"17" квітня 2015 р. Справа № 363/1306/15-к
УХВАЛА
Іменем України

17 квітня 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000092 щодо ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України,

встановив:
Прокурор висловився щодо призначення судового розгляду за участю його сторін та разом із викликом свідків зазначених в обвинувальному акті, підстав для повернення обвинувального акту та зміни міри запобіжного заходу на менш суворий не вбачав.

Сторона захисту просила обвинувальний акт повернути прокурору, оскільки той вимогам КПК України не відповідає. Зазначила, що обвинувачення за ч. 2 ст. 309 КК України є недостатньо визначеним і неконкретним, що порушує право особи на захист та справедливий суд.

Також просила змінити раніше обраний щодо обвинуваченого винятковий запобіжний захід тримання під вартою, на менш суворий домашній арешт, через те, що ризики передбачені ст. 177 КПК України на даний час відпали.

Обвинувачений клопотання захисника підтримав.

Заслухавши сторони, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Формулюючи обвинувачення за ч. 2 ст. 309 КК України орган досудового слідства зазначив, що придбання та зберігання відповідного наркотичного засобу ОСОБА_4 вчинено з метою незаконного збуту, а не для власного вживання.

Тобто в обвинувальному акті викладено обставини, які містять в собі істотні суперечності та взаємовиключні висновки, які за своїм змістом вказаним вимогам КПК України не відповідають.

Разом з тим, інкримінуючи ОСОБА_4 кваліфікуючу ознаку як ч. 2 ст. 309 так і ч. 2 ст. 307 КК України виготовлення наркотичного засобу, орган досудового слідства не виклав в обвинуваченні в чому саме полягають такі дії останнього. Не зазначив, час, місце, спосіб та інші обставини за яких той виготовив наркотичний засіб та з якою метою (чи з метою збуту, чи для власного вживання в кожному конкретному випадку).

Отже, формулюючи обвинувачення в згаданій частині, орган досудового слідства вдався до припущень щодо вчинення об`єктивної та суб`єктивної сторони даного злочину.

При цьому в обвинуваченні не вказується, чи мав на меті ОСОБА_4 вжити вилучений за місцем його проживання наркотичний засіб чи незаконно збути.

Відповідно до роз`яснень даних у п. 4 ППВСУ від 26.04.2002 року № 4 «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» у випадках коли наркотичний засіб, психотропну речовину або їх аналоги було одночасно виготовлено і для особистого вживання, і для збуту, вчинене кваліфікується за сукупністю злочинів, передбачених статтями 307 і 309 КК України. При цьому слід мати на увазі, що за ст. 309 КК України повинні кваліфікуватися дії винного лише в частині виробництва, виготовлення і зберігання цих засобів і речовин у тому розмірі, в якому він їх ужив чи планував ужити.

Таким чином орган досудового слідства не встановив і не виклав в обвинуваченні щодо якого наркотичного засобу ОСОБА_4 здійснив незаконний обіг з метою збуту, а щодо якого для власного вживання без цієї мети.

З цих підстав обвинувальний акт до судового розгляду призначений бути не може, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

Що стосується клопотання про зміну запобіжного заходу, то підстав для його задоволення суд не вбачає.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, в період іспитового строку встановленого попереднім вироком суду, має посередню характеристику, не працює, дані про суспільно-корисну діяльність останнього в справі відсутні, коли незаконний обіг наркотичних засобів здійснено за місцем проживання останнього, який до нині будь-яких показань у справі не давав.

За таких обставин, суд вважає ризики подовження вчинення кримінальних правопорушень, переховування від слідства та суду й перешкоджання кримінальному провадженню все ще актуальними, а тому підстав для зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_4 не встановлено.

У той же час клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 заявлено в суді в усній формі й вимогам ч. 3 ст. 199 КПК України не відповідає.

Крім того строк тримання під вартою ОСОБА_4 ще не сплив, який закінчується 24 квітня 2015 року (ст. 331 КПК України).

З цих підстав згідно ч. 3 ст. 26 і ст. 199 КПК України питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 на даний час судом не вирішується.

Що стосується матеріалів кримінального провадження поданих в суді прокурором, то вони на даний час до обвинувального акту приєднані бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 372 КПК України,

ухвалив:

обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0000092 щодо ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України повернути прокурору Вишгородського району Київської області.

В задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_4 на домашній арешт відмовити.

В приєднані до обвинувального акту матеріалів зазначеного кримінального провадження в одному томі на 179 аркушах відмовити, які повернути прокурору ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Суддя