№ 4-234
ПОСТАНОВА

26 листопада 2007 року м. Київ

Військовий
місцевий суд Київського гарнізону у складі: головуючого підполковника юстиції
ДЯЧУКА С.І. при секретарі судового засідання Загородній Ю.М., заступника
військового прокурора Деснянського гарнізону - старшого лейтенанта юстиції
Подибайло В.Ю., громадянина ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні військового місцевого суду скаргу ОСОБА_1 на постанову
військового прокурора Деснянського гарнізону від 19 жовтня 2007 року про порушення
кримінальної справи стосовно нього за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст.
185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

19 жовтня 2007 року військовий прокурор Деснянського гарнізону за
результатами вивчення матеріалів перевірки заяви від 10 липня 2007 року громадянина
ОСОБА_2 про злочин, а саме про викрадення в нього в розважальному
закладі кафе «Вера» смт Десна
сумки (барсетки) з грошима, особистими документами, а також мобільного телефону, скасував постанову
начальника відділу провадження та контролю дізнання - заступника начальника Північного територіального управління
Військової служби правопорядку від 15
серпня 2007 року про відмову в порушенні кримінальної справи щодо
ОСОБА_1 за фактом викрадення у ОСОБА_2 особистих речей на підставі п. 2 ст. 6
КПК України як незаконну та порушив кримінальну справу за даним фактом стосовно
громадянина ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.
14 листопада 2007 року до суду надійшла скарга ОСОБА_1 на вищевказану постанову
прокурора, в обґрунтування якої він посилається на те, що в його діях відсутній
склад злочину, наводячи при цьому свою версію конфлікту між ним та громадянином
ОСОБА_2, який, на думку скаржника, оговорює його, а також наводячи свою оцінку
доказам у справі. Крім того ОСОБА_1 вважає однобічними та необ'єктивними
процесуальні дії слідчого у порушеній прокурором кримінальній справі. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив
оскаржувану постанову прокурора скасувати як незаконну, втрутитися у
справу задля її об'єктивного розгляду, а також встановити через можливості МВС
України місце знаходження мобільного телефону, який за словами потерпілого було
в нього викрадено. У судовому засіданні
ОСОБА_1 просив скаргу задовольнити у повному обсязі, додатково додавши в її
обгрунтування те, що справа порушена тільки щодо нього, хоча він відпочивав в
кафе з іншою особою, вартість нібито викраденого майна не встановлено,
оскаржувана постанова містить розбіжності з іншими документами щодо викраденої
суми в доларах США та
гривнях, а також в ній безпідставно визнано його, ОСОБА_1, злочинцем. Прокурор
в судовому засіданні пояснив, що оскаржувана постанова прокурора винесена на
підставі чинного законодавства і з дотриманням вимог ст. ст. 94 та 98 КПК
України, а тому не може бути скасована. Вивчивши матеріали кримінальної справи,
зокрема, матеріали, які стали підставою для порушення останньої (протокол
прийняття заяви про скоєний злочин, пояснення ОСОБА_2, який був попереджений
про кримінальну відповідальність за ст. 383
КК України за завідомо неправдиве повідомлення про злочин, а також очевидця
події - ОСОБА_3, а також протоколи огляду військового одягу з документами на
ім'я ОСОБА_1, який, зі слів потерпілого, був залишений на місці затримання ним
особи, що заволоділа його речами, речей, які були ним примусово вилучені у цієї
особи), оскаржувану постанову прокурора та постанову органу дізнання від 15 серпня 2007 року про відмову в порушенні
кримінальної справи за фактом викрадення у ОСОБА_2 особистих речей,
проаналізувавши доводи скарги, заслухавши пояснення громадянина ОСОБА_1 та
прокурора, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_1
на постанову військового прокурора Деснянського гарнізону від 19 жовтня 2007 року про порушення кримінальної справи
стосовно нього за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК
України, з таких підстав. За змістом ст.
236-8 КПК України, розглядаючи скаргу на постанову про порушення кримінальної
справи, суддя вправі і повинен з'ясовувати такі питання: чи були
наявними на час порушення справи приводи; чи мала особа, яка порушила справу,
достатньо даних, що вказували на наявність ознак злочину в діях конкретної
особи, чи були законними джерела отримання
таких даних, чи компетентна особа прийняла рішення про порушення кримінальної
справи і чи було додержано
нею встановлений для цього порядок. При цьому суд невправі розглядати і
виирішувати ті питання, які вирішуються судом при розгляді справи по суті. Як видно зі змісту постанови прокурора від 19
жовтня 2007 року та інших матеріалів справи, оскаржувана постанова за
змістом відповідає вимогам ст. 130 КПК України, приводом для порушення
кримінальної справи була усна заява
конкретного громадянина, що суд оцінює як заяву про злочин, яка згідно із ст.
94 КПК України є належним приводом для порушення кримінальної справи,
вказана заява була оформлена протоколом, а результати її подальшої перевірки
вказували з великою ймовірністю на можливу причетність до вчинення корисливих
дій, які містять ознаки злочину, саме ОСОБА_1. Згідно з вимогами ст. 97 та ч. 2
ст. 98 КПК України прокурор зобов'язаний приймати заяви про злочин і прийняти
щодо них одне з рішень, передбачених ч. 2 ст. ст. 97 КПК України, а якщо на
момент порушення кримінальної справи встановлено особу, яка вчинила злочин,
справу має бути порушено щодо цієї особи.

2

За таких обставин,
оскаржуване рішення про порушення кримінальної справи за результатами розгляду
заяви про злочин, прийнято прокурором на підставі належного процесуального
приводу для його прийняття, в межах наданих
ч. 1 та 2 ст. 97 КПК України України повноважень, а відтак компетентною особою,
та у спосіб, передбачений ст. 130 КПК України.

Не може бути
визнано законною підставою для скасування оскаржуваної постанови про порушення кримінальної справи і раніше винесена органом
дізнання постанова про відмову в її порушенні, оскільки остання скасована прокурором у межах своєї компетенції і
у передбачений законом порядок (п.п. 1 та 2 ч. 1 ст. 227 КПК України).
До того ж постанова органу дізнання, і це прямо вбачається з її тексту,
винесена на підставі суперечливих даних, хоча саме вона повинна бути за змістом
мотивовованим процесуальним документом, в якому дається повна і остаточна
оцінка всім здобутим фактам у їх сукупності і яким закінчується перевірка.

Так, зазначена
постанова органу дізнання не містить правової оцінки заяви потерпілого про
злочин, перших його та свідка подій ОСОБА_3 пояснень, хоча ці документи були в розпорядженні органу
дізнання і підлягали оцінці. Водночас, в основу прийнятого рішення
орган дізнання безмотивно поклав пояснення осіб про інші фактичні обставини
подій, зокрема щодо місця знаходження зниклих особистих речей ОСОБА_2.

Згідно із ч. 2
ст. 94 КПК України справа може бути порушена тільки в тих випадках, коли є
достатні дані, які вказують на наявність ознак злочину.

Як видно із заяви про злочин, остання містить достатню інформацію про
обставини викрадення особистих речей у потерпілого, на причетність до вказаних дій саме
ОСОБА_1 вказували дані протоколів огляду військового одягу з документами
останнього.

Таким чином, в
розпорядженні прокурора були встановлені у визначеному законом порядку достатні
дані, що вказували на наявність ознак злочину в діях громадянина ОСОБА_1.

Інші доводи у
скарзі, а саме про відповідність істині тієї чи іншої версії подій, доведеність
вини скаржника та достатність доказів,
перевірка об'єктивності проведених у справі слідчих дій, їх оцінку, суд у
даному судовому засіданні невправі розглядати і вирішувати, оскільки
перелічені питання вирішуються судом при розгляді справи по суті.

Є безспідставним
твердження заявника про те, що оскаржувана постанова прокурора визнає його
злочинцем, а відтак порушує принцип презумпції невинуватості.

Зі змісту оскаржуваного рішення прокурора вбачається, що останній лише
встановив достатність даних, які вказують на наявність в діях ОСОБА_1
ознак золочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, при цьому цей документ
не містить жодного висновку, який би міг сприйматися як вказівка на те, що вина
ОСОБА_1 у вчинені злочину доведена.

Не може бути
задоволено прохання заявника і про необхідність втручання суду у процес
провадження досудового слідства, оскільки
форми судового контролю за діями органу дізнання, слідчого і прокурора під час проведення
ними дізнання чи досудового слідства вичерпно визначені
кримінально-процесуальним законом і таких повноважень суду не надають.

Не може суд займатися поза межами судового засідання по суті справи і
збиранням доказів, про що просить заявник (встановити місце знаходження мобільного
телефону, який за словами потерпілого було викрадено, визначити вартість майна та кількість грошей, на які відбулося
посягання), оскільки така функція, у тому числі і перевірка версій захисту,
покладена на органи досудового слідства, які здатні реалізувати такі свої
повноваження виключно в межах порушеної кримінальної справи. Ця
обставина також свідчить на користь висновку прокурора про необхідність
проведення додаткової всебічної перевірки всіх фактичних обставин справи,
використовуючи при цьому найбільш ефективні способи збирання доказів, якими і є
слідчі дії.

Враховуючи все викладене, оскільки в судовому засіданні встановлено, що 19
жовтня 2007 року прокурор виніс постанову про порушення кримінальної справи
стосовно громадянина ОСОБА_1 за ознаками в його діях злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, з дотриманням вимог ст. ст.
94, 97 та 98 КПК України, скарга задоволенню не підлягає за її безпідставністю.

За таких
обставин, суд, керуючись ст. ст. 1 - 2, 236-7 та 236-8 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу
громадянина ОСОБА_1 на постанову військового прокурора Деснянського гарнізону
від 19 жовтня 2007 року про порушення кримінальної справи стосовно громадянина
ОСОБА_1 за ознаками в його діях злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,
-залишити без задоволення.

На постанову
може бути подана апеляція у військовий апеляційний суд Центрального регіону
України через військовий місцевий суд Київського гарнізону протягом 7 діб з дня
її винесення.