Справа № 405/2157/15-к
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 рокуЛенінський районний суд м.Кіровограда в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3

адвоката: ОСОБА_4

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Кіровограді угоду про визнання винуватості в кримінальному провадженні №0000052 від 05.03.2015 р. за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Високі Байраки, Кіровоградського району, Кіровоградської області, українця, гр. України, з середньою освітою, не одруженого, військовослужбовця за контрактом розвідник-кулеметник 3 групи 6 роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 , у військовому званні солдат, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч. 1 ст. 410 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 вчинив привласнення військовослужбовцем бойових припасів.

Крім цього, ОСОБА_5 вчинив зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Кримінальні правопорушення вчинено за наступних обставин.

З 22 липня 2013 року по теперішній час солдат ОСОБА_5 проходить військову службу за контрактом у військовій частині-польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , на посаді розвідника-кулеметника 3 групи 6 роти вказаної частини.

Маючи досвід поводження зі зброєю і боєприпасами, при проходженні військової служби ОСОБА_5 знав вимоги законодавства України про те, що боєприпаси відносяться до предметів обмежених в обігу та не можуть знаходитися у власності громадян без спеціального дозволу, а також те, що військовослужбовцям Збройних Сил України забороняється зберігати за територією військової частини боєприпаси.

Однак діючи всупереч вимогам ст.178 Цивільного Кодексу України, Постанови Верховної Ради України від 17 червня 1992 року №2471-ХІІ «Про право власності на окремі види майна», п.п. 11, 15 «Положення про дозвільну систему», затвердженого Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №576, п.п.7, 8, 15, 16 Положення про порядок обліку, збереження, списання і використання військового майна у Збройних Силах України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1225 від 4 серпня 2000 року, п. 1.15 «Інструкції по організації обліку, зберігання і видачі стрілецької збої і боєприпасів у Збройних Силах України», солдат ОСОБА_5 вчинив привласнення зброї і боєприпасів та незаконне поводження зі зброєю та боєприпасами при наступних обставинах:

Так, відповідно до наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_1 солдат ОСОБА_5 16 лютого 2015 року був відряджений в зону проведення антитеростичної операції(надалі - АТО).

Цього ж дня, солдат ОСОБА_5 для забезпечення виконання вищевказаного поставленого завдання, у військовій частині-польова пошта НОМЕР_1 отримав бойові припаси, а саме: чотири гранати РГД-5 з маркуванням «144-74Т» та чотири гранати Ф1 з маркуванням «107 68 -84Т», шість запалів до вказаних гранат УЗРГМ-2583 з маркуванням «132-84», та про їх отримання особисто розписався в роздавально-здавальній відомості 3 групи 6 роти військової частини НОМЕР_1 від 16 лютого 2015 р.

В подальшому, в цей же день солдат ОСОБА_5 вибув до зони проведення АТО для виконання службових обов`язків.

Надалі, в період з 16 лютого по 19 лютого 2015 року солдат ОСОБА_5 перебуваючи в зоні проведення АТО, отримані боєприпаси у військовій частині-польова пошта НОМЕР_1 , а саме: чотири гранати РГД-5 з маркуванням «144-74Т», дві гранати Ф1 з маркуванням «107 68 -84Т» та шість запалів до вказаних гранат УЗРГМ-2583 з маркуванням «132-84», не використав.

19 лютого 2015 року солдат ОСОБА_5 вибув із зони АТО до військової частини-польова пошта НОМЕР_1 , та в цей же день вибуваючи із зони проведення АТО, не використані чотири гранати РГД-5 з маркуванням «144-74Т», дві гранти Ф1 з маркуванням «107 68-84Т» та шість запалів до вказаних гранат УЗРГМ-2583 з маркуванням «132-84» помістив до свого рюкзака та зберігав при собі.

Прибувши 20 лютого 2015 року до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , солдат ОСОБА_5 , діючи умисно, з корисливого мотиву, усвідомлюючи протиправність своїх дій, маючи реальну можливість здати до військової частини-польова пошта НОМЕР_1 чотири гранати РГД-5 з маркуванням «144-74Т», дві гранати Ф1 з маркуванням «107 68 -84Т» та шість запалів до вказаних гранат УЗРГМ-2583 з маркуванням «132-84», не здав, а привласнив їх, помістивши їх до свого рюкзака з особистими речами та переніс до місця свого проживання.

Поряд із цим, солдату ОСОБА_5 було достовірно відомо, що вищевказані чотири гранати РГД-5 з маркуванням «144-74Т», дві гранати Ф1 з маркуванням «107 68 -84Т» та шість запалів до вказаних гранат УЗРГМ-2583 з маркуванням «132-84», які він привласнив, відносяться до предметів, які обмежені в цивільному обігу та не можуть знаходитися у власності громадян без спеціального дозволу.

Проте,солдат ОСОБА_5 , 20 лютого 2015 року, переніс привласнені бойові припаси, а саме: чотири гранати РГД-5 з маркуванням «144-74Т», дві гранати Ф1 з маркуванням «107 68 -84Т» та шість запалів до вказаних гранат УЗРГМ-2583 з маркуванням «132-84» з військової частини-польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , до свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , без передбаченого законом дозволу.

В подальшому, в період з 20 лютого по 05 березня 2015 року, солдат ОСОБА_5 , без передбаченого законом дозволу зберігав бойові припаси, а саме: чотири гранати РГД-5 з маркуванням «144-74Т», дві гранати Ф1 з маркуванням «107 68 -84Т» та шість запалів до вказаних гранат УЗРГМ-2583 з маркуванням «132-84» на подвір`ї будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст. 263 КК України, та за ч. 1 ст. 410 КК України.

20 березня 2015 року між заступником військового прокурора Кіровоградського гарнізону майором юстиції ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_5 на підставі ст.ст.468, 469, 472 КПК України укладено угоду про визнання винуватості, за змістом якої ОСОБА_5 зобов`язується беззастережно визнати свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.410 КК України та ч. 1 ст. 263 КК України, сторони узгодили міру покарання ОСОБА_5 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, за ч. 1 ст. 410 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки. Відповідно до ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання ОСОБА_5 у виді позбавлення волі строком на 4 роки На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання із встановленням іспитового строку на 2 роки.

В угоді передбачені наслідки укладання та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені ст.473 КПК України та наслідки її невиконання, передбачені ст.476 КПК України.

Заслухавши учасників судового провадження, перевіривши угоду на відповідність вимогам КПК України та закону, суд прийшов до висновку, що угода підлягає затвердженню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Відповідно до положень частин 2 та 4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.

Згідно з ч.5 ст.469 КПК України передбачено, що укладення угоди про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Судом встановлено, що кримінальні правопорушення у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 263 КК України та ч. 1 ст. 410 КК України відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжкого злочину, правову кваліфікацію кожного кримінального правопорушення органом досудового розслідування здійснено правильно, угоду про визнання винуватості укладено після повідомлення ОСОБА_5 про підозру, потерпілих у даному кримінальному провадженні немає, узгоджена сторонами міра покарання передбачена санкцією ч.1 ст.263 КК України та санкцією ч. 1 ст. 410 КК України. Застосування до ОСОБА_5 ст. 75 КК України із встановленням іспитового строку на 2 роки відповідає вимогам кримінального Закону. Зміст угоди про визнання винуватості відповідає вимогам ст.472 КПК України та її умови не суперечать іншим вимогам закону, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.

Також судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_5 цілком розуміє права, визначені п.1 ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винним, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, а також те, що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 389 I КК України.

Обґрунтованих і достатніх підстав вважати, що укладення угоди між сторонами не було добровільним, тобто є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, а також, що обвинувачений не має можливості виконати взяті на себе за угодою зобов`язання, судом не встановлено.

Умови даної угоди відповідають вимогам Кримінально процесуального Кодексу України та Кримінального Кодексу України.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про наявність, передбачених законом підстав для затвердження угоди про визнання винуватості від 20 березня 2015 року і призначення узгодженої сторонами міри покарання.

Керуючись ст.ст.374, 472-475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду від 20 березня 2015 року про визнання винуватості, укладену між заступником військового прокурора Кіровоградського гарнізону майором юстиції ОСОБА_6 та підозрюваним ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та ч. 1 ст. 410 КК України і призначити узгоджене сторонами покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, за ч. 1 ст. 410 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки .

Відповідно до ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання із встановленням іспитового строку на 2 (два) роки.

Запобіжний захід ОСОБА_5 судом не обирався.

Стягнути з ОСОБА_5 судові витрати, пов`язані із залучення експерта у сумі 1766, 20 грн. на користь держави.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський райсуд м. Кіровограда протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей, передбачених ст.394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку після постановлення ухвали апеляційним судом.

Копію вироку вручити обвинуваченому, прокурору.

Суддя Ленінського районного суду
м. Кіровограда ОСОБА_1