Ухвала іменем україни Колегія суддів
судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Шилової Т.С.,

суддів:
Матієк Т.В., Марчук Н.О.,

за участю прокурора Матюшевої
О.В.,

захисника ОСОБА_1,

засудженого ОСОБА_2,

розглянула в судовому засіданні в м.
Києві 26 серпня 2014 року кримінальну
справу за касаційною скаргою
засудженого ОСОБА_2 на вирок
Піщанського районного суду Вінницької
області від 27 червня

2013 року та ухвалу Апеляційного суду
Вінницької області від 06 листопада

2013 року.

Зазначеним вироком, залишеним без
зміни ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України,
такого, що не має судимостей,

засуджено за ч. 2 ст. 276 КК до покарання у
виді позбавлення волі на строк 2
роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_2 звільнено
від відбування покарання з
випробуванням з іспитовим строком
тривалістю 1 рік та покладено на нього
обов'язки, передбачені пунктами 3, 4 ст. 76
КК.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ДП
«Одеська залізниця» 294 172, 01 грн. у
рахунок відшкодування матеріальної
шкоди та судові витрати в сумі 54 910 грн.
на користь Львівського
науково-дослідного інституту судових
експертиз.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винним у
тому, що він, являючись працівником
залізничного транспорту - виконавцем
робіт Колійно-машинної станції
«Вознесенськ» Служби колії Одеської
залізниці, всупереч вимогам п. 8.3 Правил
технічної експлуатації залізниць
України ЦП-0113, створив загрозу для
безпеки життя і здоров'я пасажирів,
безпечного руху поїздів, а також не
забезпечив виконання необхідних робіт
під час ремонту труби з порушенням
цілісності контрбанкету на 1239 км.
ПК 6 перегону «Крижопіль-Рудниця»
Одеської залізниці, що в Піщанському
районі Вінницької області, чим
спричинив велику матеріальну шкоду
Одеській залізниці.

Так, 03 липня 2009 року приблизно о 16.15 год.
ОСОБА_2, проявляючи злочинну
самовпевненість, усупереч вимогам п. 2.26
та 4.2 своєї посадової інструкції та п.
11.4 Інструкції з забезпечення безпеки
руху поїздів при виконанні колійних
робіт ЦП-0067, під час виконання робіт,
після демонтажу ланок труби з тіла
контрбанкету і розробки котловану,
насип у місці проведення робіт було
залишено без укріплення відкосів
земляного полотна.

У результаті чого, 03 липня 2009 року о 19.18
год. на 1239 км. ПК 6-9 непарної колії
перегону «Крижопіль-Рудниця» Одеської
залізниці стався схід 25 вантажних
вагонів поїзда, чим завдано прямих
збитків на загальну суму

407 320, 15 грн та збитки навколишньому
природному середовищу у розмірі 2495, 50
грн.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_2,
посилаючись на істотні порушення вимог
кримінально-процесуального закону та
неправильне застосування
кримінального закону, порушує питання
про скасування рішень судів першої та
апеляційної інстанцій та закриття
кримінальної справи у зв'язку із
відсутністю в його діях складу злочину.
На обґрунтування своїх вимог
засуджений вказує, що наявні у справі
докази не доводять його винуватість у
вчиненні злочину, передбаченого ст. 276
КК. Крім того, засуджений зазначає, що
апеляційний суд в порушення вимог ст. 377
КПК 1960 року не розглянув доводи його
апеляції щодо відсутності в його діях
складу злочину та не дав на них
вмотивованих відповідей.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
засудженого та захисника на
підтримання касаційної скарги, думку
прокурора, який вважав, що касаційну
скаргу слід задовольнити частково,
скасувати ухвалу суду апеляційної
інстанції внаслідок істотного
порушення вимог ст. 377 КПК 1960 року, а
справу направити на новий апеляційний
розгляд, перевіривши матеріали справи
та обговоривши наведені у скарзі
доводи, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційна скарга засудженого
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 377 КПК 1960 року в
ухвалі суду апеляційної інстанції має
бути зазначено, зокрема, назву і склад
суду, осіб, які брали участь у розгляді
справи в засіданні апеляційної
інстанції, суть апеляції, короткий
виклад пояснень осіб, котрі брали
участь у засіданні, аналіз доказів,
досліджених під час повного або
часткового судового слідства,
проведеного апеляційним судом, та
докладні мотиви прийнятого рішення.

Однак, суд апеляційної інстанції
наведених вимог закону не дотримався.

Так в апеляції засуджений порушував
питання про скасування вироку
місцевого суду та закриття провадження
у справі за відсутністю в його діях
складу злочину. В обґрунтуванні своїх
доводів засуджений вказував на те, що
висновки місцевого суду не
відповідають фактичним обставинам
справи та наявним у справі доказам,
котрим цей суд дав неправильну оцінку,
а тому дійшов помилкового висновку про
доведеність його винуватості у
вчиненні інкримінованого злочину і
неправильно застосував кримінальний
закон.

Засуджений зазначав, що до роботи по
демонтажу труби його бригада
приступила на підставі усної вказівки
керівників Одеської залізниці,
оскільки замовником не було
затверджено проектно-кошторисну
документацію, що не відповідає вимогам
нормативних актів. Вказані обставини,
за твердженням скаржника,
підтверджувалися даними наради служби
колії Одеської залізниці від 28 січня 2009
року. Скаржник стверджував, що у
матеріалах справи відсутні докази про
призначення його керівником робіт,
наказів про це не видавалося, а отже він
є виконавцем робіт та не має нести
відповідальність за керівництво
роботами на експлуатованих
залізничних коліях, а також не
вирішував питання про необхідність
перерви в русі поїздів у зв'язку з
проведенням робіт. За таких обставин
ОСОБА_2 стверджував про відсутність у
його діях порушень вимог п. 8.3 Правил
технічної експлуатації залізниць
України. Крім того, засуджений вказував
на відсутність наказу про здійснення
ним технічного нагляду за виконанням
робіт, оскільки він був виконавцем
робіт, а отже не міг здійснювати
одночасно технічний нагляд за ними. В
апеляції стверджувалося про
відсутність в діях апелянта порушень
вимог п. 11.4 Інструкції з забезпечення
безпеки руху поїздів при виконання
колійних робіт, оскільки при ремонті
труби графік руху поїздів не
змінювався, а отже керівництво
залізниці не вбачало в цих роботах
небезпеки для руху поїздів.

Спростовуючи доводи засудженого,
апеляційний суд в ухвалі зазначив, що
висновки місцевого суду ґрунтуються на
повно і всебічно досліджених доказах,
зокрема, на показаннях свідків та
висновку комісійної судової
залізнично-транспортної експертизи.
Однак суд апеляційної інстанції не
зазначив в ухвалі жодних доводів на
спростування тверджень апелянта про
відсутність в його діях складу
інкримінованого йому злочину,
обмежившись формальним перерахуванням
частини зібраних у справі та
досліджених у суді першої інстанції
доказів.

Таким чином, ухвала апеляційного суду
не містить ґрунтовних відповідей на
всі доводи апеляційної скарги,
винесена формально, без належної
оцінки зібраних у справі доказів та не
відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.
Доводи скарги ОСОБА_2 в цій частині є
слушними.

За таких обставин ухвалу суду
апеляційної інстанції не можна визнати
законною та обґрунтованою, вона
підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1
ст. 398 КПК 1960 року, а справа -
направленню на новий апеляційний
розгляд, під час якого слід урахувати
викладене, з дотриманням вимог закону
перевірити усі доводи поданої апеляції
та касаційної скарги засудженого і
прийняти законне й обґрунтоване
рішення.

Керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року,
пунктами 11, 15 розділу ХI «Перехідні
положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_2
задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного
суду Вінницької області від 06
листопада

2013 року щодо ОСОБА_2 скасувати, а справу
направити на новий апеляційний
розгляд.

С у д д і:

Т.С. Шилова Т.В. Матієк Н.О. Марчук