Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1.,
суддів ОСОБА_2., ОСОБА_3.,
при секретаріза участю прокурора ОСОБА_4.,ОСОБА_5.
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 16 квітня 2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань

за № 0000506 від 06 червня 2014 року, за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Донецької області від 14 січня 2015 року щодо

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця смт Володарське Володарського району Донецької області, жителя АДРЕСА_1, такого, який відповідно до ст. 89 КК України судимостей не мав.

За вироком Володарського районного суду Донецької області

від 31 жовтня 2014 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.

Вироком Апеляційного суду Донецької області від 14 січня 2015 року цей вирок районного суду в частині призначеного покарання скасовано та призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

У решті вирок районного суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те, що він 05 червня 2014 року приблизно о 17.00 год. у стані алкогольного сп'яніння, керуючи автомобілем ЗАЗ-110307, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, рухаючись по автодорозі сполученням «Володарьке-Бойове-Суженка»

у напрямку смт Володарки від с. Бойового, на 3-му км цієї дороги порушив вимоги пунктів 2.3 (б), 2.9 (а), 12.1, 2.6 (г), 12.9 (6) та вимоги дорожнього розмітки 1.1 розділу 1 глави 34 Правил дорожнього руху України, унаслідок чого при проїзді заокруглення дороги допустив виїзд за межу проїзної частини, де сталося перекидання транспортного засобу.

У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди пасажири транспортного засобу, яким керував ОСОБА_6, отримали тілесні ушкодження: ОСОБА_7 - тяжкі, а ОСОБА_8 - ушкодження середньої тяжкості, що потягли за собою тривалий розлад здоров'я.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржуваний вирок апеляційного суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого внаслідок м'якості, що полягає в не призначенні апеляційним судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Засуджений у скарзі просить скасувати оскаржуване судове рішення через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого унаслідок суворості, стверджуючи, що матеріали провадження свідчать про можливість та доцільність застосування до нього положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала касаційну скаргу прокурора, а скаргу засудженого вважала такою, що не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги необхідно задовольнити.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційних скаргах

не оспорюються.

Доводи засудженого про необхідність скасування оскаржуваного вироку апеляційного суду через його суперечливість, неузгодженість висновків із матеріалами провадження, а також через невідповідність унаслідок суворості основного покарання, призначеного ОСОБА_6 без застосування положень ст. 75 КК України тяжкості вчиненого злочину та його особі, є обґрунтованими і підтверджується матеріалами справи.

Правильними також є вказівки прокурора на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого унаслідок суворості через непризначення ОСОБА_6 додаткового покарання.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 420 КПК України вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків, а також у ньому зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.

Як видно з матеріалів провадження, суд першої інстанції, обираючи вид та міру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_6, урахував, що вчинене ним кримінальне правопорушення є тяжким злочином, а також зважив на дані, що характеризують особу винного, та на обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання засудженого.

Зокрема, суд урахував, що ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується задовільно, не працює, не одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, відповідно до вимог ст. 89 КК України судимостей не має, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, обставинами, що пом'якшують покарання обвинуваченого, суд обґрунтовано визнав визнання ОСОБА_6 своєї вини та щире каяття обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, часткове відшкодування потерпілому ОСОБА_7 матеріальної шкоди, а обставиною, що обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп'яніння.

На підставі цих даних районний суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі, але з урахуванням конкретних обставин справи та необережної форми вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, установив достатні підстави для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України та для його звільнення від відбування покарання з випробуванням в умовах здійснення контролю за його поведінкою.

Однак, як видно з оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції з такими висновками районного суду про доцільність, можливість та справедливість застосування положень ст. 75 КК України не погодився і скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання.

При цьому для обґрунтування свого рішення суд послався на тяжкі наслідки, що настали у результаті дорожньо-транспортної пригоди і носять характер невиправних, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп'яніння, а також на факт звільнення засудженого з роботи та на його непрацевлаштованість, що свідчить про неможливість останнього утримувати свою дитини.

Крім того, суд апеляційної інстанції врахував часткове, а не повне відшкодування завданої матеріальної шкоди, як відсутність у засудженого щирого каяття у вчиненому.

Керуючись наведеними фактами, апеляційний суд прийняв рішення, що призначення ОСОБА_6 покарання без застосування положень ст. 75 КК України буде справедливим та достатнім для його виправлення, перевиховання й попередження вчинення інших злочинів.

Разом із тим, такі висновки апеляційного суду є необґрунтованими, оскільки факт звільнення саме ОСОБА_6 з ТОВ «Малинівка» не підтверджується матеріалами справи, більш того, сам засуджений як у своїй касаційній скарзі так і в ході розгляду провадження в суді апеляційної інстанції стверджував, що ніколи не працював на вказаному підприємстві, а працює неофіційно.

Крім того, те, що ОСОБА_6 лише частково відшкодував завдану матеріальну шкоду не може свідчити про відсутність у винного щирого каяття, і навіть за відсутності такої обставини, цей факт не може бути таким, що обтяжує покарання засудженого.

З огляду на наведене, а також з урахуванням конкретних обставин справи, поведінки потерпілих та засудженого до безпосереднього вчинення кримінального правопорушення, молодого віку засудженого, його поведінки протягом досудового та судового слідства, а також думки потерпілих про призначення ОСОБА_6 покарання з реальним його відбуттям, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду про неможливість виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства і про несправедливість застосування до нього положень ст. 75 КК України є передчасним та сумнівним.

Водночас колегія суддів, враховуючи перебування ОСОБА_6 за кермом автомобіля у стані алкогольного сп'яніння, унаслідок чого він грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України, дійшла висновку про необґрунтованість та недоцільність рішення апеляційного суду про призначення засудженому тільки основного виду покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами.

До того ж усупереч наведеним вимогам ст. 420 КПК України рішення апеляційного суду про непризначення ОСОБА_6 додаткового покарання, передбаченого санкцією частини статті, якою передбачений інкримінований йому злочин, жодним чином не мотивовано у вироку.

Таким чином, на підставі наведеного вирок апеляційного суду через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність необхідно скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді апеляційної інстанції, під час якого суду слід належно оцінити всі фактичні обставини справи, дані про особу засудженого та обставини, що мають юридичне значення при визначенні покарання, можливості й доцільності звільнення від його відбування, і прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Апеляційного суду Донецької області від 14 січня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд цього провадження в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2ОСОБА_3