Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_23,

суддів ОСОБА_24, ОСОБА_25,

з участю:

прокурора ОСОБА_26,

захисника ОСОБА_1,

представника потерпілого ОСОБА_2,

засудженого ОСОБА_3,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 18 березня 2015 року у режимі відеоконференцзв'язку за участю засудженого ОСОБА_3 кримінальну справу за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_4, ОСОБА_3, захисників ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2014 року.

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2013 року

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що не має судимості, засуджено

· за ч. 3 ст. 365 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки;

· за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років;

· за ч. 1 ст. 366 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 2 роки.

На підставі ст. 49 КК України ОСОБА_4 звільнено від призначеного за ч. 1 ст. 366 КК України покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки.

Відповідно до ст. 54 КК України ОСОБА_4 позбавлено спеціального звання «капітан міліції».

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, такого, що не має судимості, засуджено

· за ч. 3 ст. 365 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки;

· за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років;

· за ч. 1 ст. 366 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 2 роки.

На підставі ст. 49 КК України ОСОБА_3 звільнено від призначеного за ч. 1 ст. 366 КК України покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_3 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки.

На підставі ст. 54 КК України ОСОБА_3 позбавлено спеціального звання «старший лейтенант міліції».

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2014 року вирок щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залишено без зміни.

За вироком суду 24 квітня 2011 року в проміжок часу між 10.30 год. та 11.00 год. ОСОБА_4 та ОСОБА_3, будучи працівниками міліції - дільничними інспекторами Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві, знаходячись в цивільному одязі на зупинці громадського транспорту, що на бульварі Кольцова, 12 у м. Києві, одягнені, підійшли до ОСОБА_9, який спав на зупинці, та почали з'ясовувати причини такої поведінки. При цьому ОСОБА_4 безпричинно завдав ОСОБА_9 удар рукою в голову. Не маючи на те достатніх підстав і перевищуючи свої службові повноваження, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, затримали потерпілого ОСОБА_9 і доставили його на службовому автомобілі ВАЗ-2107 державний номерний знак НОМЕР_1, викликаному ОСОБА_3, до дільничного пункту міліції, розташованому у напівпідвальному приміщенні в будинку АДРЕСА_1. Дорогою ОСОБА_4 безпричинно завдав ще декілька ударів кулаком в обличчя ОСОБА_9

У приміщенні дільничного пункту міліції, куди був доставлений потерпілий ОСОБА_9, засуджені в період із 11.00 год. до 15.30 год., перевищуючи свої службові повноваження, застосували до ОСОБА_10 фізичне насильство: завдали численних ударів руками та спецзасобом ПР-73 (гумовим кийком) у різні частини тіла.

При цьому з метою приниження честі та гідності, заподіяння моральних і фізичних страждань, що супроводжувалося болісними відчуттями, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ввели в анальний отвір ОСОБА_9 спецзасіб ПР-73 (гумовий кийок), спричинивши йому у такий спосіб тяжкі тілесні ушкодження.

Крім того, ОСОБА_4 з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин допустив службове підроблення, а саме: виготовив текст протоколу огляду та вилучення від 24 квітня 2011 року, в який вніс завідомо неправдиві відомості щодо виявлення та вилучення у ОСОБА_9 у період із 14.20 год. до 14.50 год. у присутності понятих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 поліетиленового пакету з подрібненою речовиною зеленого кольору рослинного походження, а також склав та підписав рапорт на ім'я начальника Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_13 від 24 квітня 2011 року про виявлений ним злочин, у який вніс завідомо неправдиві відомості.

Пізніше, цього ж дня, в період із 16.30 год. до 17.30 год. підроблений протокол огляду та вилучення у ОСОБА_10 поліетиленового пакету з рослинною речовиною разом із підробленим рапортом дільничного інспектора міліції ОСОБА_4 було передано до чергової частини Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві.

ОСОБА_3 з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин склав постанову про злісну непокору ОСОБА_9 працівникам міліції, в яку вніс завідомо неправдиві відомості.

У касаційних скаргах:

засуджений ОСОБА_4 просить постановлені щодо нього судові рішення скасувати через істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону. Зокрема, зазначає, що він не був належним чином ознайомлений з матеріалами кримінальної справи, як це передбачено ст. 218 КПК України; що суд у порушення вимог кримінально-процесуального закону змінив порядок дослідження доказів, позбавивши його права давати суду показання по суті пред'явленого йому обвинувачення; що судом безпідставно призначено стосовно нього комплексну стаціонарну судово-психіатричну експертизу і з цією постановою він не був ознайомлений. Згадані порушення вважає такими, що порушили його право на захист. Звертає увагу на неповноту та однобічність досудового та судового слідства, неправильну оцінку доказів у справі, що, на його думку, призвело до його незаконного засудження. Крім того, вважає, що суд, звільняючи його від покарання за ч. 1 ст. 366 КК України, безпідставно застосував ст. 49 КК України. З урахуванням наведеного просить направити справу на новий судовий розгляд;

захисники засудженого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у спільній касаційній просять скасувати постановлені щодо ОСОБА_4 судові рішення та наравити справу на новий судовий розгляд. Вказують, що при розгляді цього кримінального провадження суд істотно порушив вимоги кримінально-процесуального закону, не надав можливості ознайомитись ОСОБА_4 з матеріалами справи, а також зазначають про неповноту та однобічність судового та досудового слідства і невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також порушення судом вимог ст. 67 КПК України стосовно оцінки доказів;

засуджений ОСОБА_3 просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд. Зазначає, що суд при розгляді справи вийшов за межі пред'явленого обвинувачення, коли змінив підстави порушення ним, як працівником міліції, вимог Закону України «Про міліцію», не дотримався визначеного законом порядку дослідження доказів та їх об'єму, позбавивши його можливості надавати на свій захист докази. Наведене вважає таким, що порушило його право на захист. Вказує на відсутність фіксації перебігу судового засідання 23 листопада 2012 року, а тому досліджені у цей період докази, які суд поклав у основу його обвинувачення, не можна вважати допустимими, а перевірений носій фіксації свідчить про фальсифікацію цього засідання. Стверджує, що злочинів, за які його суджено, він не вчиняв. Крім того, звертає увагу на однобічність досудового та судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи;

захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8, касаційні скарги яких фактично однакові за змістом та вимогами, просять постановлені щодо ОСОБА_3 судові рішення скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд. Зазначають, що, змінивши всупереч вимогам закону порядок дослідження доказів, суд фактично заборонив потерпілому та ОСОБА_3 у визначеному процесуальним законом порядку давати свідчення щодо пред'явленого обвинувачення та досліджувати докази, які виправдовують засудженого, позбавив ОСОБА_3 права давати свідчення у кожний момент судового слідства і у такий спосіб порушив його право на захист. Також порушенням права на захист вважають призначення судом та проведення стосовно ОСОБА_3 комплексної стаціонарної судово-психіатричної експертизи без дотримання вимог кримінально-процесуального закону. Вважають, що покладені судом в обґрунтування обвинувачення ОСОБА_3 докази, які досліджувались у такому порядку, недопустимі, а оцінка доказів у справі судом проведена з порушенням вимог ст. 67 КПК України. Стверджують, що при постановленні вироку суд вийшов за межі пред'явленого ОСОБА_3 обвинувачення, змінивши обґрунтування вчинення ним злочину за ч. 3 ст. 365 КК України, не дослідив у повному обсязі усі матеріали справи, а також речові докази. За їх твердженням, судом було сфальшовано протокол судового засідання, а текст цього протоколу не відповідає даним, які містяться на технічному носії. Подані ж ними та засудженим зауваження на протокол судового засідання судом було безпідставно відхилено. Звертають увагу на відсутність фіксації перебігу судового засідання від 23 листопада 2012 року. Даючи свій аналіз доказам у справі, зокрема, показанням свідків, потерпілого та засуджених, вважають вину ОСОБА_3 не доведеною, а отже, тримання його під вартою, незважаючи на незадовільний стан здоров'я, незаконним. При цьому зазначають про порушення судом при призначенні ОСОБА_3 покарання вимог ст. 49 КК України;

потерпілий ОСОБА_9 просить скасувати постановлені щодо засуджених судові рішення та направити справу на нове розслідування. На обґрунтування своїх вимог вказує на істотні порушення вимог КПК України, неповноту досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Наголошує, що слідчі ігнорували його заяви про непричетність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до його побиття, вчиняли на нього тиск із метою оговорити засуджених. Також зазначає про порушення судом порядку дослідження доказів, а відтак і неправильну їх оцінку.

Заслухавши доповідача, доводи засудженого ОСОБА_3 після зміни ним своїх касаційних вимог та прохання направити справу щодо нього на нове розслідування, захисників засудженого ОСОБА_4, представника потерпілого на підтримку поданих касаційних скарг із підстав, викладених у цих касаційних скаргах, заперечення прокурора по суті поданих касаційний скарг, який просив у порядку ст. 395 КПК України судові рішення щодо обох засуджених змінити, виключивши рішення про застосування ст. 54 КК України, перевіривши матеріали справи та доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги засуджених та їх захисників, а також потерпілого слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 398 КПК України до компетенції касаційного суду не належить перевірка обставин, зазначених у статтях 368, 369 КПК України, щодо неповноти та однобічності досудового та судового слідства, невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, що оскаржуються у поданих касаційних скаргах.

У зв'язку з наведеним доводи касаційних скарг засуджених, захисників та потерпілого в цій частині у касаційному порядку перегляду не підлягають.

Згідно зі ст. 67 КПК України оцінка доказів є виключно компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Як убачається зі змісту касаційних скарг засуджених та їх захисників, вони фактично оспорюють правильність засудження ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 366 КК України через неправильну оцінку доказів у справі, тобто внаслідок порушення вимог кримінально-процесуального закону.

Втім такі їх твердження колегія суддів вважає безпідставними.

Зі змісту показань засуджених, які не були спростовані потерпілим, убачається, що вони затримали та доставили ОСОБА_9 до дільничного пункту райвідділу міліції, де працювали, приблизно о 10.30-11.00 год. Про ці дії засуджених стверджували і свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15

Із показань свідка ОСОБА_16, мешканки будинку, в якому розташовано дільничний пункт райвідділу міліції і куди було доставлено потерпілого, убачається, що наявних тілесних ушкоджень у того не було. А через деякий час вона побачила цього ж чоловіка на лавці поблизу дільничного пункту зі слідами побиття, він просив про допомогу.

Показання цього свідка не суперечать показанням свідка ОСОБА_17, що були оголошені в судовому засіданні в порядку ст. 306 КПК України. При цьому обидві наголошували на певних особливостях зовнішнього вигляду потерпілого, його фізіологічного стану, а також стверджували, що потерпілий категорично заперечував вживання наркотичних засобів.

Про обставини побиття, застосування гумового кийка для спричинення потерпілому тілесних ушкоджень свідкам ОСОБА_18 та ОСОБА_19, працівникам бригади швидкої допомоги, стало відомо від потерпілого, коли вони прибули на місце за викликом.

Такі ж пояснення, а саме, що його побили працівники міліції, застосовуючи при цьому гумовий кийок ПР, який потім ввели в анальний отвір, потерпілий давав і у приймальному відділенні лікарні та безпосередньо - перед операцією лікарям ОСОБА_20 та ОСОБА_21

Показання вищезазначених осіб про причетність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до побиття потерпілого об'єктивно узгоджуються з даними, що містяться у висновку судово-медичної експертизи, згідно з яких у ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження у виді відкритого поранення прямої кишки - розриву розміром 6.0х3.0 см на передній стінці прямої кишки, яке ускладнилось розвитком калового перитоніту, що класифікується як тяжке тілесне ушкодження.

Ці висновки експертизи підтверджено в судовому засіданні роз'ясненнями експерта ОСОБА_22, який спростував твердження потерпілого про те, що виявлені у нього тілесні ушкодження спричинені до 11.00 год., пояснивши, що у такому випадку на момент госпіталізації потерпілий перебував би щонайменше у шоковому стані.

Твердження засуджених та їх захисників про те, що потерпілий був змушений під тиском обмовити їх в діях, яких вони не вчиняли, що кримінальну справу щодо засуджених сфальшовано, є голослівними, оскільки матеріали справи підстав для підтвердження такої обставини не містять.

Показання засуджених про те, що ОСОБА_9 було затримано та доставлено до дільничного пункту міліції обґрунтовано та його було звільнено близько 12.00 год. після виконання законних процесуальних дій, спростовано як показаннями свідків - працівників міліції, так і об'єктивними доказами.

Зокрема, під час огляду місця події - в приміщення дільничного пункту міліції на бульварі Кольцова, 17 у м. Києві виявлено та вилучено речовину рослинного походження, два бланки протоколу про адміністративне правопорушення № 092821, протокол про адміністративне правопорушення 3092821 від 24 квітня 2011 року, постанову у справі про адміністративне правопорушення; документи, що визнані речовими доказами, а саме: рапорт на ім'я начальника Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 24 квітня 2011 року про затримання ОСОБА_9 та вилучення у нього пакетика з речовиною рослинного походження; протоколи огляду та вилучення у ОСОБА_9 цієї речовини; постанови у справі про адміністративне правопорушення від 24 квітня 2011 року та протоколи про адміністративне правопорушення, протоколи про адміністративне затримання ОСОБА_9; протоколи виїмки системного блоку зі службового кабінету ОСОБА_4 від 27 квітня 2011 року, який містить інформацію про складання зазначених документів о 15.18 год., а не більш ранній час, на чому засуджені наполягали в судовому засіданні.

Згідно із висновком судово-почеркознавчої експертизи підписи від імені понятих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у протоколі огляду та вилучення виконані не ними, а іншою особою.

Цією ж експертизою встановлено, що всі записи у вилучених документах виконано потерпілим під впливом «збиваючих» факторів, а саме: психофізичного стану - стресу, хвилювання, хворобливого стану, або захворювання, що впливало на письмово-рухові функції організму. Викладене об'єктивно співпадає з обставинами, про які він стверджував лікарям при його госпіталізації.

Суд повно і об'єктивно оцінив всі докази та обставини, які мали значення у справі, й надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_4 та ОСОБА_3 складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365, ч. 1 ст. 121 та ч. 1 ст. 366 КК України.

Матеріали справи не містять даних про те, що при її розслідуванні та розгляді в суді було порушено права і законні інтереси засуджених, в тому числі і право на захист, про що вони та їх захисники стверджують у касаційних скаргах.

Апеляційний суд, провівши у справі часткове судове слідство, належним чином перевірив доводи засуджених, їх захисників та потерпілого, аналогічні викладеним ними ж і в касаційних скаргах, а саме: порушення вимог ст. 218 КПК України, порушення порядку дослідження доказів, відмова у клопотанні про додатковий допит свідків, допит додаткових свідків, тиск на потерпілого під час досудового слідства, порушення фіксації перебігу судового засідання 23 листопада 2012 року, безпідставна зміна обвинувачення, порушення судом вимог ст. 324 КПК України тощо.

Наведені в ухвалі судом апеляційної інстанції мотиви про визнання цих доводів безпідставними, направленими на уникнення засудженим відповідальності за скоєне, колегія суддів розцінює аргументованими, такими, що відповідають матеріалам справи.

Апеляційний суд підставно не визнав порушенням звільнення судом першої інстанції засуджених від покарання за ч. 1 ст. 366 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності, оскільки на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, коли вирок ще не набрав законної сили, ці строки закінчились, а тому залишив у цій частині вирок суду без зміни.

Ухвала апеляційного суду постановлена з дотриманням вимог ст. 377 КПК України.

Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законне та обґрунтоване рішення, а також підстав для скасування вироку і ухвали та направлення справи на нове розслідування, не встановлено.

Разом із тим, призначаючи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 додаткове покарання на підставі ст. 54 КК України після визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів суд припустився помилки. Зазначене покарання має бути призначено за конкретний тяжкий або особливо тяжкий злочин, а не за їх сукупність.

Апеляційний суд цю помилку не виправив, а тому в порядку ст. 395 КПК України вирок щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у цій частині підлягає зміні, а саме: виключення рішення суду про застосування щодо обох засуджених додаткового покарання на підставі ст. 54 КК України, що не погіршує їх становище.

На підставі наведеного, керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 та ОСОБА_6, засудженого ОСОБА_3 та його захисників - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також потерпілого залишити без задоволення.

У порядку ст. 395 КПК України 1960 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2014 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_3 змінити, виключивши рішення районного суду про застосування щодо обох засуджених на підставі ст. 54 КК України додаткового покарання у виді позбавлення спеціального звання: ОСОБА_4 - «капітан міліції», ОСОБА_3 - «старший лейтенант міліції».

С у д д і:

ОСОБА_24 ОСОБА_23 ОСОБА_25