У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого-суддіОСОБА_24,
суддів при секретарі ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27,
за участю прокурора та засудженого ОСОБА_28 ОСОБА_6
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 24 червня 2015 року матеріали кримінального провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 19 грудня 2014 року.

Вироком Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2014 року

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя АДРЕСА_1, громадянина України, раніше судимого останнім вироком від 18.01.2011 року за ч. 2 ст. 185, 71 КК України на 4 роки 1 місяць позбавлення волі, звільненого 11.03.2013 року умовно-достроково на 1 рік 11 місяців 18 днів, -

засуджено за ч. 1 ст. 296 КК України на 4 місяці арешту.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків ОСОБА_6 остаточно призначено 2 роки 1 місяць позбавлення волі.

За ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185 КК України ОСОБА_6 виправдано.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, судові рішення щодо яких в касаційному порядку не оскаржено.

Вироком Апеляційного суду Хмельницької області від 19 грудня 2014 року вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 скасовано.

ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винними та засуджено:

ОСОБА_6 - за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, - за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_6 призначено 4 років 6 місяців позбавлення волі, а за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України йому остаточно призначено 4 роки 7 місяців позбавлення волі.

ОСОБА_8 - за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов'язків, передбачених п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України.

ОСОБА_9 - за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов'язків, передбачених п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України.

ОСОБА_10 - за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_10 остаточно призначено 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов'язків, передбачених п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

Апеляційний суд, скасовуючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обгрунтував свої висновки тим, що суд не провів належний аналіз та не дав відповідної оцінки фактичним даним, які містяться в письмових доказах та показаннях свідків, а також обвинувачених та потерпілих. У вироку відсутній системний аналіз змісту цих документів, відсутні посилання чому суд не взяв до уваги та відхилив показання свідків, потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12, дані письмових доказів, які прямо та безпосередньо вказують на ОСОБА_6, як на особу, яка за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відкрито заволоділи майном ОСОБА_11 та ОСОБА_12, спричинивши їм тілесні ушкодження та разом з ОСОБА_10 з торгівельного кіоску викрала належне ОСОБА_13 майно.

Згідно з вироком апеляційного суду, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винними у вчиненні злочинів за наступних обставин.

Так, 22 червня 2014 року, приблизно 2-ї год., ОСОБА_6, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 та ОСОБА_8, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, знаходячись неподалік приміщення дошкільного навчального закладу «Зіронька» по вул. Софіївській в м. Староконстянтинові, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров'я, відкрито заволоділи майном потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 на загальну суму 1888 грн. та 2923 грн. відповідно, заподіявши останнім легкі тілесні ушкодження.

Продовжуючи свої злочинні дії, 10 липня 2014 року, приблизно 1-ї год., ОСОБА_6, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_10, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, шляхом відгинання вхідних дверей та зриву навісного замка ОСОБА_10, незаконно проникли в приміщення торгівельного кіоску по АДРЕСА_2, звідки повторно, таємно викрали належне ОСОБА_13 майно на загальну суму 5833 грн. 75 коп.

У касаційній скарзі захисник просить вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При цьому захисник зазначає, що умислу та мотиву на пограбування потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у ОСОБА_6 не було, їх майном не заволодівав, а лише бажав з'ясувати свої неприязні стосунки з ними, спричинивши їм тілесні ушкодження, про заволодіння майном потерпілих, яке вчинили ОСОБА_8 і ОСОБА_9, він дізнався вже після того як вони втекли з місця вчинення злочину, самі потерпілі також не могли сказати, що майно в них забирав ОСОБА_6, оскільки не бачили хто саме забирав майно, у зв'язку з чим вважає, що в діях ОСОБА_6 вбачається склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України. По епізоду крадіжки з кіоску майна ОСОБА_13 захисник вказує на те, що ОСОБА_6 добровільно відмовився від вчинення злочину, хоча і міг довести його до кінця разом з ОСОБА_10, а тому вважає, що апеляційний суд невірно застосував кримінальний закон, кваліфікувавши його дії як крадіжка, а також не застосував вимоги статей 31 та 17 КК України. Обгрунтовуючи доводи про порушення кримінального процесуального закону захисник посилається на те, що висновки апеляційного грунтуються на припущеннях, оскільки не з'ясовано, чи був у потерпілого ОСОБА_11 золотий ланцюжок.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_6, який підтримав касаційну скаргу захисника, думку прокурора про відмову в задоволенні касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки апеляційного суду про винність засудженого ОСОБА_6 у повторному відкритому викраденні чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров'я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою з ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а також у повторному вчиненні крадіжки, поєднаної з проникненням у приміщення та за попередньою змовою із ОСОБА_10, грунтуються на досліджених судом доказах, які отримали об'єктивну оцінку у вироку.

Доводи захисника ОСОБА_7 про те, що у ОСОБА_6 не було умислу та мотиву на пограбування потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12, їх майном він не заволодівав, а лише бажав з'ясувати з ними свої неприязні стосунки, спричинивши тілесні ушкодження, про заволодіння майном потерпілих, яке вчинили ОСОБА_8 і ОСОБА_9 він дізнався після того, як вони зникли з місця вчинення злочину, а також про те, що наявність золотого ланцюжка у потерпілого ОСОБА_11 належними доказами не підтверджена, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються показаннями потерпілих ОСОБА_11, ОСОБА_12, свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та інших, даними протоколів огляду місця події, слідчих експериментів, висновками судово-медичних експертиз, одночасного допиту обвинувачених ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 і потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12, де останні прямо вказали на засуджених як на осіб, які вчинили їх побиття та відкрито заволоділи майном, а також іншими доказами, зокрема показаннями самих засуджених.

Давши належну оцінку дослідженим у судовому засіданні та наведеним у вироку доказам відповідно до вимог ст. 94 КПК України, суд апеляційної інстанції правильно встановив фактичні обставини провадження та вірно кваліфікував злочинні дії засудженого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України. При цьому апеляційний суд в основу своїх висновків обґрунтовано поклав показання потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_12, які заперечували будь-які конфлікти і навіть спілкування з ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до пограбування. Разом із тим потерпілі послідовно стверджували, що їх побили та пограбували три особи, які узгоджено діяли між собою як в процесі побиття, так і при заволодінні майном. Показання потерпілих узгоджуються з показаннями самого ОСОБА_6, який не заперечував, що коли він наносив їм удари, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 їх обшукували.

Зазначені обставини свідчать про те, що грабіж ОСОБА_6 вчинив за попередньою змовою із засудженими ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а тому кримінальний закон до нього застосовано правильно.

Обгрунтованим є також висновок апеляційного суду про те, що в процесі грабежу засуджені заволоділи золотим ланцюжком потерпілого ОСОБА_11, оскільки свої висновки про недоведеність обвинувачення в цій

частині суд першої інстанції обґрунтував лише суперечливими показаннями обвинувачених, тоді як показання потерпілих, зокрема ОСОБА_11, у тому числі щодо наявності у нього золотого ланцюжка були стабільними і послідовними.

Безпідставними колегія суддів вважає також доводи касаційної скарги захисника про те, що ОСОБА_6 добровільно відмовився від вчинення крадіжки майна з кіоску ОСОБА_13, хоча і міг довести його до кінця разом з ОСОБА_10, бо факт вчинення цієї крадіжки беззаперечно доведений показаннями потерпілої ОСОБА_13, свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 та інших, даними протоколів огляду місця події, актом ревізії та довідками про вартість майна, а також показаннями ОСОБА_10 та самого ОСОБА_6, з яких вбачається, що вони разом залишили місце спільного відпочинку і при цьому останній погодився разом вчинити крадіжку майна з кіоску. З показань свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_10 дійсно разом залишили їх під час спільного відпочинку без пояснення своїх дій. Крім того, з показань ОСОБА_10 вбачається, що частиною викраденого майна вони розпорядилися спільно з ОСОБА_6.

Ретельно дослідивши докази і в цій частині та врахувавши встановлені фактичні обставини провадження, а також те, що так звана відмова ОСОБА_6 від вчинення крадіжки майна ґрунтується лише на показаннях самих засуджених, які суперечать їх же узгодженим спільним діям та наведеним у вироку доказам, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, давши належну оцінку дослідженим доказам у цій частині.

Покарання засудженому ОСОБА_6 призначено з урахуванням характеру та тяжкості вчинених ним злочинів та даних про його особу.

При цьому суд обґрунтовано виходив з того, що вчинені ним злочини відносяться до категорії тяжких. Раніше він двічі судимий, інкриміновані злочини вчинив під час умовно-дострокового звільнення, характеризується негативно. Злочини вчинив у стані алкогольного сп'яніння.

Таким чином, призначене засудженому покарання, у тому числі за сукупністю злочинів та сукупністю вироків є таким, що відповідає вимогам статтям 65, 70 та 71 КК України.

Оскільки висновки апеляційного суду щодо правильного застосування кримінального закону стосовно ОСОБА_6 грунтуються на досліджених доказах, яким дано належну оцінку у вироку та які не викликає сумнівів у їх об'єктивності, істотних порушень кримінального процесуального закону у провадженні не допущено, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 19 грудня 2014 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С У Д Д І :

ОСОБА_24 ОСОБА_25 ОСОБА_26