Справа № 742/857/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/431/2015
Категорія - ст. 286 ч. 2 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 травня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 27 грудня 2014 року за № 0000352 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 березня 2015 року за обвинуваченням

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого, -

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Даним вироком ОСОБА_10 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування основної міри покарання призначеного за даним вироком з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, зобов`язавши обвинуваченого повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

Питання про речові докази вирішено в порядку статті 100 КПК України.

При розгляді кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що 27 грудня 2014 року близько 11 год. 50 хв. ОСОБА_10 , керуючи вантажно-пасажирським мікроавтобусом марки Ford Transit державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ,в порушення вимог п. 1.5 Правил дорожнього руху України ,згідно з якими дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків, п. 2.3 б ПДР України, де вказано, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, п. 101 ПДР України, де зазначено, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним та п. 10.9 ПДР України, відповідно до якого під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки руху у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб, здійснюючи рух заднім ходом по під`їзній дорозі будинку АДРЕСА_2 , вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , в результаті якого заподіяв їй тяжкі тілесні ушкодження, від яких наступила смерть потерпілої.

Не погоджуючись з даним вироком суду, потерпілий ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий вирок, призначивши ОСОБА_10 реальне покарання без випробування.

Вважає, що суд не обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, а лише послався на обставини, що пом`якшують його покарання. При цьому суд належним чином не оцінив і не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 злочину, який відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України належить до категорії тяжких. Вказує, що суд недостатньо врахував, що ОСОБА_10 грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, і в наслідок його дій загинула людина, а сам він з місця пригоди зник.

В свою чергу обвинувачений ОСОБА_10 подав заперечення на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін. Так як покарання йому призначено з дотриманням вимог ст. ст. 65, 75 КК України, воно відповідає вчиненому та його особі, а отже, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів, а доводи апелянта потерпілого ОСОБА_7 про протилежне є безпідставними.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив її залишити без задоволення, а вирок суду без змін, обвинуваченого та його захисника, які просили залишити апеляційну скаргу без задоволення у зв`язку з її безпідставністю, потерпілого та його представника, які просили скаргу задовольнити з викладених в ній мотивів, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції розглядав кримінальне провадження відповідно до ч. 3 ст.349 КПК України та визнав недоцільним досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, що обвинувачений ОСОБА_10 та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин і немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку.

Всі обставини вчинення кримінального правопорушення знаходять своє підтвердження в показаннях обвинуваченого ОСОБА_10 , який в ході судового провадження в суді першої інстанції визнав свою вину повністю у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, повністю підтвердивши викладені в його обвинуваченні фактичні обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, у скоєному розкаявся.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, які учасниками судового провадження не оскаржуються, підтверджуються сукупністю зібраних у кримінальному провадженні і досліджених в судовому засіданні доказів, яким судом першої інстанції дана оцінка в сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийнято законне та обґрунтоване рішення суду.

Умисні дії ОСОБА_10 судом вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.

Доводи потерпілого ОСОБА_7 про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства не заслуговують на увагу, так як ні в апеляційній скарзі, ні в судовому засіданні потерпілий нічим їх не довів. Зокрема, потерпілий та його представник не надали суду жодного доводу про те, що єдиним покаранням, яке сприятиме виправленню і перевихованню обвинуваченого, може бути тільки позбавлення волі, яке він повинен відбувати реально і не може бути звільнений від покарання з випробуванням.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст. ст. 65, 66, 67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, особу винного, й те, що раніше він не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем навчання та постійного проживання, пом`якшуючи покарання обставини щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільним шляхом відшкодування завданого збитку потерпілому (а.с.39), відсутність обставин, що обтяжують покарання і те, що сам потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні просив застосувати відносно ОСОБА_10 покарання не пов`язане з позбавленням волі, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, тобто звільнивши його від відбування покарання призначеного за вироком суду з випробуванням та покладенням на нього зобов`язань відповідно до положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Колегія суддів вважає безпідставною твердження апеляційної скарги про відсутність мотивації призначеного покарання у тексті вироку. Як вбачається з оскаржуваного вироку суду, судом у достатній мірі мотивоване прийняте ним рішення. Безпідставним є твердження апелянта про те, що обвинувачений зник з місця ДТП - ця обставина матеріалами провадження не підтверджена.

З огляду на вимоги ст. 65 КК України, колегія суддів дійшла висновку, що обрана судом першої інстанції міра покарання обвинуваченому ОСОБА_10 є необхідною й достатньою для його виправлення та попередження нових злочинів.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження не встановлено істотних порушень кримінального процесуального закону та порушень прав обвинуваченого ОСОБА_10 на захист, які б потягли за собою безумовне скасування вироку суду.

За таких обставин рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 березня 2015 року щодо ОСОБА_10 без змін.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4