КК України і врахував як тяжкість злочину, особу засудженого, так і обставину, що пом'якшує покарання, зокрема наявність на його утриманні малолітньої дитини. Саме із врахуванням обставини, що пом'якшує покарання, суд призначив ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 190 КК України. З таким висновком суду обгрунтовано погодився й апеляційний суд.

Таким чином, суд першої інстанції повною мірою врахував тяжкість вчиненого злочину, особу засудженого ОСОБА_6, обставини, що пом'якшують покарання та призначив йому покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Законних підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_6 покарання несправедливим внаслідок його суворості, у касаційного суду немає. Немає підстав для пом'якшення призначеного йому покарання і за доводами касаційної скарги захисника.

Що ж стосується клопотання захисника про застосування щодо ОСОБА_6 акта амністії та звільнення його від відбування покарання, то таке клопотання може бути подано до суду за місцем відбування ним покарання згідно з порядком, передбаченим п. «в» ст. 9 Закону України «Про амністію у 2014 році» та за наявності визначених у ст. 2 цього Закону підстав.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а постановлені щодо ОСОБА_6 судові рішення - без зміни.

На підставі наведеного, керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року та пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 6 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.

С У Д Д І :

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14